description: ПАНТА РЕЙ - ВСИЧКО ТЕЧЕ :: Страсти и неволи около картела на пазара на горивата

maintext:
Постинг
01.02 17:30 - Страсти и неволи около картела на пазара на горивата
На 31 януари 2016 година, Асоциацията на индустриалния капитал в България (АИКБ) огласи писмо до председателя на Комисията за защита на конкуренцията ( Изх. № 057/29.01.2016 г. ) , относно „основателни съмнения за съществуване на картелно споразумение за цените на горивата в България“ . Всъщност, писмото директно си казва, че е на лице картел при търговията с горивата, а Комисията за защита на конкуренцията не е особено ревностна в разследването на този проблем.
По-долу привеждам точния текст на писмото, както и някои размисли, породени от таз сутрешния ми сблъсък с говорителя на КЗК – г-н Марио Гаврилов в студиото на Нова телевизия. Да започнем с пълния и точен текст на писмото:
Уважаеми Г-н Председател на КЗК,
На 30 юни 2015 г. Комисията за защита на конкуренцията (КЗК) стартира секторен анализ на пазара на горива, чиято официална цел е да даде детайлна представа за настоящите пазарни процеси във връзка с производството и реализацията на автомобилни горива.
Подписалите това обръщение Асоциация на индустриалния капитал в България (АИКБ) - национално представителна работодателска организация; Асоциация за квалификация на автомобилистите в България (АКАБ) и Браншови съюз за стопанска инициатива в транспорта (БССИТ) - представителни браншови организации от сферата на транспорта, се обръщаме към Вас с призив да ускорите процедурата по подготвяне на секторен анализ на пазара на горивата. Нашето и на обществото очакване е Комисията за защита на конкуренцията (КЗК) да се произнесе достатъчно бързо и ясно по въпроса за евентуалното съществуване на картелно споразумение за цените на горивата на територията на Република България.
Подписалите това обръщение организации, смятаме, че има изключително сериозни основания да се приеме, че в Република България действа картелно споразумение за цените на горивата. Основание за подобно твърдение ни дават следните факти:
От една страна, Република България е между страните с най-скъпи горива преди облагане с данъци, такси и акцизи. Става дума за стойности като 0,465 евро за литър бензин и 0,473 евро за литър дизел. Наблюденията сочат, че по-високи цени имат само Испания, Дания и Малта за бензина и Ирландия, Португалия, Чехия, Дания и Малта, що се отнася до дизела. (Прилагаме пълна справка за цените на безоловния бензин и дизела в страните от ЕС по компоненти).
Задължително е да се подчертае, че този факт се наблюдава при положение, че в България са налице най-ниските производствени разходи при сравнение със страните от ЕС и че суровините се закупуват при борсови цени, еднакви за всички.
От друга страна, България е страната с най-малък марж, възлизащ на 0,18 на сто, между най-ниска и най-висока цена на горивата (бензин, дизел и пропан – бутан) сред повече от 100 държави. За сравнение - в Европа страната с най-голям марж е Гърция с 3,46 процента, а във Франция, Белгия, Португалия, Естония, Финландия и Швейцария маржът е 2,5 на сто.
Говорителят на КЗК беше дошъл с явното намерение да убие темпото и предаването тихо „да се изтече“ в рамките на лежерни приказки, колко прецизно работи Комисията, на която е говорител. Между другото, той ехидно подметна, че : „За разлика от Асоциацията, която представлява г-н Дечев, г-н Марешки подходи доста по-рационално и внесе при нас и работим по негови конкретни твърдения за картел. Не знам защо от Асоциацията са решили, че работим много бавно. По предишния алгоритъм бяхме готови да обявим резултатите още преди нова година”.
Г-н Гаврилов не пропусна да се похвали и с новите законови „придобивки“ на КЗК, които им позволяват да боравят с данни, които са осигурителна и данъчна тайна: „Можем да засечем информацията с данъчните и митниците. Сроковете, в които ще приключим не зависят само от нас, а когато получим тази информация. Мисля, че до максимум 1-2 месеца ще приключим окончателно нашия секторен анализ”, заяви той на висок глас. (Двата цитата на г-н Гаврилов привеждам дословно по публикацията в сайта на Нова телевизия: http://novanews.novatv.bg/news/view/2016/02/01/138087/%D0%B8%D0%BC%D0%B0-%D0%BB%D0%B8-%D0%BA%D0%B0%D1%80%D1%82%D0%B5%D0%BB-%D0%B2-%D1%86%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D1%82%D0%B5-%D0%BD%D0%B0-%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D1%82%D0%B0/%20%D0%9A%D0%B0%D0%BA%20%D0%BC%D0%B8%D0%BD%D0%B0%20%D0%B2%20%22%D1%85%D0%BE%D1%80%D0%B8%D0%B7%D0%BE%D0%BD%D1%82%20%D0%BF%D1%80%D0%B5%D0%B4%D0%B8%20%D0%B2%D1%81%D0%B8%D1%87%D0%BA%D0%B8%22%20? ).
Ако имате 15 минути време и съответната доза търпение, бихте могли да изгледате пълния запис на кратката ми схватка с г-н Гаврилов. Защо схватка? Защото г-н Гаврилов изведнъж реши да оспори това, което е най-лесно доказуемо и видно статистически – фактът, че България е световен лидер по най-малък марж между най-ниска и най-висока цена на горивата. Не знайно защо, той беше решил, че зрителите не са се наспали добре и лесно ще преглътнат твърдението му, че маржовете у нас не са толкова малки, защото имало разнообразни отстъпки за лоялни клиенти и други подобни.
Всъщност, зрителите на Нова телевизия са калени хора, те всяка Божа сутрин стават рано за да ходят на работа и са достатъчно събудени за да усетят как говорителят на КЗК лекичко прибутва шейничките им, за да ги пусне надолу по пързалката. Естествено, аз също се бях наспал добре и доста безкомпромисно му цитирах параметрите на някои от тези отстъпки. Най-паче на любимата на всички отстъпка, при която грубо казано за закупени 20 литра гориво ти „отстъпват“ петнадесет (15) стотинки. Можем да си представим, доколко подобни отстъпки могат да изкривят статистиката на „маржа“…
На мен не ми е ясно, за какво му е потрябвало на говорителя на КЗК да оспорва неща, които не са изсмукани от пръстите на някого в АИКБ, а са статистически данни, признавани и разпространявани и от други работодателски организации. Има поговорка – „Волът рие, на гърба му пада“. Разбира се, г-н Гаврилов не е вол, пък и физиката му е доста по-грацилна от конструкцията на въпросното добропорядъчно и високотърпеливо селскостопанско добиче, но смисълът си остава.
Странно е да отговаряш за защитата на конкуренцията в една държава и едновременно с това да се чудиш как от далече да си запазиш вратичка за отстъпление, ако секторният ти анализ не покаже това, което хората виждат и от космоса. Подобен изказ е тревожна индикация, че в КЗК разглеждат напълно сериозно тезата, че в България няма картел на цените на горивата. Дори и след „случая Марешки“, който много нагледно показа, какво става ако някой реши да не се включва в картела …
Естествено, говорителят на КЗК не пропусна да поехидничи и попита, дали в АИКБ няма компании, които да са заинтересувани от дебатите около цените. Лошо е да се задават такива въпроси, защото те получават еднозначни отговори – всичките повече от 6 000 компании и предприятия в АИКБ, заедно с над 400000 работници, работещи в тях са МНОГО силно заинтересувани от това, картелната практика на пазара на горивата в България да спре. Такъв беше ясният отговор, който дадох на г-н Гаврилов и който потвърждавам и сега.
Не съм срещнал до сега човек, който да „проявява разбиране“ към формирането на цените на пазара на горивата в България. Изключение може би правят някои рекламни директори на една – две медии, на които им е служебно задължение да проявяват разбиране, по силата на сключени рекламни договори. Но дори и те проявяват доста умерен ентусиазъм при защитата на рекламодателите си. Все пак рекламните договори са максимум с едногодишен срок, а репутацията на човека си е за цял живот. Колкото и относително понятие за България да е репутацията …
Това, което обаче наистина ме изуми, беше изявлението на говорителя на КЗК, че дори и Комисията още утре да обяви картела, това няма да доведе до промяна в размера на цените, защото и обявяването на картела и свързаните с него „бомбастични глоби“ (както се изразява г-н Гаврилов) щели да отлежават поне три години в съда !? За първи път чувам държавен служител, който така лековато да заяви на публиката, че от работата на институцията, в която се труди нищо не зависи.
Първо, това не е вярно. Ако КЗК посочи с пръст (и с доказателства, разбира си, но такива не липсват) картелиралите се търговци на горива, те едва ли ще се отнесат към това безгрижно. Колкото и безпардонни да се някои играчи на пазара на горивата, те много добре знаят, какви могат да бъдат последствията, ако получат такова „публично признание“. А че биха могли да „разтеглят“ събитията в рамките на няколко години не би трябвало да им бъде упование, защото на този грешен свят има и лихви. А българските лихви не са от ниските …
На второ място, ако бъде признато съществуването на картел, едва ли вносът на горива ще бъде вече толкова труден, както е бил до сега. От най-различни места чуваме, че имало големи трудности с вноса на горива. Да разбираме – трудности с вноса за юридически лица, които не са вътре в уговорката, която ни държи в топ четири на цените на бензина преди данъчно облагане в целия ЕС. Народният представител Мартин Димитров неколкократно повдига този въпрос, макар и в малко по-учтива форма от пишещия тези редове.
Говорителят на КЗК в прав текст ни казва, че дори и утре да се обяви наличието на картел, „да не си правим илюзии“, че веднага ще има промяна на цените.
Е, след като се огласи започването на производство за установяването на картелно споразумение, дали пък картелиралите се ще продължат да са толкова безгрижни и дали вносът ще продължи да е толкова труден ? Аз съм готов да се обзаложа, макар и на скромна сума, че и цените ще се отхлабят и вносът ще се улесни.
Да, ама говорителят на КЗК в прав текст ни казва, че дори и утре да се обяви наличието на картел, „да не си правим илюзии“, че веднага ще има промяна на цените. Ами тогава, защо издържаме такива институции като КЗК, ако самите те ни уверяват, че полза от интервенциите им … няма да има. Същият въпрос ми беше зададен и от един крайно високопоставен държавен мъж, веднага след предаването, но последният не ме е упълномощил да го цитирам поименно. Пък и не е нужно да си на върха на държавната пирамида, за да те споходи подобен въпрос…
Всъщност, едва ли някой друг в КЗК би излязъл публично с подобна теза, но г-н Гаврилов явно е много смел човек. Подобна откровеност е похвална, но все пак нека и той да не си забравя инстинкта за самосъхранение в къщи – добричките му началници може да не оценят откритостта му.
И не на последно място, трогателно впечатление прави, когато „журналисти от кариерата“ използуват клишета от рода на това, че действията на работодателите „са бесен профсъюзен популизъм“. Научете се бе хора – АИКБ, АКАБ или БССИТ не са политически партии и не се борят за мащабни сегменти от народната любов. Ние сме освободени от необходимостта непрекъснато да се харесваме на избирателите. Ние защитаваме интересите на членовете си, а в случая техните интереси съвпадат с интересите на горе-долу цялата индустрия.
А пък ако не дай си Боже, някой от профсъюзите дочуе, че говорителят на КЗК е говорил за „бесен профсъюзен популизъм“, можем само да гадаем на какво ще го обърнат г-н Гаврилов – на „бъз и на коприва“, „на пух и перушина“ или на „прах и пепел“. Те в синдикатите много обичат да ги етикетират като „популисти“. Току виж – занесли на говорителя на КЗК козунак и червено яйце за Великден …


