description: Conservative :: Първият референдум и основните политически сили

maintext:
Постинг
28.01.2013 13:05 - Първият референдум и основните политически сили
При публикуване на настоящия текст в други сайтиве и медии, позоваването на източника с работещ линк е задължително!
Картината днес:
Днес, след резултат от 21% гласували, въпросът за АЕЦ- Белене стои по абсолютно същия начин, както би стоял и ако бяха гласували 19%, или ако изобщо нямаше референдум. А той е: Във всеки един момент един народен представител може да постави въпроса в Народното събрание. Сега, заради 20%+ гласували, той ще се гледа задължително.
Моите лични очаквания към началото на кампанията бяха, че участието ще бъде в рамките а 24%, а резултатът - нещо като 82% ДА срещу 18% НЕ. Тези очаквания бяха меко казано опровергани.
И така:
ГЕРБ
Позиция и цел:
Целта на ГЕРБ в този казус беше
- да попречи на основния си опонент БСП да реализира лесна победа
- да скрие и да замаскира загубата на доверие (характерна за всяка партия в третата година от мандата)
Поведение:
Първоначалната тактика на ГЕРБ беше успешна. Те направиха два хода:
- преформулираха въпроса, изхвърляйки понятието АЕЦ – Белене, с което обезмислиха референдума и направиха последствията от всеки резултат въпрос на тълкувание, т.е. осуетиха го в зародиш.
- След като „кастрираха” въпроса, ГЕРБ заеха позиция ДА, с което... ако мога да използвам терминология от бокса, хванаха БСП в клинч. Очакваният огромен процент ЗА щеше да бъде размит между БСП и ГЕРБ и щеше да парира напълно плановете на социалистите да извлекат дивидент от „победата” като я проектират върху бъдещия изборен резултат.
Промяната на позицията от ДА в НЕ едва десетина дни преди вота, и то не с официално решение, а с изявление на Борисов, създаде объркване и поводи за подигравки и върна БСП в ролята на единствен претендент за гласовете ДА. В същото време позицията на ГЕРБ напълно се разми и практически ги извади от референдума, разтвори ги по неясен начин в общия резултат. Стана ясно, че някои от тях (Цецка Цачева) ще гласуват ДА, другите или ще гласуват НЕ, или няма изобщо да участват.
Минуси:
- ГЕРБ не успя да предотврати тактиката на БСП да използва референдума и да почерпи импулс от гласуването ЗА
- Абдикирайки от референдума, ГЕРБ остави на ДСБ-Единство удобната роля на единствен явен, видим противник на БСП на политическия терен.
Плюсове:
- ГЕРБ напълно се справи с основната си цел – да потопи в мъгла реалното измерение на собствената си политическа подкрепа.
- ГЕРБ пропусна цикъла и не се конфронтира излишно с предполагаемите широки обществени слоеве, подкрепящи по принцип АЕЦ.
- Остави си възможност за последващи промени в позицията и нагаждане към всяка конюнктурна ситуация.
- Не позволи да бъде натикана в границите на ниския брой гласували, както щеше да се случи, ако беше задържала позиция ДА.
Реализация:
- Стъпиха бързо на терена и си приписаха победа над БСП, а 78% негласували + 8% гласували НЕ, като потвърждение на тяхната политика за прекратяване на Белене. Хвърлиха върху БСП вината за похарчените за референдума пари. Разтвориха се във високия процент негласували, които дефинираха като хора, отказали да играят играта на БСП, здраво стъпили на земята и гледащи към магистралите, а не към скъпото социологическо проучване на Станишев (практически иззеха тезите на Кунева)
-
Допуснаха една грешка: Когато Борисов обяви, че „
”, той се разтвори в 80-те процента негласували, но подари на ДСБ онези 600 000 гласували с НЕ.
* * *
БСП
Позиция и цел:
Позицията на БСП разчиташе на силната носталгия към индустриализацията при социализма и грижливо отгледаните страхове за бъдеща липса на енергия.
БСП успя да събере 750 хиляди подписа за да повдигне този референдум.
През последните месеци социологическите проучвания помпят нагласата, че БСП печели доверие и е на път да задмине ГЕРБ.
Ето защо партията на Станишев тръгна на този референдум с голяма кощница. Надяваха се да използват популярната теза за бъдещата енергийна мощ като положителна индикация за бъдещите избори, както и да използват високия процент на гласовете ЗА за медийни внушения и мотивиране на собствения им електорат.