description: ПАНТА РЕЙ - ВСИЧКО ТЕЧЕ :: ОПОЗИЦИЯТА ОРГАНИЗИРА ПОЛИТИЧЕСКО ЗЕМЕТРЕСЕНИЕ В ЕГИПЕТ

maintext:
Постинг
04.07.2013 17:21 - ОПОЗИЦИЯТА ОРГАНИЗИРА ПОЛИТИЧЕСКО ЗЕМЕТРЕСЕНИЕ В ЕГИПЕТ
Този текст беше завършен и публикуван в електронното издание "Свободен народ online" вчера след обед. От тогава, някои от въпросите, поставени в текста вече имат отговори. Вече е ясно, че военните са взели властта в Египет и че президентът Морси е свален. въпреки това, помествам този анализ, защото смятам, че в него има мниго неща, които ще бъдат интересни за читателите на блог.бг. Междувременно изникнаха нови въпроси, които ще трябва да коментираме през следващите дни.
ОПОЗИЦИЯТА ОРГАНИЗИРА ПОЛИТИЧЕСКО ЗЕМЕТРЕСЕНИЕ В ЕГИПЕТ
Има ли прилики между демократичния процес в България и в Египет ?
Вече около година Мюсюлманските братя и египетските военни споделят властта в Египет и се търпят взаимно. Много скоро обаче, тяхната взаимна толерантност ще бъде подложена на изпитание. За почналите, както беше обявено по предварителен план на 30 юни 2013 г., мащабни опозиционни протести срещу президента на Египет – Мохамед Морси, могат да накарат военните да преосмислят взаимодействието си с Мюсюлманските братя.
Срещу президента Морси, който принадлежи към Мюсюлманските братя се надигна опозиционно движение, наречено „Тамарод“. За настроенията в движение то говори буквалният превод на името му , което на арабски означава „бунт“. Според наблюдатели, намеренията на движението „Тамарод“ са да успеят да предизвикат достатъчно мощни протести по египетските улици, които да принудят военните да се намесят. За европейския читател, това е малко странно намерение, но за Египет подобен подход е в реда на нещата. Единственият спорен въпрос е дали „бунтовниците“ от „Тамарод“ ще успеят да постигнат търсения резултат?
Има ли опозицията сили да взриви Египет?
Експертите на „Стратфор“, които следят вътрешнополитическия живот в Египет са по-скоро скептични и не смятат, че провокирането на намеса на военните е постижима цел. Този скептицизъм може да бъде коригиран след първите няколко дни на протеста, които доведоха вече до убити и ранени. Общо е мнението, че дори протестите да не свалят президента на Египет, те ще се отразят неблагоприятно на способността на Мюсюлманските братя да управляват, както и на представянето на „Братството“ на едни бъдещи избори. ( Egypt's Tamarod Movement Challenges the Muslim Brotherhood, http://www.stratfor.com/analysis/egypts-tamarod-movement-challenges-muslim-brotherhood от 28 юни 2013 г. ).
Говорителите на движението „Тамарод“ твърдят, че са успели да съберат около 15 милиона подписа, под петиция, с която се искат оставката на Морси и съответно - предсрочни президентски избори. Пак според наблюдателите от „Стратфор“, опозицията иска да разруши легитимността на режима на Мохамед Морси и да предизвика оттеглянето на сегашния президент от властта. Смята се, че опозицията си прави тънката сметка, че ако президентът подаде оставка и възникне вакуум във властта, военните няма да пожелаят да поемат пряко управлението. При това положение, армията би могла да даде властта на опозиционните сили . Специалисти по сигурността обаче подчертават, че за постигане на подобен амбициозен план са необходими свръх мащабни протести, които буквално да разтърсят Египет или инциденти, които да са по-сериозни от сблъсъците между протестиращите, силите за сигурност и армията в Порт Саид и в други градове през месец март тази година.
Подобна перспектива е доста кръвожадна, защото мартенските протести в Порт Саид решително отидоха оттатък представата ни за мирна гражданска активност. На 03 март 2013 г., загинаха поне пет души по време на тежки сблъсъци, прерастнали в улични боеве. Много египетски медии съобщиха дори за сблъсъци между военните и полицията. Говорителят на армията – полковник Ахмед Али се видя принуден да използува социалните мрежи, за да опровергае тези твърдения на медиите. Той излезе с изявление във Фейсбук, с което съобщаваше, че войници, които са били изпратени да помогнат за овладяването на уличните бунтове са попаднали в образувалото се меле и са били ударени от гранати със сълзотворен газ, изстреляни от полицаите. При тази ситуация, войниците са отговорили с изстрели във въздуха.
Към днешна дата вече има данни, че Порт Саидските „показатели“ вече са постигнати в някакъв смисъл, но все още не е ясно как точно ще реагират военните. В крайна сметка, изявлението, че „ Египетските военнослужещи са готови да умрат, защитавайки своя народ от терористи, радикали и глупци”, може да се тълкува по най-различни начини. (Виж в: Египет е пред гражданска война, http://www.svobodennarod.com/world/985-egipet-e-pred-grazhdanska-voina.html от 03 юли 2013 г.).
Прецеденти на които опозицията разчита.
Сблъсъците, състояли се на 03 март 2013 г., в Порт Саид и продължили и през нощта на 03-ти срещу 04-ти март, са предхождани от близо едно месечни бунтове в града. Своеобразното градско възстание е предизвикано от осъждането на смърт на 21 жители на града, заради участието им в един от най-страшните футболни бунтове в историята на Египет, които е струвал живота на 74 души през месец февруари 2012 г. През март, бунтовете започват като реакция срещу тежките присъди и след това прерастват в пълен хаос обхванал града, придружен от масови стачки и спирания на работа. Стига се до стачки на полицаите и до блокиране на работата в пристанището. Службите по сигурността се провалят напълно както в предотвратяването на такива случаи, така и в общото възстановяване на реда. (In Egypt, a Military Takeover Is Not Imminent, http://www.stratfor.com/analysis/egypt-military-takeover-not-imminent от 04 март 2013 г. ).
Порт Саид става свидетел на възможно най-страшните форми на гражданско неподчинение и социални сътресения. Междувременно, „сеизмичната вълна“ от Порт Саид преминава през цялата територия на страната. На различни места избухват бунтове поради различини местни проблеми, които властите са пренебрегвали с години. Изобщо, времето след Арабската пролет и след идването на власт на първия демократично избран президент в Египет е изпълнено с постоянен обществен натиск в полза на най-различни каузи, като властите са затрупани с всевъзможни искания от страна на публиката.
Събитията в Порт Саид съвпадат по време с отхвърлянето от страна на Конституционния съд на петиция, която оспорва начина на съставяне и действията на Конституционното събрание. По време на протеста на 03 март сблъсъците в Порт Саид ескалират до такава степен, че се налага армията да се намеси. Всъщност, по обща оценка през месец март Министерството на вътрешните работи на Египет се оказва неспособно да се справи по какъвто и да е начин с осигуряването на ред или на подобие на ред в пристанищния град.
Тогава възникнаха спекулации, че военните ще вземат пълен контрол над властта, но събитията опровергаха тези очаквания. Нещо повече – факт е, че военните не се възползуваха от оспорването на легитимността на Конституционното събрание. Едно решение на Конституционния съд на Египет, което да признае основателността на твърденията в споменатата петиция, можеше автоматично да върне властта в ръцете на армията, но тя не я пожела.
Затова, очакването на хора от опозицията, че може да организира протести от такъв мащаб, че военните да вземат отново властта и след това да им я дадат са все пак пожелателни, дори и към този час. Трагичните събития от Порт Саид сочат, че на този етап военните нямат намерение да си цапат ръцете с отстраняването на една в крайна сметка легитимна и демократично избрана власт, пък била тя и на Мюсюлманските братя.
„ Тамарод“ като обединител на опозицията и заплаха за доминацията на Мюсюлманските братя в египетския политически живот .
Познавачите на ситуацията в Египет обаче смятат, че протестите на „Тамарод“ могат да ерозират легитимността на управлението на Морси и на Мюсюлманските братя. Опозицията срещу оглавеното от Мюсюлманските братя правителство набира сила. Опитите на Мюсюлманските братя да се преборят с икономическите проблеми в Египет се преценяват от някои експерти като неефективни. В тази обстановка, стратегическата цел на опозицията си остава разбиването на съюза между Мюсюлманските братя, които безспорно са най-добре организираната политическа сила в страната и военните, чието мнение е „истината от последна инстанция“ в Египетската политика. (In Egypt, the Military's Power Endures, http://www.stratfor.com/analysis/egypt-militarys-power-endures от 06 декември 2012 г. )
Движението „Тамарод“, за което вече беше споменато, че съвсем не случайно си е избрало за име арабската дума за „бунт“ и за „възстание“, постепенно успява да обедини поредица от египетски опозиционни групи. Движението е основано от трима политически активисти, които преди това са участвували в Египетското движение за промяна, известно като Движението „Кефая“. Историята на „Кефая“ започва през 2004 г., когато то се изправя в опозиция на режима на Хосни Мубарак. По неясни причини, въпреки че се включва по принцип в протестите срещу Мубарак през 2011 г., „Кефая“ не е между основните им организатори, нито пък участието му е особено мащабно.
Създадено от бивши членове на „Кефая“, движението „Тамарод“ започва да събира малки групи от поддръжници – доброволци през последните месеци. На 01 май 2013 г., „Тамарод“ обявява официално за създаването си и оповестява политическата си платформа. От този момент, подкрепата за „Тамарод“ стремително нараства. Движението създава своя щаб-квартира в Кайро и започва да изгражда мрежи от местни активисти в провинциалните административни единици. Около „Тамарод“ се консолидират няколко светски опозиционни групировки като Фронтът за национално спасение, младежкото движение „6-ти април“, Конституционнатаа партия и партията „Египетска конференция“.
Наблюдателите отбелязват, че точно търканията между тези партии, „минираха“ египетската опозиция след падането на режима на Мубарак. Движението „Тамарод“ обаче успява да ги консолидира около единствено възможната общоприемлива цел – свалянето на Морси от президентския пост.
Успехът на движението изкушава други политици да се опитват да използуват влиянието му за своите собствени нужди. Наблюдателите сочат като особено красноречив пример опитът на Ахмед Шафик – бивш министър-председател при Хосни Мубарак и опонент на Морси на президентските избори през месец юни 2012 г., да „яхне“ популярността на „Тамарод“. Той демонстративно подписва петицията на „Тамарод“, искаща свалянето на президента - ислямист. Последното е прието с огромна досада от много членове на „Тамарод“, които виждат в маневрите на Ахмед Шафик опит за връщане на предишния авторитарен режим.
Стремително нарастващите проблеми на правителството на Мюсюлманските братя .
Едно зло никога не идва само и президентът Морси започва да усща натиск и от ислямистки и религиозни опозиционни групи. През месец април, салафистката група Ал-Нур се присъединява към Националния фронт за спасение, при искането му към президента да сформира ново правителство. Последното може да предизвиква само огромно безпокойство сред Мюсюлманските братя, защото Фронтът е преди всичко „шапка“ на светски и либерално ориентираната политическа опозиция.
Наистина, Ал-Нур се опитват да останат поне за очи неутрални по отношение на протестите, организирани от „Тамарод“, като отказват да участват в каквито и да са демонстрации, били те против Морси или пък в негова подкрепа. Но от друга страна, подкрепата им за подписката срещу президента показва, че най-радикалните ислямисти са готови на тактически съюз дори и с либералите, само и само да нанесат удар по „идейно близките“, които те възприемат като най-злостен конкурент на политическия пазар.
Друг проблем на Мюсюлманските братя е отдавнашното им противопоставяне с елита на религиозните учени в университета „Ал-Азхар“. Като резултат на старата враждебност между богословите от „Ал-Азхар“ и Мюсюлманските братя, най-уважаваният академичен религиозен авторитет – Шейх Ахмед ел-Тайеб, издава някъде в средата на месец юни фетва, според която мирните протести срещу правителството са законни според Ислямския закон .
Демократичен ред с анти-демократични средства .
Много политолози виждат във всичките тези политически маневри, голям проблем за съвсем младата египетска демокрация. Те отбелязват, че политическите сили в страната търсят пътя към някакъв демократичен ред, но остават крайно анти-демократични в подхода си . (Виж в: Islamists, Secularists and Egypt's Crisis of Governance, http://www.stratfor.com/geopolitical-diary/islamists-secularists-and-egypts-crisis-governance от 29 януари 2013 г.). Движението „Тамарод“ не прави изключение. Светски ориентираната опозиция се надява, че ако на улиците настъпи хаос, това ще принуди армията да се разграничи от актуалното политическо „статус-кво“. Различията между опозиционните фракции си остават, но имат пълно съгласие по въпроса, че Морси трябва да бъде отстранен от властта.
Така или иначе, съществуват съмнения в организационния потенциал на „Тамарод“ и започналите на 30 юни протести, които вече ескалират, както беше планирано, ще бъдат нещо като лакмусова хартия за популярността му. Единственият истински благоприятен изход от ситуацията за „Тамарод“ е ако успеят да предизвикат военните да се намесят. В случай, че военните запазят търпение, има реална опасност „парата на протеста да излезе през свирката“ и резултатите от него да не бъдат по-различни от тези от протестите срещу Морси през ноември и декември 2012 г. (виж в: Making Sense of the Crisis in Egypt, http://www.stratfor.com/analysis/making-sense-crisis-egypt от 28 ноември 2012 г.), или пък от протестите в Порт Саид, за които вече стана дума.
Правителството под натиска на икономическата криза и външните фактори .
Междувременно, популярността на правителството на Мюсюлманските братя пада, поради неефективното му управление. Икономическата криза продължава с пълна сила. Няма напредък по отношение на обявената реформа на субсидираните производства и дейности, която е необходима на Египет за да получи заем от Международния валутен фонд. (Виж в: Egypt's Economic Crisis, http://www.stratfor.com/analysis/egypts-economic-crisis от 25 февруари 2013 г. ). Няма реални действия за ограничаване на търговския дефицит, нито пък някакви успехи в задържането на тенденцията на намаляване на валутните резерви на страната. В страната има хроничен дефицит на горива и правителството се готви да въведе нещо като купонна система за тях. Понеже живеем в информационната ера, системата нямало да бъде „купонна“, а „смарт-картна“.
На всичкото отгоре, Мюсюлманските братя имат и външнополитически проблеми. Египет има влошени отношения с Етиопия, която смята да построи голям язовир в горното течение на река Сини Нил. „Черешката на тортата“ се оказаха бедуински партизани, които атакуваха египетските сили за сигурност на Синайския полуостров и отвлякоха седмина техни служители. (Egypt Tackles Increased Sinai Militancy, http://www.stratfor.com/analysis/egypt-tackles-increased-sinai-militancy от 21 май 2013 г. ).
Правителството на Мюсюлманските братя се опитва да предприема някои обществено полезни действия, които биха могли да повишат популярността му. На първо място се лансира програма, която да гарантира масовия достъп до относително евтин хляб и да пресече спекулата с брашно, развъртяна от някои от хлебопроизводителите. Мюсюлманските братя ангажират стотици (!) неправителствени организации, за да премахнат посредниците по веригата и хлябът да достига пряко при потребителите. ( Egypt's Tamarod Movement Challenges the Muslim Brotherhood, http://www.stratfor.com/analysis/egypts-tamarod-movement-challenges-muslim-brotherhood от 28 юни 2013 г. ). Проблемът е изключително болезнен, защото правителството трябва да ограничи субсидиите за хлебопроизводството, но отлично знае, че преобладаващата част от от 84 милонното население на страната, разчита точно на тях.
Как ще процедират военните?
Самите египетски военни, за чиито безсмъртни души се води борбата, със сигурност не желаят страната да изпадне в анархия и хаос. По ирония на съдбата, за сега това най-лесно се осъществява в рамките на сътрудничеството на военните с правителството на Морси и Мюсюлманските братя. Въпреки разпространеното мнение, че военните в идеологически план са по-близки до светски ориентираната опозиция, Мюсюлманските братя си остават най-организираната обществена сила в Египет. Така се стига до продължаването на странното на пръв поглед партньорство между военните и Мюсюлманските братя.
Предполага се, че военните нямат нищо против да се появи сила, която да балансира Мюсюлманските братя и президента Морси в политическия живот, но не биха допуснали държавата да бъде хвърлена в хаос от стихийни или организирани протести. Опитът от протестите в Порт Саид показва, че военните предпочитат да се намесват само в тактически план и максимално ограничено по мащаб. Въпрeки това, опозицията от „Тамарод“ отдава надежди на изявлението на шефа на египетските въоръжени сили – Генерал-полковник Абдел Фатах ал-Сиси, който отправя на 23 януари тази година предупреждение, че армиятаще се намеси ако сблъсъците между опозиция и управляващи излезе от контрол и заплаши да вкара страната „в мрачния тунел на конфликта“. Има информация, че войски се разполагат около седалищата на различни медии и около правителствените сгради.
Въпроси, въпроси ...
Историята около ескалиращите протести на египетската опозиция, поставя редица въпроси. Първият от тях е класическият проблем дали може да се постигнат демократични цели с анти-демократични средства? В България, този въпрос се обсъжда още от 14 декември 1989 г., като и до днес има хора, които вярват, че българският преход би протекъл по-добре и по-успешно ако хората бяха щурмували сградата на Народното събрание.
Вторият въпрос е за степента до която светски ориентираната и Божем либерална опозиция в Египет мрази Мюсюлманските братя , които макар и да са сунити със сигурност споделят гледището на най-известния шиит от 20-ия век – Аятоллах Хомейни, който беше казал, че без политика ислямът нищо не значи. Известно е, че Мюсюлманските братя не приемат по принцип разделянето на църквата от държавата и техният идеолог Саййид Кутб ( екзекутиран по заповед на Насър през 1966 г. ) отрича категорично направеното от Кемал Ататюрк в Турция и от Гамал Абдел Насър в Египет.
Едновременно с това, Мюсюлманските братя не са противници на „модернизацията въобще“ и съвсем не желаят да учредяват ислямска държава по образеца на афганистанските талибани и на Молла Омар. Така че, остава неясно до какава степен светската опозиция би заигравала със салафистите , които са несравнимо по-консервативни и ултра-религиозни в сравнение с Мюсюлманските братя?
Третият въпрос е обратен на втория. Изключително интересно е, до каква степен салафистите са готови да влязат в тактически съюз със светски ориентираната опозиция срещу Мюсюлманските братя? Салафистите искат държавата да се управлява по ислямския закон – също както по принцип биха желали и Мюсюлманските братя. Едновременно с това, Мюсюлманските братя са несравнимо по-гъвкави при приспособяването си към текущата политическа система в Египет, в сравнение с другите ислямистки групировки, особено пък в сравнение със салафистите. От своя страна, салафистите показват неочаквана маневреност в тактически план – те са готови на временен съюз дори с хора, които биха определили направо като нечестивци, само и само да ударят тежко „идейно близката конкуренция“.
Тъй като тук очевидно става дума за политика, а не за доктринален религиозен спор, можем да констатираме, че напълно в духа на цялостната практика в нововъзникващите демокрации (а и не само там), идейно близките политически формации се ненавиждат и виждат едни в други много по-опасни конкуренти, отколкото в лицето на идеологическите си противници .
Разбира се, отношенията между идейно близките но конкурентни формации, зависят в много голяма степен и от вида на избирателната система. Така например мажоритарната избирателна система с абсолютно мнозинство (избири в два тура до достигане на мнозинство от 50 процента плюс един глас за печелившия кандида), води до формирането на така наречената „блокова партийна система“, при която на втори тур „идейно близките партии“ търсят форми на сътрудничество (разбира се – в режим на лют пазарлък), а не конфронтация.
В случая обаче, отношенията между салафистите и Мюсюлманските братя напомнят много повече на омразата между ортодоксалните комунисти – сталинисти и социалдемократитеа между двете световни войни (пък и след Втората световна война), отколкото на догматичен доктринален спор, кой интерпретира по-правилно ислямския закон – шериата.
В крайна сметка, възниква въпросът дали събитията в Египет не ни напомнят до някъде за събитията в една друга страна през годините между 1989 – 1997 г.? „Другата държава“ естествено е България и е много интересно да сравним събитията при старта на демокрацията у нас със случващото се в Египет през последните две години. И в двете страни демократичната традиция е повече от постна. И в двете страни има фактор, който има лостове за въздействие върху ситуацията. У нас това са елитите на бившите специални служби – в Египет това са военните. Разликата е в това, че в България това въздействие се упражнява в прикрита форма, докато в Египет то се извършва по най-открит начин. Иначе и двата фактора са органична част от предишния режим, който публично се осъжда и отрича.
И в България и в Египет, демократичната промяна се извършва във време на тежка икономическа криза и на практически колапс на икономиката. И в двете държави се налага да се търси помощ то Международния валутен фонд, който от своя страна поставя собствени искания, за да отпусне необходимия кредит на новата власт, дошла по Божем демократичен начин на власт. И в двете държави тоталитарният, респективно – авторитарният режим са предопределили, че след тях може да се очаква стопански „потоп“. Иначе казано, и в двете държави се налага новата власт да плаща сметката за икономическия провал на старата власт. Интересен е въпросът дали в Египет опитите за икономически реформи ще предизвикат корупция с мащаба на българската?
Една безспорна разлика между Египет и България е във вида на политическите сили, които извършват „демократичния преход“. В България това са политически партии, които поне на думи са прегърнали идеите за политически плурализъм и за либерална пазарна икономика. В Египет става дума за движение, което следва своето разбиране за „политически ислям“ и което точно по тази причина има много по-солидарни разбирания за начина на управление на икономиката.
Всъщност, като се абстрахираме от идеологическата база на демократизаторите в България и в Египет, не можем да не отбележим, че най-съществената разлика между тях е в произхода им. За разлика от българската демократична опозиция, която образно казано беше „струпана“ за броени дни, Мюсюлманските братя са структура, която съществува вече много, много десетилетия. Мюсюлманските братя разполагат с уникална по мащабите си социална мрежа, която пак десетилетия на ред изпълнява редица социални функции, от които прехваленият „светски режим“ на Гамал Абдел Насър – Ануар Садат – Хосни Мубарак е „изначално“ дезертирал. Мюсюлманските братя имат огромен дял от реално извършваните социални дейности в сферата на образованието и на здравеопазването, без значение с какви приходоизточници ги обезпечават.
В заключение, можем да се пошегуваме със събития от последните дни в двете демократизиращи се държави. Двадесет и четири години след началото на прехода, главата на Българската православна църква реши с половин уста да признае правотона гражданите да протестират публично. На ислямските богослови от Кайро им бяха необходими само ддве години за да стигнат до този извод. Сравнението сочи доста по-бърза рекция на ислямските богослови, но пък по време фетвата на Шейх Ахмед ел-Тайеб съвпада с изявлението на българския патриарх ...