Можем смело да кажем, че БСП претърпя провал с референдума.
Минуси:
- Гласувалите ЗА са едва около 100 хил. повече от онези, които са се подписали за неговото свикване. Това показва пълна липса на допълнителна мобилизация. Тук трябва да отчетем, че активно на позиция ЗА в референдума застана и очертаващата се коалиция Атака – ВМРО, на която проучванията дават потенциал за участие в следващия парламент. Този факт допълнително влощава резултата на БСП.
- Резултат 61% в никакъв случай не е могъща преднина. Изчезна възможността Станишев да парадира с всенародната популярност на нова АЕЦ.
- Резултатът от референдума показва, че идеята за АЕЦ –Белене се подкрепя от едва 13% от българите. Вече никой не може да връща темата на дневен ред, като се оправдава с волята на народа. Европейският натиск срещу Белене еще бъде пезпрепятствен и основателен.
-
Плюсове
- БСП използва възможността да направи политическа кампания, да участва по медиите и да говори на хората.
- Резултатът от 61% дава възможност все пак, в някакъв контекст да си изсмучат от пръстите тезата за победа.
Реализация:
- Отиграха скромния резултат отлично – силно, натъртващо политическо говорене, повтаряне като латерна на основните си тези, пълно единогласие между различните представители на партията. Предстои да видим, дали Първанов ще се възползва от провала на Станишев за да спечели позиции вътре в партията за тезата си за широка коалиция в посока Атака.
* * *
ДСБ-Единство
Цели и позиция: Заемайки бързо позиция НЕ на референдума, ДСБ имаше различни и многопластови цели, но основните от тях бяха
- заемане на политическа позиция анти-БСП, което връща към традиционното противопоставяне сини-червени.
- Отваряне към различни обществени сили, които биха защитили позицията НЕ
- Максимално използване на медийните възможности на една национална кампания, влизане в преки политически дебати, в които ДСБ е силна.
- Разтваряне на партията/коалицията във вота НЕ, който макар и по-малък от този ДА, все пак се очаква да е значително по-голям от прогнозираната електорална подкрепа за партията.
Резултатът е значително над очаквания и почти не могат да бъдат посочени сериозни негативи за ДСБ след референдума. Плюсовете са много повече и по-очевидни. И все пак:
Минуси:
- ДСБ не успя да интегрира формално останалите застъпници на позицията НЕ и те участваха отделно (Капон) или не участваха, но и не подкрепиха ДСБ (Зелените).
- Застана в обичайната си негативистична роля, да бъде отрицание на нещо, да критикува, вещаейки мрачни последствия – негативно поведение, дистанциращо инстинктивно аудиторията.
- Проведе активна, но като че ли разпиляна и неатрактивна кампания, с познатите и очаквани заклинания (Русия/олигархия/мафия) или с прекалено експертно говорене, без изненади и без нещо, което да предизвика интерес у немотивирания слушател/зрител.
- Смеси във времето негативната кампания за референдума с позитивната новина за обединението ДСБ-Единство и двете събития донякъде се екранираха взаимно.
Плюсове:
- ДСБ този път влезе трайно за няколко седмици в националните медии.
- Решително излезе от изолация, като привлече зад каузата си редицасериозни външни експерти, които приеха да седнат до политиците от ДСБ и да защитават заедно обща позиция – Огнян Минчев, Егений Дайнов, Красен Станчев и др. Разширяването на формата е сериозно постижение. Това не значи, че Дайнов, Минчев и Станчев ще подкрепят открито сините на избори, но с включването им в комитета на Иван Иванов, те легитимираха ДСБ-Единство като смислен политически играч с важни послания (т.е. излиза се от негативния образ, налаган от противниците на сините, за „безидейна групичка на оцеляването”)
- С позицията си НЕ , сините се явиха политически представител, макар и „по неволя” на принципните противници на атомната енергия – еколози, зелени и др. Това не значи, че тези хора са заобичали ДСБ, но все пак е мост, за какъвто бяха правени няколко неуспешни опита през годините.