fasttext_language: bg


description: ПАНТА РЕЙ - ВСИЧКО ТЕЧЕ :: Конфликтът в Сирия трудно ще предизвика световна война

maintext:
Постинг
02.09.2013 00:42 - Конфликтът в Сирия трудно ще предизвика световна война
Страната се превърна в тресавище от геополитически интереси и регионални амбиции
Изострянето на кризата в Сирия, заля интернет пространството с апокалиптични прогнози и предупреждения. Според едни, започва третата световна война, според други – четвъртата ... Има огромно изобилие на клетви по адрес на американците, респективно – на „чифутите“, които не можели да не си наврат носа навсякъде. Всъщност, както често става, геополитическият пъзел изглежда доста по-различен от първосигналните картинки, които ни се рисуват къде от искрено притеснени хора, къде от пропагандисти, пи-ари и други подобни.
Гражданската война в Сирия като религиозен конфликт. Сунитското мнозинство срещу алевитите и останлите религиозни малцинства.
Бунтовническите сили като цяло се доминират от ислямистката опозиция в Сирия. Тя от своя страна е практически изцяло сунитска. Управляващата фамилия на Башар ал Асад, наследил баща си – Хафез ал Асад, принадлежи към религиозната група на алевитите, тоест към едно от направлянията в шиизма. По тази причина, режимът на Башар ал Асад се ползува от подкрепата на шиитски Иран и на ливанската шиитска организация Хизбуллах (събрала в себе си и политическа партия и въоръжена милициия). Този факт предизвика и ескалиращата конфронтация между про-сунитската световна терористична мрежа Ал Кайда и Хизбуллах. (Виж в: Атентатът в Бургас – част от план на „Ал Кайда“ за демонизиране на „Хизбуллах“ ? http://www.svobodennarod.com/views/432-demonizirane-na-hizbullah.html от 03 юни 2013 г.).
Официално, управляващият режим в Сирия се води светски и дори едва ли не социалистически, но всъщност това е управление на едно от религиозните малцинства над мюсюлманското сунитско мнозинство. По ирония на съдбата, режимът на Саддам Хюсеин в Ирак в не толкова далечното минало и режимът на фамилията ал Асад в Сирия днес, използуваха (в Ирак) и използуват (в Сирия) един и същи политически инструмент – партията БААС, която у нас е прието да се разшифрова като „Арабска социалистическа партия“. Пиша „ирония на съдбата“, защото Саддам Хюсеин принадлежеше към сунитското малцинство в Ирак, а Хафез ал Асад и Башар ал Асад са алевити – шиити. Общото между тях се свеждаше до това, че и в Ирак и в Сирия, управляващите от името на БААС, принадлежаха и принадлежат към религиозните малцинства.
Етно – религиозна карта на териториите на Сирия и Ливан. В тъмно кафяво са оцветени районите, където преобладават алевитите. В розово са оцветени районите, където преобладават шиитите. В оранжево са оцветени районите, където преобладават сунитите. В лилаво са оцветени районите, където преобладават кюрдите. В жълто са оцветени районите, където пробладават християните. В сиво са оцветени районите, където преобладават друзите. В зелено са оцветени районите, където преобладават други религиозни или етнически групи.
Карта: www.stratfor.com
Това обяснява парадоксалния на пръв поглед факт, че религиозното мнозинство в Ирак - иракските шиити, които са повече от близки във верски смисъл с управляващите в Иран, посрещнаха с доста голям ентусиазъм американската интервенция в Ирак. Големите проблеми на американците в Ирак бяха точно в така наречения „Сунитски триъгълник“, където живеят единоверците на Саддам Хюсеин, които са очевидно малцинство. Впрочем, американците се оттеглиха от Ирак, веднага след като постигнаха споразумение с вождовете на сунитите.
Ислямистката опозиция в Сирия се ползува от подкрепата на Саудитска Арабия и от симпатиите на международната мрежа на Ал Кайда. Режимът в Риад ненавижда управлението на фамилията ал Асад, както по чисто политически и религиозни причини, така и защото смята днешните управници на Сирия за основни съюзници на Иран в региона. А страхът на кралското семейство от Техеран е безспорно голям.
Очакваната интервенция на САЩ като хазарт. Всички залагат около игралната маса.
На пръв поглед, ислямистката опозиция няма никакъв интерес да предизвика интервенция на американците в арабска и мюсюлманска страна. От друга страна, различни наблюдатели, включително и американски смятат, че интересите на Саудитска Арабия в Сирия, изискват Съединените щати да бъдат въвлечени максимално в сирийския конфликт. На времето, в навечерието на Първата война в Залива, Саудитското кралско семейство не с епоколеба да допусне войските на „неверниците“ в Светите места – Мека и Медина. Днес, саудитците копнеят за американска намеса, която да „смачка“ режима в Дамаск. От друга страна, до този момент Вашингтон изобщо не показва желание да унищожава напълно режима на Башар Асад. Вече бяхме свидетели на случая, когато в края на май – началото на юни, САЩ отказаха да се намесят, въпреки че бяха провокирани пак от употребата на нервно-паралитичения газ зарин в околностите на град Алепо.
Нежеланието на САЩ да участвуват в пълното елиминиране на режима на Башар ал Асад кореспондира, колкото и невероятно да звучи това на позицията и на интересите на Иран. (За нежеланието на САЩ да се замесват пряко във военните действия в Сирия виж примерно: Syria: What Prevents U. S. Military Involvement, http://www.stratfor.com/analysis/syria-what-prevents-us-military-involvement от 07 март 2012 г.). В Техеран разглеждат управляващите в Дамаск като стратегически съюзници. Триъгълникът „Башар ал Асад – Техеран – Хизбуллах“ осигури на управляващите в Дамаск, както някои крайно необходими доставки, така и чисто военна подкрепа на бойното поле. С помощта на Хизбуллах, баасисткия режим успя да стабилизира положението си и да отблъсне последната голяма офанзива на въоръжената опозиция. Помощта на хизбуллах се оказа решаваща и за стабилизирането наположението на правителствените сили около стратегическите градове Ал Кусайр и Хомс. (Syria: Conflict Over Supply Routes Spreads, http://www.stratfor.com/image/syria-conflict-over-supply-routes-spreads от 29 май 2013 г.).
Вашингтон беше заел крайно предпазливата позиция, че съществува „тънка червена линия“, която не бива да се прекрачва – употребата на оръжия за масово поразяване. В началото на лятото възникнаха основателни съмнения, че опозицията се опитва да въвлече американците в сирийската гражданска война, инсценирайки употребата на зарин в района на Алепо. Тогава обаче, Държавният департамент зае позицията, че употребата на бойни отровни вещества е била от пренебрежимо малък мащаб. САЩ не пожелаха да се намесят и игнорираха съобщенията за употреба на зарин. (Виж в: Теодор Дечев, Заринът в Сирия – хазарт с всякакви залози, http://www.svobodennarod.com/views/491-zarinat-v-siriya-hazart-s-vsyakakvi-zalozi.html от 06 юни 2013 г.).
Сега, мащабът на използуването на зарин не може да бъде пренебрегнат, без значение кой е използувал нервно-паралитичния газ. Администрацията на Обама няма как да мине покрай този случай, колкото и на президента на САЩ да не му се иска да си създава допълнителни проблеми в арабския свят. Според наблюдателите от „Стратфор“, проблемът на Обама е какъв да е мащабът на военната операция. Геополитическите анализатори на Джордж Фридман са сигурни, че американците ще нанесат въздушни удари в Сирия, но проблемът на Обама е какъв да бъде мащабът им.
Двоуменето на Вашингтон – с каква сила да удари в Сирия ?
От една страна, според американците има сериозни улики, че този път заринът е употребен от правителствените сили и това изисква сътоветната санкция. В противен случай, Вашингтон би изглеждал несериозно в очите на публиката по света. От друга страна, от „Стратфор“ са категорични, че Обама няма да допусне да се нанесат такиа удари, че ислямистката опозиция „да създаде още един Афганистан в центъра на Близкия Изток“. (Geopolitical Diary, The Syrian Conflict and Converging Interests, http://www.stratfor.com/geopolitical-diary/syrian-conflict-and-converging-interests от 28 август 2013 г.).
Очевидно, Съединените щати са изправени пред необходимостта прецизно да балансират намесата си в Сирия. Тук следва поредния парадокс във веригата от странности, които съпътствуват сагата със зарина в Сирия. Ислямистката опозиция също има сериозен проблем с балансирането на ситуацията. Саудитска Арабия желае „смачкването“ на Башар ал Асад. Сирийските ислямисти – сунити от въоръжената опозиция също желаят американците да нанесат поредица от удари по позициите на армията на ал Асад. Те нямат нищо против друг да вади кестените от огъня вместо тях, но НЕ желаят американска сухопътна интервенция в Сирия. Ако някой от въоръжената опозиция открито заработи с Вашингтон, той незабавно ще взриви от вътре и без това крайно разнородната й структура.
Впрочем, има информация, че отделните ислямистки фракции също имат различни желания относно мащаба на американската намеса в Сирия. Анализатори твърдят, че базираната в Ирак групировка Ислямска държава на Ирак и Леванта, би била доволна и от по-сериозна американска намеса, стига тя да предизвика достатъчно голям хаос от който да се възползува въпросната фракция. (Geopolitical Diary, The Syrian Conflict and Converging Interests, http://www.stratfor.com/geopolitical-diary/syrian-conflict-and-converging-interests от 28 август 2013 г.).
Всичко това поставя въпроса, до каква степен американците ще омаломощят режима в Дамаск с въздушните си удари. В Белия дом са наясно, че на ислямистите им се иска американската да бъдат забъркани до уши в Сирия, за да се възползуват от хаоса, който ще възникне и дори да разпрострат този хаос оттатък границите на страната. Американците очевидно не желаят да настанят в Дамаск за своя сметка правителство, което ще бъде доминирано от ислямистите. Американците нямат никакво намерение и да взривяват и без това нестабилния ред в съседен Ливан.
Барак Обама пред геополитическото тресавище в Сирия.
Всъщност, Вашингтонската администрация е изправена пред истински хаос от интереси и приоритети на техни съюзници и геополитически конкуренти. В сирийската гражданска война всеки преследва свои цели, които изощо не са еднопосочни.
Така например Саудитска Арабия, която по принцип минава за съюзник на САЩ, споделя още по-различни цели. Саудитците се вълнуват преди всичко от това как да ограничат до максимум влиянието на Иран в региона. За това, те не биха противодействували дори на разпространяването на сирийския конфликт в Ливан и Ирак, стига това да доведе до разгромяване на шиитските съюзници на Техеран в тези две страни. В Рияд не могат да се примирят с водещата роля, която играят шиитите в Ирак, както и с участието на Хизбуллах във властта. (Виж в: Syria as a Battleground for Saudi Arabia and Iran, http://www.stratfor.com/image/syria-conflict-over-supply-routes-spreads от 05 август 2011 г.).
Съюзниците от две войни в Залива в момента имат сериозно разминаване на интересите. Саудитците са готови регионът да плати всякаква цена, стига това да премахне или поне рязко да ограничи влиянието на Иран. Американците обаче не са склонни отблъскването на Техеран да става за сметка на възход на ислямистката въоръжена опозиция в Сирия и в региона. Оказва се, че в момента интересите на Иран и на САЩ са по-близки, отколкото тези на американците и на саудитците. Едновременно с това, съществува огромен риск, евентуалната военна интервенция на САЩ в Сирия да обслужи точно Саудитска Арабия и въоръжената ислямистка опозиция.
Проблемите на Вашингтон не спират до тук. В Сирия фронтално с е срещат интересите още на Франция, на Русия и на Китай. След Първата световна война, Сирия престава да бъде провинция на Отоманската империя и става подмандатна територия на Франция. Франция е Велика сила, постоянен член на Съвета за сигурност на ООН и винаги държи под око бившите си колонии и подмандатни територии. Историята помни дори достатъчно на брой френски военни интервенции в различни африкански държави – от Чад през Коморските острови та до Мали. Французите не биха търпяли събитията просто да минават покрай тях, особено когато става дума за Сирия и Ливан.
Позицията на Русия е още по-ясна. В Сирия е последната руска военноморска база в Средиземно море. Руснаците нямат никакво намерение да поставят и под най-малко съмнение присъствието си в Средиземноморието, особено след последователната загуба на позициите им в Алжир и в Либия през последните едно – две десетилетия. Руснаците имат пълното основание да смятат, че нито правителство на ислямистите, нито правителство което е протежирано от САЩ ще им остави военноморското присъствие в Сирия. Русия също е Велика сила, също е постоянен член на Съвета за сигурност и съвсем не смята, че трябва да жертвува интересите си. На всичкото отгоре, Русия партнира с Иран и едва ли би толерирала изтласкването на влиянието на Техеран от Сирия, Ливан и Ирак.
Китай има огромни амбиции в Африка и не чак толкова големи в Близкия Изток. Но поддържайки репутацията си на Велика сила и на нов световен икономически колос, Китай по подразбиране ще се противопостави на всякаква американска военна интервенция. При всяко положение, Русия и Китай ще наложат вето на всякакви предложения за припознаване от страна на ООН на каквато и да е интервенция в Сирия.
Оплетените „свински черва“ на регионалните интереси в Сирия.
Противоречиви са интересите в Сирия и на някои от регионалните съюници на САЩ – най-вече на турция и на създалите своя автономна територия ирекски кюрди. Турция вече поема вълна от бежанци от Сирия. От друга страна, рухването на режима на Башар ал Асад, може да доведе до създаване на кюрдска автономна област точно по протежение на сегашната граница на Турция със Сирия. Това би създало значителни усложнения и за Турция и за иракските кюрди. По принцип, сирийските кюрди и по-специално тяхната най-мощна партия „Демократичен съюз“ имат сериозни контакти с партизанската групировка Кюрдска работническа партия (позната ни като ПКК), която десетилетия води военни действия срещу Турция и се самоопределя като марксическа формация. Създаването на автономен район, където ПКК има силен авторитет няма да направи щастливи нито турците, нито иракските кюрди. (Виж в: Кюрдската партия „Демократимен съюз“ тревожи Анкара, http://www.svobodennarod.com/world/73-kyurdskata-partiya.html от 25 февруари 2013 г.).
В момента турските власти продължават да водят деликатни преговори за постигане на трайно примирие с ПКК и създаването на нов военен плацдарм за партизанската групировка – този път в Сирия, не би засилил позициите на Анкара в преговорите. От своя страна, иракските кюрди, водени от Барзани и Талабани, също имат амбиции в региона. Докато първоначално те се опитваха да консолидират политически кюрдското малцинство в Сирия и да опекунстват над него, днес те вече дрънкат оръжие и се заканват да се намесят в конфликта. (Виж в: Иракски Кюрдистан готов да се намеси в боевете в Сирия, http://www.svobodennarod.com/world/1737-irakski-kyurdistan-gotov-da-se-namesi-v-boevete-v-siriya.html от 11 август 2013 г.). Някога, след Първата световна война, когато според Севърския мирен договор с Турция се създава независима държава Кюрдистан, кюрдските „националисти – максималисти“ предявяват претенции за излаз на Средиземно море, чрез коридор, минаващ през днешната погранична област между Сирия и Турция и през станалия вече печално известен град Алепо. Днес, Иракски Кюрдистан и Турция си сътрудничат в стратегически области като износът на енергоносители и човек може да си зададе въпросът, дали на някои кюрдски националисти – романтици не им се привижда вече и излаз на море за сметка на Сирия ? (за турско – кюрдското сътрудничество виж в: Turkey's Energy Plans with Iraq's Kurdish Region, http://www.stratfor.com/analysis/turkeys-energy-plans-iraqs-kurdish-region от 11 юни 2012 г.).
Капанът на „тънката червена линия“ щракна ...
Изправени пред необходимостта да реагират на прекрачването на „тънката червена линия“, американците си дават сметка, че Сирия се е превърнала в тресавище от геополитически интереси и регионални амбиции. В голяма част от случаите става дума за противоречащи си интереси и амбиции на стратегически и тактически съюзници на самите Съединени щати. Според анализатори като Джордж Фридман, президентът Обама е попаднал капан, изчертавайки „тънката червена линия“, която не режимът на Башар ал Асад не трябва да прекрачва.
От една страна, Сирия изобщо не е в ядрото на жизнените и стратегическите интереси на САЩ. Обществеността в Съединените щати не подкрепя като цяло идеята за намеса в Сирия. От друга страна, ако Обама не реагира след възникналата ситуация, при която има улики, че армията на Башар ал Асад е използувала зарин в бойните действия, други опоненти на САЩ – най-вече Северна Корея, могат да решат, че „червените линии“ чертани от американските лидери не са нищо повече от блъф. (Виж в: George Friedman, Obama's Bluff, http://www.stratfor.com/weekly/obamas-bluff от 27 август 2013 г.).
Така капанът щраква и американският президент със сигурност е изправен пред най-трудното решение в рамките на мандата му, да не кажем в живота му. Барак Обама трябва да намери заедно със съветниците си формула, с която да докаже, че не блъфира и едновременно с това да не постави в международна изолация САЩ. Че последното е особено тежка задача сочат очевидната неспособност на САЩ да избягнат ветото на Китай и Русия в Съвета за сигурност на ООН и не особено благоприятната резолюция на Арбската лига от 27 август 2013 г.
Решението вероятно ще бъде търсено в нанасяне на ограничени по брой, но ефектни удари по инсталации за производство на химическо оръжие и по места, където се предполага, че то се складира и съхранява. Проблемът с достоверността на разузнавателната информация, въз основа на която ще се определят целите не е тема на този анализ. Ще се огранича да цитирам репликата на Джордж Фридман, относно очакваните въздушни удари: „Можем да си фантазираме за въздушни удари, които да унищожат само химическите оръжия, които да бъдат така изрядно изпълнени, че никой да не бъде убит освен онези, които заслужават да умрат. Но трудно е да оцениш душата на човек от височина от 10000 фута. Ще има убити и САЩ ще бъдат обвинени за смъртта им“. (George Friedman, Obama's Bluff, http://www.stratfor.com/weekly/obamas-bluff от 27 август 2013 г.).
Апокалипсисът се отлага за друга дата и за друго място. Бог да пази цивилните в Сирия.
В крайна сметка, Третата и Четвъртата световна война за които тръбят социалните мрежи, най-вероятно ще подминат целокупното човечество, но геополитическото тресавище в Сирия става все по-дълбоко и по-дълбоко. Сметката естествено плаща цивилното население.