- Другият голям позитив, който сините извлякоха от тази ситуация, всъщност не е тяхна заслуга, а неочакван подарък от другите, определящи се като „десни”. С мъгливото поведение на ГЕРБ, както и с решението на новият претендент за дясна идентичност – ДБГ на Кунева да бойкотора референдума, ДСБ-Единство остана единствения и самотен противник на БСП в тази кампания. За такъв подарък сините нямаше как и да мечтаят. Един месец на ринга, сам срещу БСП, докато останалите се крият в съблекалните. Няма по-добра дясна идентификация, от това да бъдеш срещу БСП. Неопитните в своята „дясност” ГЕРБ и ДБГ се скриха от сражението и на терена срещу БСП остана само Костов. Добър-лош, но само той. Като добавим и добрите новини около обединението на сините, както и бутафорнитр и беззъби провокации срешу тях от страна на остатъците от СДС, можем да пишем един голям плюс за ДСБ-Единство от този референдум.
- Неочаквано високият резултат гласували НЕ (39% или 590 000 души) и липсата на политическа сила, която да може да предяви претенция към този вот, поставя ДСБ-Единство пред реалната възможност да се борят за този вот на изборите и значително отслабва внушението, че могат да не влязат в следващия парламент. Позицията, при която си самотен играч срещу БСП и „загубиш” с резултат 60/40 е много по-изгодна от тази да те спрягат на границата на 4-те процента.
* * *
ДПС
Целта на движението беше да не разкрива излишно действителния си политически потенциал и да не взима страна в дебата, за да запази възможностите си за участие във всяка една бъдеща конфигурация. Напълно успяха. Разтвориха се някъде в 80-те процента негласуващи, но пуснаха и ДА и НЕ, появиха се по телевизията, а докато останалите разпалваха огъня на политическите страсти с референдума, изиграха оттеглянето на Доган и атентата и привлякоха цялото обществено внимание върху себе си.
* * *
Атака – ВМРО
Цел: да лансират коалицията си и да присъстват по време на кампанията, да вземат своето от популярността на позицията за „българска енергийна мощ”.
Резултат: Разтвориха се в скромния резултат на „победата” на БСП, но никой не може да определи относителната им тежест. С участието си, подадоха аргумент на Първанов и неговата теза (вътре в БСП) за коалиция и създадоха условия да бъдат потенциален партньор.
* * *
Меглена Кунева и България на Гражданите
Тук анализът е най-труден и най-спекулативен, защото партията е нова, с неясна идентичност, неясни цели и мотиви (хора с различна политическа биография: министри на Станишев, консерватори напуснали ДСБ, хора, отпаднали през годините от разпадите на СДС и ДСБ, бивши кадри на НДСВ, както и немалък брой непознати и неизявени досега хора).
В зависимост от целите, търсения образ на партията и перспективите пред нея, резултатите могат да се тълкуват в различни посоки.
- Образът на „дясна партия”. Дясната идентичност на ДБГ беше фалстарт. Кадрите от синия митинг на Орлов мост стояха пресилено до фарс на фона на министри и зам.министри от правителствата на НДСВ и Станишев на първия ред в залата. Желанието да се заеме изглеждащото в криза дясно пространство и от този трон да се печелят разочаровани избиратели на ГЕРБ се сблъска с устойчивите резултати на редица проучвания, че потенциалните избиратели на ДБГ са по-скоро с ляво-центристки профил. Конюнктурните съображения на Кунева и Вълчев да щадят бившия си колега Станишев и да не атакуват БСП (освен в общите неадресирани атаки към цялата политическа система) допълнително отслаби първоначалния устрем ДБГ да се превърне в „новата десница”. С решението си да не участва в референдума, Кунева пропусна ценен шанс да се изправи срещу БСП, дори по такъв маргинален и еднозначен от европейска гледна точка въпрос като АЕЦ- Белене. Пропусна и шанса да размие гласовете на ДСБ и ГЕРБ в общ „десен облак”.