description: ПАНТА РЕЙ - ВСИЧКО ТЕЧЕ :: ЗАЩО УБИХА АЛПИНИСТИТЕ ПРИ НАНГА ПАРБАТ ?

maintext:
Постинг
02.07.2013 00:07 - ЗАЩО УБИХА АЛПИНИСТИТЕ ПРИ НАНГА ПАРБАТ ?
Отмъщение заради ударите на дроновете или саботаж на местния туризъм отнеха живота на 10 души ?
На 23 юни 2013 г., около 16 бойци, облечени в униформи на така наречените „Гилгитски скаути“
(Gilgit Scouts)
атакуват високопланински базов лагер в Гилгит-Балтистан в Пакистан, известен още като Северна територия. Атаката е извършена срещу базов лагер за изкачване на Нанга Парбат, деветият по височина връх в света, висок 8125 метра.
Нападението в подножието на Нанга Парбат .
Убити са десетима алпинисти и един планински водач. Трима от алпинистите са украинци; трима са китайци, като един от тях е имал и американско гражданство; двама са от Словакия, един е от Литва и един е от Непал. Един китайски алпинист е успял да избяга. ( Виж: Jibran Ahmed, Gunmen kill nine foreign turists, two locals in northern Pakistan, http://www.reuters.com/article/2013/06/23/us-pakistan-tourists-idUSBRE95M01620130623 от 23 юни 2013 г. ).
Показателно е, че такъв терористичен акт се извършва за първи път на територията на автономната провинция Гилгит-Балтистан. Инцидентът е станал на в района Диамер (Diamer district), който може да бъде достигнат само пеш, на кон или по-скоро с муле. Предполага се, че в лагера е трябвало да има и един алпинист от Латвия, но за късмет той е бил излязъл навън по време на нападението и по чудо е останал жив. Тази информация е потвърдена в „Туитър“ от министъра на външните работи Едгарс Ринкевикс, който не пропуска да наблегне, че вече никой не може да се смята за защитен от терористични атаки. (Latvian citizen unscathed in Nanga Parbat terror attack due to lucky coincidence, http://www.latviannews.lv/news/1604/ от 25 юни 2013 г. ).
Карта на автономната провинция Гилгит – Балтистан.
Карта: www.stratfor.com
Кандидати за слава .
Отговорността за нападението поемат две страни. От една страна, отговорността е поета от пакистанските талибани, които излизат с изявление в деня на терористичния акт. Талибаните обявяват, че това е отмъщение заради убийството на Уали–ур–Рехман, техен командир, който между другото е смятан за привърженик на постигането на мир в региона. Уали–ур–Рехман беше убит на 29 май 2013 г., при въздушен удар, нанесен от американски безпилотен самолет. (Въпросните безпилотни самолети, използувани за удари по отдалечени цели са популярни в медиите като „дронове“).
Говорителят на талибаните – Ехсанулла Ехсан, който пък е противник на постигането на примирие с пакистанските власти, е заявил дословно: „С тези убийства, ние изпращаме послание на международната общност да поиска от Съединените щати да преустановят нанасунето на удари с дронове“. Подобно изявление е издържано в духа на типичния за тероризма „асиметричен отговор“ на противниковите действия.
Освен пакистанските талибани, друга войнствуваща ислямистка група - „Джундулла n “ (“Jundullah”) също пое отговорността за клането. Групировката има лоша слава на организатор на избивания на мюсюлмани - шиити в Пакистан. Групата „Джундаллах“ се смята за силно пристрастена към особено брутално насилие и естествено е забранена и преследвана в Пакистан. Тя се смята за тясно свързана с „Ал Кайда“, като войнствуваща сунитска групировка. Често пакистанската „Джундаллах“ се бърка с едноименната групировка, която действува на територията на Иран. Действително, двете структури имат напълно сходен профил. Те са агресивни сунитски групировки, които изливат яростта си върху мюсюлманите – шиити, които са мнозинство както в Иран, така и в северната територия Гилгит-Балтистан в Пакистан.
Както „Свободен народ online “ вече писа, говорителят на „Джундуллах“ - Ахмед Марват е заявил по телефона за „Reuters“: „Тези чужденците са наши врагове и ние гордо поемаме отговорността за тяхното ликвидиране. Искам да стане ясно на всички, че ние ще продължим да извършваме подобни нападения, докато не изчистим Пакистан от всички чужденци“. (Пакистански терористи убиха 9 чужденци, http://www.svobodennarod.com/world/788-pakistanski-teroristi-izbiha-10-choveka.html от 23 юни 2013 г. ).
Хипотеза първа – саботаж насочен срещу местния туризъм .
В един от първите коментари за терористичния акт, кореспондентът на Би Би Си в Исламабад – М Илаяс Хан, обърна внимание на няколко факта. Властите в района Диамир са подчертали, че мястото, където са избити алпинистите е изключително отдалечено и уединено. Единственият транспорт до него са мулетата. Според властите, нападателите са били много добре обучени, подготвени и аклиматизирани. Провеждането на терористичната операция е изисквало много щателно планиране. Теренът е обширна планинска пустош. До мястото на инцидента може да се стигне по три маршрута, като по всеки трябва да се върви по около 20 часа, което практически отговаря на два дни катерене в планината.
До този момент, радикалните групировки на мюсюлманите-сунити в този преобладаващо шиитски район са провели няколко терористични акции, но те са били главно по преминаващата от там магистрала. Този път, вместо да атакуват автобуси, преминаващи по магистралата, терористите са навлезли дълбоко в пустинната територия за да избият чужденците – алпинисти.
По първоначалната оценка на кореспондента от Исламабад, на пръв поглед атаката е проведена с цел да се нанесе удар по бюджета на автономното правителство на Гилгит-Балтистан, който зависи в огромна степен от таксите, плащани от планинските експедиции, които пристигат в района всяко лято от цял свят. Според оценката на местните власти, от атаката ще пострадат в определена степен и туроператори, планински водачи и различини дребни предприемачи, свързани с туризма в района. (Анализ на М Илая Хан, Исламабад,
http://www.bbc.co.uk/news/world-asia-23018706 от 23 юни 2013 г. ).
Подобни съображения за „война срещу туризма“ са логични, а сме били свидетели и на много прецеденти. Голям брой от тях са в съседна Турция, където кюрдската марксическа групировка PKK провеждаше систематични атаки срещу местните морски курорти, опитвайки се да провали туризма в страната, който е издигнат от турската държава в свръх приоритет. Подобен случай имаше и в Египет, при известното клане в Луксор, където войнствуващи ислямисти избиха голям брой туристи със същата цел.
Нещо повече – по напълно естествен начин, веднага последва реакция в очакваната посока – два основни германски туроператора, специализирани в организиране на високопланински експедиции - „ Hauser Exkursionen“ и „Amical Alpin“, незабавно отмениха всички предвидени пътувания до Нанга Парбат.
Хипотеза втора – отмъщение на пакистанските талибани .
Въпреки това, добре е да се обърне внимание и на изявлението на говорителя на пакистанските талибани, в което се заявява, че избиването на алпинистите трябва да се приема като искане за прекратяване на американските атаки с безпилотни самолети - „дронове“.
Движението на пакистанските талибани - „Техрик-и-Талибан Пакистан“ (ТТП), което буквално трябва да се превежда като „Студентско движение на Пакистан“ е нещо като „шапка“ на разнообразни ислямистки бойни групи, базирани предимно в Северозападен Пакистан в така наречените „Федерално администрирани племенни територии“ покрай афганско-пакистанската граница. Трябва да се подчертае, че „Техрик-и-Талибан“ обединява преобладаващата част от тези групировки но все пак – не всичките.
„ Техрик-и-Талибан“ се появява на сцената през декември 2007 г., когато 13 бойни групи се съюзяват под водачеството на Бейтулла Месуд. Бейтулла Месуд беше водач на сражаващите се талибани в пакистанската провинция Везиристан. Американските военни анализатори смятат Бейтулла Месуд за командир на около 5000 бойци, които участват в многобройни сражения в Пакистан. Той е смятан и за организатор на убийството на бившата министър-председателка на Пакистан – Беназир Бхуто. Самият той и привържениците му винаги са отхвърляли това обвинение.
В контекста на нашия анализ е интересен фактът, че смъртта на Бейтулла Месуд настъпва в резултат на атака с „дрон“, организирана от ЦРУ в района на Зангар – Южен Везиристан на 05 август 2009 г. Съществуват спорове, дали Месуд е починал веднага или впоследствие, но причината за кончината му е ясна – атака на безпилотен американски самолет. (Pakistan Taliban:”Leader Mehsud Is Dead”, http://news.sky.com/story/715605/pakistan-taliban-leader-mehsud-is-dead от 07 август 2009 г. ).
За какво се борят „Техрик-и-Талибан“ - пакистанските талибани ?
„ Техрик-и-Талибан“ обявява за свои цели съпротивата срещу държавната власт в Пакистан, подкрепа за тяхната интерпретация на Ислямския закон - „шариа“ и обединение срещу силите на НАТО в Афганистан. Впрочем, пакистанските талибани никога не се обединяват с афганските талибани на Молла Омар. Те се превръщат в първостепенна, самостоятелна сила във „Федерално администрираните племенни територии“ в Пакистан. (Hassan Abbas, A Profile of Tehrik-i-Taliban Pakistan http://belfercenter.ksg.harvard.edu/files/CTC%20Sentinel%20-%20Profile%20of%20Tehrik-i-Taliban%20Pakistan.pdf от януари 2008 г. ).
Афганистанските и пакистанските талибани не са пряко свързани. Двете групировки се различават в много голяма степен по своята история, стратегически цели и интереси. Общото между тях на първо място е, че и едните и другите изповядват така наречената „Деобанди“ интерпретация на Исляма. „Деобанди“ е термин, използуван за обозначаване на движение за възраждане на сунитския Ислям („Ахлус-Сунна уал-Джамаах“), намиращо се под влияние на школата „Ханафи“. (Школата „Ханафи“ носи името на персийския учен Абу Ханифа и представлява една от четирите школи в ислямската юриспруденция. Тя е изключително авторитетна и разбиранията й доминират в Средна Азия, Южна Азия, на Кавказ, на Балканите и в Турция).
Движението „Деобанди“ е разпространено в Индия, Пакистан, Афганистан и Бангладеш, като се разпрастранява и в посока на Великобритания и на Южна Африка. (Abulkader Tayob, Inga Niehaus and Wolfram Weisse (Eds.), Muslim Schools and Education in Europe and South Africa, Waxman n Verlag GmbH, 2011). Името на движението идва от Деобанд, Индия, щат Утар Прадеш, известен и като Девранд Дхам. Движението е вдъхновено от духа на учения Шах Уалиуллах (1703 – 1762).
Независимо от доктриналната си близост, афганистанските и пакистанските талибани имат различно поведение във военно-политически план. Афганистанските талибани, получават значителна подкрепа от пакистанската държава. Затова те действуват срещу международните сили на НАТО в Афганистан, както и срещу Афганистанските сили за сигурност на категорично не нападат цели на територията на Пакистан. От своя страна, пакистанските ТТП нападат изключително държавни обекти в Пакистан, независимо че са поели отговорност и за действия извън неговата територия – нападението в Кемп Чапман през 2009 г. и опитът за взривяване на кола-бомба на Таймс Скуеър през 2010 г.
Ударът с дрон, убийството на алпинистите и политическият момент в Пакистан .
Изявлението на пакистанските талибани, че избиването на алпинистите е отмъщение заради нанесения им въздушен удар с „дрон“, при който е загинал техен военен командир е много важно от гледна точка на политическия момент. Атаката на „дрона“ е осъществена на 29 май 2013 г., преди още новоизбраното пакистанско правителство да успее да поеме властта. Също така, атаката е проведена буквално дни след като американският президент Барак Обама обяви на всеослушание нови ограничения срещу използуването на безпилотни самолети.
Общите избори в Пакистан бяха на 11 май и на тях обществеността подкрепи най-вече партии, които се противопоставят на използуването на „дронове“ срещу цели на пакистанска територия. Според експерти, ударът по Уали–ур–Рехман създава сериозни затруднения за новия министър-председател Наваз Шариф в преговорите с пакистанските талибани и с други „джихадистки групи“ и едновременно с това усложнява отношенията на пакистанските власт с администрацията на Обама. (Drone Strkes and the New Pakistani Government, http://www.stratfor.com/analysis/drone-strikes-and-new-pakistani-government от 30 май 2013 г. ).
Ударът с „дрон“ по Уали-ур-Рехман е първият, нанесен по цел в Пакистан през последните три-четири месеца и със сигурност е първият, след като президентът Обама обяви в реч, произнесена на 23 май 2013 г., официалните промени в политиката на САЩ по отношение на нанасянето на удари с „дронове“. Рязкото ограничаване на използуването на „дронове“, което Обама прокламира, се дължи именно на опитите на Вашингтон да намери някакъв баланс между преследването на краткосрочни цели, свързани с отстраняването на заплахи, идващи от войнствуващи ислямистки групи и дългосрочната стратегия да не се създават проблеми на правителствата на страните, в които най-често са целите на „дроновете“. Това са Пакистан, Йемен и Сомалия. Като се абстрахираме от Сомалия, където не е ясно що за държавност съществува, американците действително не желаят да подкопават устоите на управляващите в Пакистан и в Йемен.
На всичкото отгоре, в Пакистан въпросът с „дроновете“ е особено деликатен с оглед на встъпването в длъжност на новото правителство на 05 юни. Водеща в правителството е Мюсюлманската лига, а новият премиер – Наваз Шариф вече е бил два пъти на министър-председателския пост през 90-те години на двадесетия век. На изборите на 11 май, Мюсюлманската лига спечели 186 места от общо 342 в парламента, което й гарантира достатъчно мнозиство пред Пакистанската народна партия на президента Азиф Али Зардари и пред „Пакистан Техреек-и-Инсаф“ на бившия състезател по крикет Имран Хан.
От своя страна, „Пакистан Техреек-и-Инсаф“ спечели мнозинство в провинциалното събрание в една от провинциите в така наречения „племенен пояс“, доминиран от пущунските племена, където най-често се провеждат атаки с „дронове“. И Наваз Шариф и Имран Хан се застъпиха по време на предизборната кампания за спиране на атаките с „дронове“. И двамата обещаха да преговарят с талибаните за спиране на бойните действия, които са стрували живота на около 40 000 пакистанци през последните седем години.
Карта на Федерално администрираните племенни територии в Пакистан.
С тъмно кафяво са обозначени така наречените „погранични региони“.
С охра са обозначени племенните територии.
Карта: www.stratfor.com
Кому беше нужно убийството на Уали–ур–Рехман?
Затова и ударът от 29 май 2013 г., обърква плановете на правителството в Исламабад, както по отношение на преговорите с талибаните, така и по отношение на партньорството със САЩ. По мнението на външнополитически американски експерти, Държавният департамент на САЩ няма абсолютно никаква изгода да създава пречки и проблеми пред едно избрано от народа правителство в Пакистан, на което разчитат за подкрепа при изтеглянето на американските войски от Афганистан през 2014 г. САЩ разчитат на Пакистан и за помощ при уреждането на по-нататъшното управление в Афганистан.
По тези причини, остава загадка, защо САЩ биха рискували да „тровят живота“ на правителството в Исламабад с продължаване на ударите с „дронове“ по влиятелни лидери на талибаните? Още повече – по привърженици на идеята за примирие, какъвто е бил Уали–ур–Рехман!? От друга страна, може би във Вашингтон са преценили, че си струва да платят политическата цена за „елиминирането“ на втория човек сред пакистанските талибани, смятан за тясно свързан с Ал Кайда, въпреки помирителните му декларации и отговорен за убийството на седем агенти на ЦРУ в източен Афганистан през 2010 г.
Експертите на „Стратфор“ смятат, че е възможно вашингтонската администрация и да не е оценила правилно политическите рискове, които могат да произтекат от убийството на Уали–ур–Рехман. Съществува дори хипотеза, че е била сбъркана целта и е бил убит не този, в когото американците са се били прицелили. (Drone Strkes and the New Pakistani Government, http://www.stratfor.com/analysis/drone-strikes-and-new-pakistani-government от 30 май 2013 г. ).
Винаги страдат невинните .
Впрочем, най-неприятният извод за Държавния департамент би могъл да бъде, че някой саботира президента Обама в опитите му да помогне на пакистанците да сключат примирие с талибаните. Или пък, че някои хора в тайните слежби пак правят каквото си поискат, при това по доста демонстративен начин.
Така или иначе, размириците във „Федерално администрираните племенни територии“, отнеха живота на десетима напълно невинни хора, оказали се на неподходящо място в неподходящ момент. Всъщност, винаги страдат невинните.


description: ПАНТА РЕЙ - ВСИЧКО ТЕЧЕ :: Политиците – лесните виновни в историята на Балканската война

maintext:
Постинг
22.07.2013 12:29 - Политиците – лесните виновни в историята на Балканската война
Клишетата в историята изкривяват политическото мислене.
Не обичам писането на материали по повод кръгли годишнини и тържественото отбелязване на събития. За съжаление, сто годишнината от двете балкански войни, така и не беше съпроводена с някаква сериозна дискусия от исторически, политологически или геополитически характер. Останахме си с малко тържества и с едно изказване на Ахмед Доган, което също така изобщо не беше разгледано сериозно.
Всъщност, около двете Балканските войни има все още неизяснени обстоятелства, най-важното от които е може би започването на Втората балканска – Междусъюзническа война. Има и натрупани безброй клишета и недоказани търкувания, които се приемат от много хора като истина от последна инстанция. Независимо от напрегнатата политическа обстановка в страната и втренчването ни в днешния, смятам че връщането към миналото нито е излишно нито пък неактуално. Анализът на митовете и клишетата от преди сто години може да ни даде поука за някои неща и със сигурност може да ни покаже, колко лесно се налагат заблуди в масовото съзнание.
Да започнем с въпроса за „грешките“ на българското правителство в навечерието на Балканските войни, който е дъвкан и предъвкван в учебниците по история, в научната и мемоарна литература и в популярни публикации. Дали Иван Евстратиев Гешов и коалиционното правителство на Народната партия и на Прогресивно-либералната партия са толкова „грешни“ и са проявили наивност в периода 1911 – 1913 г.?
Катастрофалното положение на българите в Македония след 1910 г .
Каква е картината в Македония през 1911 – 1912 г. ? На първо място е станало ясно, че „Хюриет”, т. е. свобода няма. Още през 1910 г., започва възстановяването на революционната мрежа в Македония, като в гората един по един започват да излизат едни от най-запалените съюзници на младотурците, в това число и Христо Чернопеев. Насилието над местното население започва да нараства прогресивно. Най-лошата новина е започването на целенасочени действия за промяна на етническия баланс в Македония – младотурците започват да заселват там т. нар. „мухаджири”, като изобщо не прикриват по-далечните си цели – „отоманизацията” да се окаже турцизация. Става очевидно, че обявената от младотурците цел – създаване на общество на равноправни отомански граждани е празен звук, а участието на избрани в Македония депутати от български произход в отоманския парламент се превръща в бутафория.
И з а най-големите оптимисти става ясно, че младотурската революция е осъществена не в полза на реформите, а за да се предотвратят реформите, съгласувани между Австро-Унгария и Русия към 1908 г. Младотурската революция и последвалото възстановяване на конституцията от 1877 г., са изключително успешен „римейк” на водевила, провалил Цариградската посланническа конференция. ( Тогава, обявявайки че султанът е дарувал на поданиците си конституция, управниците на Османската империя неутрализират вече съгласуваните между великите сили решения. На плана за създаване на Западна и Източна България не е даден ход и избухва Руско – турската война, завършила със Сан Стефанския прелиминарен договор и с решенията на Берлинския конгрес).
През 1908 г., младотурците организират още по-голяма бутафория, която им позволява да влязат във властта и дори да детронират султана, когато той се опитва да им се противопостави. Всичко това те извършват с помощта на част от дейците на Вътрешната организация, които през годините са се отчуждили от идеята за Целокупна България и откровено предпочитат да търсят осъществяване на политическите си амбиции извън българската държава.
Фундаменталният въпрос за отчуждаването на създалите се в Македония елити от българската държава и от идеята за Целокупна България трябва да бъде тема за отделна дискусия, в която да бъде разгледан детайлно. Тук само можем да отбележим, че историята дава шанс на отчуждилите си от „българската идея” функционери, като Сандански и Чернопеев, да изживеят илюзиите си до край. Желанието им да бъдат „първи на село, вместо последни в града” не е удовлетворено. Въпреки неистовото им желание да се впишат в процеса на „отоманизация”, федеративните им мечтания са пресечени в корен.
В крайна сметка, суровата реалност ги връща на земята, но преди това те са успели да извършат редица тежки престъпления срещу българската кауза. В особена степен това се отнася до Яне Сандански и Тодор Паница, чиито ръце са до лактите в кръвта на македонски революционери – на съвестта им лежат убийствата на Иван Гарванов, Борис Сарафов, Михаил Даев, както и на неизвестен брой четници на върховния комитет.
От своя страна, в навечерието на Балканските войни, сръбската и гръцката въоръжени пропаганди взимат все по-голям размах в Македония. Окопаването на сърбите в Азот и в Кумановско, стъпването на сръбски владика в Скопие (ама било с руска помощ – ами още по-зле да нас ...), настъплението на гърците от юг, съпроводено с брутални демонстрации като клането в Загоричане, всичко това кара политиците в България да са много притеснени. Българската държава е била в състояние на цайтнот – всички фактори са работели постоянно срещу българската кауза и срещу българското население в Македония.
През 1911 – 1912 г., положението на българското население в Македония е станало по-нетърпимо, отколкото в периода непосредствено след Илинденското възстание. Въпросът е бил, какво може да бъде осъществимото решение, което да сложи край на мъките на българското население в Македония и как точно то е можело да стане реалност.
Възможните сценарии за развитие на събитията.
На първо място, трябва ясно да се каже, че никакво позитивно решение на проблемите на българите в Македония, Одринско и Беломорието не е можело да се осъществи по мирен път. Дипломатическите рецепти са компрометирани окончателно със започването на младотурската революция през 1908 г.
Тезата за незапочване на войната има поредица от слаби места, които са изброени малко по-горе. Най-вероятната алтернатива на започването на войната е била да се остави Македония в положението на бойно поле, на което си дават среща Вътрешната организация, турските власти и въоръжените пропаганди на Сърбия и Гърция. В тази алтернатива на българското население се пада ролята на постоянна жертва на политиката на официалните власти за промяна на етническия пейзаж, чрез заселването на мухаджирите и на агресията на гръцките и сръбски въоръжени пропаганди.
Налагането на каквото и да е решение на Отоманската империя, е можело да стане само силово - по пътя на войната. От друга страна, абсолютно ясно е, че България не е можела сама да воюва с Турция, та ако ще нашите войници да набождат на щиковете си не “по пет на нож”, а по десет. Нещо повече – при самостоятелна военна акция на България, вероятността Сърбия и Гърция да се нахвърлят върху нея е била огромна. Още повече, че има прецедент от 1885 г., завършил по бойните полета при Сливница, Драгоман и Пирот ... По парадоксален начин, на България се налага да търси съюз с държави, за чиято враждебност към българската кауза никой не си е правил никакви илюзии.
Така стигаме до въпроса за „осъществимите решения”. Възможните варианти не са много. Едната рецепта е автономията на Македония. Доказано е, че идеята за автономия на Македония винаги е била просто приемлива форма на амбициите на България в тази географска област. Това е доказано изчерпателно от Димитър Гоцев в нарочна студия. Същото е казано и от водачите на Вътрешната организация пред Л. Милетич. За Гърция и Сърбия автономията на Македония не е била приемливо изобщо – те са познавали статистиките от началото на века не по-лошо от българите и са били наясно, че една автономна Македония не би се превърнала в нищо друго освен в нова Източна Румелия. Да очакваме, че някой ще се бие за да поднесе на България второ Съединение е меко казано наивно.
Между другото, Източна Румелия е организирана концептуално - законодателно и административно, точно като една мултикултурна, полиетническа държава със силно изразени елементи на това, което днес Саймън Хикс би посочил като consotionalism . Правата на отделните етноси в Източна Румелия са защитени и балансирани и какво от това – в един момент българите осъществяват акта на Съединението .
Остава вариантът за дележ на териториите, които ще бъдет отнети от „Болния човек на Европа”. Занимание, лишено от друга логика, освен тази на силата и на свършените факти. Вариант, който е изключително рискован, както от гледна точка на поведението на Сърбия и Гърция, така и от гледна точка на максимализма на българското обществено мнение. Групите за натиск – „македонското лоби” и „партията на войната” биха подкрепили без колебание войната, като средство за изгонване на турците в Анадола, но трудно биха се съгласили на каквито и да са териториални концесии по отношение на т. нар. „съюзници”.
С днешна дата, твърдя, че правителството на Иван Евстратиев Гешов си е давало сметка за реалностите много повече от което и да е друго правителство. То остава неразбрано и до ден – днешен, може би и поради това, че не е можело да признае съображенията си на висок глас нито докато е било на власт, нито след това. Дележът на Македония на спорна и безспорна зона не е белег на безотговорност и игра с живота на хората, а точно направена преценка на геополитическата и етно – демографската перспектива.
Опитът на Иван Евстратиев Гешов да отклони сръбските амбиции от Солунското направление .
Подготовката на Балканската война не се отличава с абсолютно никаква „прозрачност“. В историческата литература се отдава много важно значение на направените поправки в Конституцията, даващи право на Царя да сключва международни договори, без да информира Народното събрание. От достъпния изворов материал, особено от дневника на Петър Абрашев - министър на правосъдието в правителствата на Иван Евстратиев Гешов и на д-р Стоян Данев, се нижда, че дори и част от министрите са били държани на страна от цялостния замисъл.
Подобна практика не е от добрите, но е обяснима, като се има пред вид, че дори между Царя и правителството не е имало доверие – двата центъра на властта са провеждали собствени стратегии, водени от собствени идеи и амбиции. Най-общо казано, с тази война правителството иска да направи България велика сила на Балканите, докато цар Фердинанд иска да получи ритуално признание, че е велик монарх.
За Гешов, (който не е идиот, а основател на БАН, изключителен икономист, изпълнител на завещанието на Евлоги Георгиев и един от малкото хора, познаващи началата на британската външна политика), е от съдбоносно значение да удовлетвори сръбските геополитически амбиции, насочвайки Сърбия към Адриатика и едновременно с това да избегне появата в България на едно ново национално малцинство с изключителна демографска перспектива, каквото са албанците.
Територията на така нареченат „спорна” зона в Българо-сръбското споразумение, по трогателен начин съвпада с днешните територии, където албанците доминират. Гешов е прозрял, че в рамките на по-малко от петдесет - шестдесет години, България ще има в състава си едно неуправляемо малцинство и охотно се подготвя да го прехвърли на сърбите. Трябва да признаем, че ако границата между сърби и българи беше минала по демаркационната линия, начертана между спорната и безспорната зона, днес нямаше да има македонски въпрос. В най-лошия случай щеше да има пограничен териториален спор.
Косвени указания, че сред дейците на Народната партия е имало дори и колективно интуитивно разбиране, че албанците са фактор, над който не може да се надделее, дава дори и едно чисто художествено, но всъщност програмно политическо произведение на Иван Вазов, описващо първия ден на ХХІ век. В благите си мечти, Вазов описва една България, която се е ширнала на Балканския полуостров, а нейната беломорска флота провежда съвместни учения с руския средиземноморски флот. В тази безметежна България, която си е решила териториалните проблеми с лихвите, проблеми и суетня създават единствено ... “някои албански немирници”. Имаме всички основания да смятаме, че Вазов и Гешов са споделяли общи възгледи за “албанските немирници”.
За Гешов е ясно, че стремежът на сръбската държава към излаз на море е непреодолим. Дава си сметка и за това, че сърбите имат два пътя към лелеяния излаз на море – към Адриатика или към Солун и Бяло море. Лошото изходно положение за българския министър-председател е фактът, че предаването на Нишко и изобщо на Поморавието на сърбите, с решенията на Берлинския договор, подхранва амбициите им към Солун през Македония. Според каноните на класическата геополитика, владеенето на изворите на една река, изисква да се овладее цялото й течение - до устието й. Според геополитическата теория, възприета охотно от сръбските политически елити, долината на река Вардар принадлежи геополитически към Поморавието. Владеенето на Поморавието за сръбските политически лидери е достатъчно основание да претендират за цялото течение на Вардара и за излаз на Бяло море по него.
Придвижването на Австро-Унгария в същата посока вече е стеснило и притеснило достатъчно сръбската държава. Окупацията на Босна и Херцеговина през 1878 г. и официалното й присъединяване към Дунавската монархия през 1908 г., насочва посоката на сръбската експанция на юг. По ирония на съдбата и двете събития са свързани с ключови събития в българската история – създаването на Третата българска държава и обявяването на пълната й независимост. Това предопределя сблъсъка на българските и сръбските интереси във Вардарска Македония, който започва формално и публично с поставянето на сръбския владика Фирмилиян в Скопие през 1903 г. и набира скорост с укрепването на сръбската, по-точно на сърбоманската въоръжена пропаганда.
Ясно е че, при една война с Турция, сърбите няма да бъдат удовлетворени от териториални придобивки, стигащи до Шар планина, дори и при положение, че ще вземат имащата мистично значение за тях област Косово и Метохия.
Отчитайки мащаба на интересите на Сърбия, Гешов прави всичко възможно да ги насочи към Адриатическия бряг, южно от Черна гора. Това може да стане само за сметка на териториите, на които живеят албанците, които до този момент са привилегировано население в рамките на Османската империя. ( Пак по ирония на съдбата, идеята за албанската независимост до голяма степен кристализира точно сред албанската емиграция в София. Първият манифест, призоваващ към независимост на албанците е написан на български език ... ). Българският министър-председател се съгласява на така наречения „дележ на Македония”. Оформени са „безспорната” и „спорната” зона.
Лаическият подход към това споразумение се характеризира със заклеймяването му, било заради самия дележ, било заради изчертаването на демаркационната линия на картата. Заклинанията срещу разделянето на „спорна” и „безспорна” зона са се превърнали в едно от най-устойчивите клишета при преподаването на българската история. Клише, заредено с много емоции и много малко рационални съображения.
Гешов по-добре от всеки друг е знаел етническите характеристики на двете зони, като и факта, че значително българско население е оставало в „спорната” зона. Но съображенията при изчертаването на демаркационната линия не са се ръководели от етническия принцип. „Спорната” зона е конструирана като перфектен геополитически коридор, който трябва да отведе сръбските амбиции на адриатическия бряг.