- Образът на „Новата нова партия”. Основният устрем на ДБГ, който е на път да ги вкара в парламента е усещането у критичен брой избиратели, че в този политически цикъл те са „новото”. Има сегмент избиратели, които винаги гласуват за „новото”, преминали са през СДС, БББ(Жорж Ганчев), НДСВ, ГЕРБ, а на президентските избори гласувайки за Кунева дадоха надежда, че могат да подкрепят евентуална нейна партия. Емоцията на „новото” е най-сериозния енергиен потенциал на ДБГ. За да го вземат, те трябва да направят едно единствено нещо – да не остареят до изборите. Да поддържат размита, незапомняща се, ненатрапваща се, но и недразнеща физиономия. Да изглеждат едновременно интелигентни, неопитни, леко непохватни, но добронамерени. Трябва да признаем, че дотук Кунева и хората и се справят с тази задача доста успешно. Те умишлено бягат от политически дебат, пазят се от челен сблъсък с когото и да е, никога не заемат ясна и крайна позиция по горещи теми, които могат да настроят някой сегмент от обществото срещу тях. Лицата с политическа биография в партията са скрити на заден план и в медиите излизат непознати млади образи, които не казват нищо съществено, но го правят с правилна дикция, грамотен синтаксис и приличен речников запас. Бойкотирайки референдума, Кунева постигна няколко цели:
o Избяга от влизане в дебат, в който рискува да досади на хората и съхрани образа на „новия”
o Не зае позиция, която да настрои някакви групи (еколози, или привърженици на ядрената енергия) срешу себе си. Резултатът от референдума обаче, връща темата за нова АЕЦ в парламента. Тогава ДБГ ще бъде принудена да изрази позиция (в една или друга посока) или отново да пропусне изява.
o Избягна дебат по спорната си роля за затваряне на блоковете на АЕЦ Козлодуй.
o Разтвори се в огромното море от негласуващи и си остави правото да тълкува този резултат като подкрепа за своята позиция.
- Образът на „антисистемната партия”. Тази претенция на ДБГ започна с фалстарт, точно както и заявката за дясна идентичност. Причината е, че Кунва и Вълчев до съвсем скоро са били част от Тройната коалиция – емблемата на политическо сговаряне, задкулисие, и безобразия. На различни нива в партията пък присъстват хора с дълга (макар и по-скоро позитивна) политическа биография в редовете на „системните” партии. В това положение позата, че всички са картел, а Кунева и нейните хора са слезли току-що от небето ангели в бяло е неубедителна до цинизъм.
Решението за бойкот за пръв път постави ДБГ в ролята на истинска антисистемна партия. В това има известен чар, но има и една голяма опасност. Партията разчита на плаващите избиратели, “le marais”, които лесно се палят по новото, изразяват подкрепа, но са непостоянни и невинаги реализират тази подкрепа на същинския вот. Започвайки участието си в политиката с призив за бойкот, Кунева рискува хаотичните и поддръжници да харесат тази позиция и да бойкотират и парламентарните избори през юли.
- Образът „партия на гражданското начало”. Тук бойкотът е провал. Да заявиш амбицията да представляваш гражданите, след което да имаш референдум – възможно най-демократичната проява с пряко гражданско участие, и да призовеш хората да не гласуват е все едно да се прострелящ в крака по време на лов. Макар и поставен от БСП, референдумът е конституционен и в рамките на правовия ред.
- Отсъствие от сцената. След като си се учредил преди 1 година е много лош знак да отсъстваш от политическите новини в един зареден с енергия момент. Има дебати, коментари, спорове, графики, резултати, проценти, а Кунева я няма. Така избирателите свиква с твоето отсъствие от А-отбора и започва да гледа на теб с все по-малък респект (дори и практически да споделя идеята за бойкот).
Извод: ДБГ като че ли намали сериозно шансовете да се превърне в „новото дясно”, но засега съхрани шансовете си да бъде „новото ново”.