description: ПАНТА РЕЙ - ВСИЧКО ТЕЧЕ :: БЕХ, КТБ и ароматът на гнили ябълки.

maintext:
Постинг
26.06.2013 23:34 - БЕХ, КТБ и ароматът на гнили ябълки.
След поредица публикации, свързани с меко казано неадекватното назначаване на Георги Христозов в борда на Българския енергиен холдинг (БЕХ), прокуратурата направи възможно най-естественото – разпореди уважаемият енергиен мениджър да бъде разкаран от място, където се борави постоянно с класифицирана информация, достъп до която той няма. (Виж в: Пак катарзис: прокуратурата отстранява Георги Христозов от БЕХ, http://svobodennarod.com/bulgaria/869-pak-katarzis-prokuraturata-otstranyava-georgi-hristozov-ot-beh.html от 26 юни 2013 г., 19:46 часа).
Георги Петков Христозов - довчера фаворит на управляващите и на КТБ, а от днес - клиент на прокуратурата.
Това е победа за „Журналисти срещу корупцията“, които първи разкриха обстоятелствата около цялата скандална сага с назначаването на Георги Христозов за шеф на ТЕЦ Марица Изток 2, с опитите му да „очисти“ свидетелството си за съдимост и с триковете около понижаването на нивото на секретност в управляваното от него предприятие. Победа е и за всички, които сочиха дни на ред, че възходът на Георги Христозов е не по-малко скандален от възшествието на Делян Пеевски. Победа е и за тези, които най-добронамерено предупреждаваха ръководството на БСП, че случаят „Георги Христозов“ е бомба със закъснител в джоба на правителството, която неминуемо ще избухне и ще нанесе щети с мащаба на пораженията нанесени от Делян Пеевски.
Вече имах възможността да напиша, че всеки Божи ден, правителството ни изненадва с поредното политическо назначение, което граничи с ритуално самоубийство. Тогава визирах три основни „постижения“ - назначаването на Делян Пеевски в ДАНС, заявените от страна на Николай Бареков претенции да оглави БНТ и назначаването на Георги Христозов за член на борда на Българския енергиен холдинг (БЕХ). (Виж: ДАНС - БНТ – БЕХ. А трябва ли ни БЕХ? http://www.svobodennarod.com/underground/756-dans-bnt-beh-tryabva-li-ni-beh.html от 20 юни 2013 г.). Тогава бях открил неочаквана прилика между трите институции, най-вече що се отнася до абсурдността на самите назначения.
Всъщност, има и други общи неща, които сближават трите амбициозни попълзновения. Съвпада най-вече ароматът на лапите на Корпоративна търговска банка (КТБ), който ухае и от трите случая. За връзката между Делян Пеевски и Цветан Василев е излишно да говорим. Би било просто разхищение на място. Връзката между Николай Бареков и Пеевски, а от там и с Цветан Василев също няма нужда дълго да се обяснява. По-интересен е третият случай. Някой честен и непорочен гражданин би могъл невинно да попита, какво би могло да свързва шефът на държавната топлоцентрала „ТЕЦ Марица изток 2“ и Корпоративна търговска банка? Отговорът идва някак си естествено – връзката е в парите. Тоест – там, където й е мястото, когато става дума за банки и индустрия.
Преди време, в една от грамите, които бяха станали достояние на колектива, покрай пробива в сигурността на САЩ и публикациите в „Уикилийкс“, Корпоративна търговска банка (КТБ) беше включена в списъка на „гнилите ябълки“ на посланник Байърли. Причините за подобно враждебно отношение от страна на един от най-успешните американски посланници в София (след пребиваването си в София, посланник Байърли отпътува за Москва, което може да се тълкува единствено като признание за постигнатите резултати и максимално високо повишение) са вероятно няколко.
На първо място, американците не обичат банки с неясна собственост на капитала. Друг, не по-малко популярен сред публиката американски посланник – Джеймс Уорлик, беше заявил натъртено, че собствеността на няколко банки у нас е „неясна“ и това в пълна сила може да се отнесе към Корпоративна търговска банка. Изявлението на Уорлик беше толкова откровено и директно, че коленопреклоннната БНБ тичешката излезе с декларация в защита на родните търговски банки, в която почти се заклеймяваше становището на американския посланник.
На второ място, американците никак не обичат стопанските субекти, които използуват „нестандартни средства“ за спечелване на поръчки, били те обществени или частни. Някои европейски държави имат списъци на страни, за които дадените рушвети от съответните европейски компании се признават за разходи и се спадат от данъците. В САЩ подобен подход се смята за недопустим, но това по ироничен начин води до загуба на конкурентоспособност на американските компании в международен план. По тази причина, Държавният департамент води борба със зъби и нокти, там където САЩ имат по-силно влияние, властите да спазват това, което се нарича „върховенство на закона“.
Забележителните стопански резултати на КТБ говорят за нещо, което може да се нарече „прилагане на изключително нестандартни маркетингови техники“. Със своите екзотични маркетингови похвати, КТБ прибра още по време на Тройната коалиция лъвският дял от депозитите на държавните предприятия. След това, положението се запази същото и дори стана по-добро. Странното разминаване между предпочитанията на частните и на държавните компании, къде да си държат парите няма как да не е предизвикало естествената и почти автоматична враждебност на американците. За последните, нестандартните маркетингови методи подхождат на мафиоти и на „мобстери“, нежели на почтени, консервативни банкери.
Нека видим, какво говори статистиката, тоест науката, за постиженията на КТБ към края на май 2013 г. Данните са взети от сайта на Министерството на икономиката и са обработени от редакцията на вестник „Капитал Daily“. (Виж броя от четвъртък 23 май 2013 г., стр. 6 - „Кабинетът прие правилата за парите на държавните дружества“). Науката сочи, че: 59,44 на сто от държавните депозити, пардон - нетната експозиция на НЕК е скътана в КТБ. Също така 96 процента (!) от депозитите на "Булгартрансгаз", също така пребивават в КТБ. 90,85 процента от нетната експозиция на "Булгаргаз" е пак в КТБ, има си хас. Всички тези симпатични компании са част от Българския енергиен холдинг (БЕХ). Някой би казал, че "Булгартрансгаз" вече не е в БЕХ – е прощавайте, но до вчера беше. А като си говорим за БЕХ, време е да напомним, че 88,2 процента от нетната му експозиция е в КТБ. Какво да си говорим повече?
И сега г-н Георги Петков Христозов става член на борда на БЕХ. Преди това се е отчел с парите на "ТЕЦ Марица Изток 2", които също отлежават в КТБ. Нямам в момента точни числа за „нетната експозиция“ на най-голямата ТЕЦ на Балканския полуостров в КТБ, но и тя е част от БЕХ, та вижте пак числата за Българския енергиен холдинг, please. Е, може да се погледнат данните и за друго светилище на жреците на енергетиката - Електроенергийния системен оператор (ЕСО), който е сложил в КТБ 96,98 процента от паричките си.
Виждате, че темата за БЕХ е пряко свързана с гнилите ябълки и не става дума за фантазии и спекулации. Затова прилики между ДАНС, БНТ и БЕХ съществуват. Те са особено контрастни на фона на поредния удар, понесен от правителството – този път от страна на прокуратурата, която прочела това, което министърът на икономиката и най-паче на енергетиката трябваще да прочете. И отново и отново се налага да се връщаме към вече зададения въпрос: „А трябва ли ни въобще БЕХ?“. Въпросът започва да става вече риторичен ...


description: ПАНТА РЕЙ - ВСИЧКО ТЕЧЕ :: “Rzeczpospolita”: През месец февруари, Чехия е продала на руснаците американско и немско оръжие

title: ВСИЧКО ТЕЧЕ :: “Rzeczpospolita”: През месец февруари, Чехия е продала на руснаците американско и немско ...

maintext:
Постинг
02.03.2015 16:09 - “Rzeczpospolita”: През месец февруари, Чехия е продала на руснаците американско и немско оръжие
Полските журналисти се безпокоят, че продаденото оръжие може да се използува за организиране на провокации в Източна Украйна
През месец февруари 2015 г., чешки компании са продали на клиенти в Русия автомати Bushmaster 90705, 90838 и 90899, произведени в САЩ, образци на американско автоматично оръжие DPMS RFA 3-3G2, германски карабини “Heckler-Koch”, а също така и немски пистолети “Sig Sauer”.
Информацията е на интернет порталът на полското издание “Rzeczpospolita”, което се позовава на документи, до които са се добрали неговите разследващи журналисти. (Виж: Jędrzej Bielecki, Broń marines dla Rosjan, 01. 03. 2015, http://www4.rp.pl/apps/pbcs.dll/article?avis=RP&date=20150301&category=SWIAT&lopenr=303019889&Ref=AR&profile=1001&page=1) Полското издание поставя ударение на факат, че продаденото дългоцевно оръжие може ефикасно да се използува за снайперска стрелба. Това се правело от различни формирования на специалните части по света.
Новият модел на автомата DPMS RFA 3-3G2, който е бил доставен от чешки компании на руски клиенти струва на американския пазар по 1239 долара единият. Снимка: Официален сайт на компанията DPMS – “Defence Procurement Manufactoring Services” (създадена през 1985 г. от Randy Luth) http://www.dpmsinc.com/3G2-223556_ep_205-1.html
Ян Индрих (Jan Jindrich), чешки експерт по контрола над износа на оръжие е заявил, че оръжието е продадено на частни руски клиенти и е дал уверения, че то няма да попадне във военни поделения.
Пиер–Арно Лотон (Pierre-Arnaud Lotton), сътрудник на Съвета на министрите при ЕС, който се занимава с надзор над изпълнението на забраната за продажба на оръжие за Русия е заявил, че тази забрана не се простира над сделки, които са сключени до 01 август 2014 г.
„До този момент, нито една страна от ЕС не се е осмелила да продаде смъртоносно оръжие на Украйна. Оръжието, което чехите са продали на Русия, може да се използува не само за борба с украинската армия, но и за провокации от страна на руснаците. Ако го използуват в Източна Украйна, Кремъл ще може да заяви, че САЩ тайно доставят оръжие на Украйна“ – възмущава се авторът на статията – Jędrzej Bielecki.
Междувременно, Украйна продължава да води преговори с американската администрация за доставки на оръжие за въоръжените й сили. На 28 февруари 2015 г., първият заместник председател на Върховната Рада – Андрий Парубий е провел среща с помощник държавния секретар на САЩ – Виктория Нюланд. Срещата е била посветена на въпроса за доставките на оръжие на Украйна. Независимо от това, посланникът на САЩ в Украйна, Джефри Пайет (Geoffrey R. Pyatt) неколкократно заявява, че смята въпроса за доставяне на смъртоносно оръжие на Украйна за по-малко важен от американската помощ по повишаването на отбранителната способност на украинската армия.
По-оптимистичен е ръководителят на Консултативния съвет по реформите в Украйна – бившият президент на Грузия и съветник на президента Порошенко – Михаил Саакашвили. По телевизия „Пети канал“ (виж: http://www.5.ua/svit/Rishennia-SShA-pro-nadannia-zbroi-Ukraini-hotove-na-99--Saakashvili-71884.html , както и: http://gordonua.com/news/war/Saakashvili-Reshenie-po-postavkam-oruzhiya-v-Ukrainu-gotovo-prakticheski-na-99-69241.html ) той е заявил рано тази сутрин, че решението за доставяне на отбранителна техника от САЩ за Украйна е „готово практически 99 на сто“.