description: Conservative :: Бистришкият тигър настъпи мотиката

title: Бистришкият тигър настъпи мотиката

maintext:
Постинг
05.11.2012 13:01 - Бистришкият тигър настъпи мотиката
Изборът на членове на Конституционния съд показа политическа сглобка на управляващите от ГЕРБ с бившите управляващи от БСП и ДПС. Това не е "нова тройна коалиция" в утрешния парламент, както бързат да пророкуват. Това е нещо много по-опасно: Открито споразумение на миналото и настоящото правителство, че съдебната система ще служи не на върховенството на закона, а на покриването на политически безобразия и злоупотреби с власт през последните 2 мандата.Криминализация на съдебната власт * и признание за криминалния характер на изпълнителната власт. Няма как по друг начин да разчетем обединението на Румен Петков, Бойко Борисов, Цветан Цветанов и Ахмед Доган зад едни и същи кандидатури.С това мафиотско ръкостискане Бойко гарантира на Румен, че няма да му търси сметка за безобразията на Тройната коалиция, а Румен гарантира на Бойко, че утре, когато БСП отново дойде на власт (в една или друга форма), няма да търси сметка на Цветанов за действията на днешното управление. Предложение, на което не можеш да откажеш...Важно е да можем да разчетем правилно политическите знаци от последните няколко седмици.След поредица от гафове западните партньори сериозно охладняха към подкрепяното от тях в началото управление на ГЕРБ. Ясни знаци за това бяха оттеглянето на "приятеля на Борисов" Джеймс Уорлик и предсрочната му замяна с нов американски посланик.Малко след това Европейската народна партия удари тежка циганска плесница на ГЕРБ, като ги остави без член на ръководството на ЕНП. Да лишиш една управляваща партия от ЕНП от място в борда на европейската структура и то в момент, когато техния опозиционен лидер оглавява ПЕС означава само едно - пълна загуба на доверие.Казано на прост език: американците и европейците са отписали Борисов и ГЕРБ.През последните месеци социологията неумолимо показва спад в доверието към управляващите. С последната си стъпка, Борисов показа, че и той се е отписал. Загубил е битката предварително. Предава се.Да се сговаря с Румен Петков да си пазят взаимно гърба от съдебно преследване, означава че Борисов вече няма никакво послание към десните хора и се е отказал дори да се опитва да се прави на десен. Той е просто един уплашен човек, загубил външната си подкрепа, загубил вътрешното доверие, човек, който си спасява главата.Европейската комисия в прав текст предупреди, че има сериозни притеснения относно предстоящия избор на върховни магистрати, че има сигнали за връзки на кандидати с мафията и за непрозрачни методи на избор. Няма как Борисов да обясни в Брюксел, че е предпочел една подозирана във връзки с мафията съдийка, издигната от БСП, а не е допуснал кандидат от средите на ЕНП с безупречна професионална и политическа биография като е Екатерина Михайлова.Очевидно няма и намерение да го обяснява.Борисов е прежалил напълно подкрепата на ЕНП (управляващата партия в Европейския съюз) и няма никаква надежда да си върне доверието на Барозу и Мартенс.Острата реакция на Комисията и директната заплаха от нов критичен доклад "ако нещата се развият в негативна посока", излъчена буквално час след гласуването в българското Народно събрание, показва гнева, на иначе спокойния Барозу. Вероятно Борисов не просто е изгубил подкрепа, но предстои да понесе тежки шамари от президента на ЕК и от ЕНП. За жалост тези шамари ще се стоварят и върху България.Европейската комисия е колективен орган, който се формира след преговори между основните партии в ЕП. Там има и социалисти и либерали, т.е. политически опоненти на Барозу. Отделно Комисията е в постоянно напрежение с Европейския парламент, който с претенцията, че е избран пряко от народа се бори да се наложи като политически авторитет над "бюрократите".Преди последния доклад на ЕК за България, Борисов ходи в Брюксел и се моли на Жозе Барозу. Тогава президентът на Комисията пое ангажимент да отпаднат някои от най-тежките констатации в доклада. Някои изречения за мафията отпаднаха, други значително се смекчиха. Барозу пое този риск и гарантира за Борисов, въпреки ръмженето на някои хора в Комисията, очевидното несъгласие на редица фактори в Съвета на министрите и критиките на Парламента. Заложи личния си авторитет, за да помогне на своята "сестринска партия" ГЕРБ, чийто лидер го молеше за това на крака.Онзи ден Борисов се изплю върху това доверие, като нагло прегази всички предупреждения и опасения на европейските институции и врътна безобразна мутренска далаверка с БСП и Доган.Сега много хора в Брюксел с едва скрита злорада усмивка ще отправят критичен взор към Барозу, ще сложат ръце на кръста и ще му натякват "Казахме ли ти, че този е бандит?"Това няма как да бъде простено. Знаят го и в Брюксел и в София.Затова в българските институции настъпи паника и разнобой. Президентът Плевнелиев и вицепрезидентът Маргарита Попова реагираха бързо и де-факто се разфраничиха от решението на НС. Последва ги правосъдният министър Диана Ковачева. Останалите говорят несвързано или мълчат. Развръзката предстои.____* Конституционният съд не е част от правораздавателната система, но е лост за контрол на всички основни институции. Изтеглянето на Марковска и Велчев в КС задвижва верига от рокади във върховните съдилища и Главна прокуратура.

fasttext_language: bg


description: Conservative :: Кинопреглед

title: Conservative :: Кинопреглед

maintext:
Постинг
16.09.2012 18:47 - Кинопреглед
"От всички изкуства, за нас най-важно е киното, защото нашият народ е нискообразован"
/ В. И. Ленин/
Някакъв блудкав филм за Пророка Мохамед породи вълна от политическо насилие и напрежение по света.
По принцип външната политика на развитите страни към третия свят е съшита от лицемерие. Да се говори за идеология, принципи и ценности в този контекст е цинична манипулация за лековерни шарани. Шараните дори си имат име в науката за политически PR – "полезни идиоти”. Това важи за САЩ в същата степен, в която важи за всяка друга взимаща се насериозно международна сила. Затова не бих искал да вадя САЩ пред скоби. Но все пак акцентът е върху САЩ, доколкото те са най-влиятелният и мощен световен фактор.
САЩ създадоха, обучиха, финансираха и подкрепяха Осама Бин Ладен по време на афганистанската кампания на СССР. В последствие тяхната креатура се превърна в най-големия им враг и основен виновник за «световната война срещу тероризма».
Статия във влиятелния лондонски либерален вестник Independent от 1993. Заглавието е: "Анти-съветски боец насочва своята армия по пътя на мира. Саудитският бизнесмен, който набираше муджахидини, днес участва с тях в мащабни строителни проекти в Судан" Няколко години по-късно Осама ще бъде Дяволът, а Судан - страна, подкрепяща тероризма.
Преди това САЩ негласно толерираха революцията на аятоласите в Иран срещу монархическия режим на шах Реза Пахлави. Днес режимът на аятоласите е враг N1 на САЩ. САЩ свалиха режима на Саддам в Ирак, който беше силно антиирански настроен . Днес в «свободен Ирак» практически липсва държавност, а поддържането на съшитото с бели конци правителство става все по-непосилна задача. След като вече няма враждебен Ирак, който да държи аятоласите в напрежение, Иран няма конкурент в региона и свободно се вихри и изнася влияние сред съседните държави, племена, групировки, в това число и в иракските провинции.
САЩ подкрепиха народните въстания от т.нар. «Арабска пролет» срещу авторитарните режими на старите лидери. В резултат, във всички тези държави преобладаващо влияние завзеха ислямистките сили. Днес освободените от затворите на Мубарак и Кадафи ислямски лидери подстрекават тълпите, които убиха американския посланик в Либия (в Бенгази – градът, символ на западната помощ срещу Кадафи), обсаждат посолствата в Кайро и Йемен и поразително напомнят на иранските студенти в кризата със заложниците от 1979.
Въпреки споменатия низ от "грешки", САЩ запазват и даже разширяват ролята си на световен хегемон, с решаващо влияние във всяка точка на света. Едно от въможните обяснения на този парадокс: Светът се контролира много по-лесно когато е изпъстрен с огнища на нестбилност, отколкото със стабилни режими, които трупат ресурси, самочувствие и мераци за господство. Далеч по-изгодно е да имаш местен елит от дълбоко корумпирани опортюнисти и/или обществено мнение от лумпени, които винаги могат да дадат повод за интервенция. В този ред на мисли, по-добре е постоянно да се редуват враждебни групировки, вместо да инсталираш някой "приятел", който да ти забие нож в гърба веднага щом набере самочувствие и си повярва, че е вечен.
Тук няма антиамерикански патос, а само опит да се дешифрира моделът на поведението на произволна световна велика сила. Същата беше тактиката на СССР в Източния блок след ВСВ. Подобни примери могат да се дадат и за начина, по който действа Турция спрямо страните от Балканите и Каваказ, Русия спрямо страните от бишия СССР, Израел спрямо арабските си съседи.
Две от отворените теми пред САЩ са особено коментирани днес:
- Иран, който се превръща във все по-голям проблем за Израел. Проблем не толкова заради мистичната «ядрена програма» на Техеран (вероятността тя да излезе измислена като Иракската е огромна), а тъкмо защото след свалянето на Саддам, Иран се засили неимоверно, а след Арабската пролет влиянието на Техеран вече навлиза неконтролируемо върху целия ислямски свят. Тъкмо тази възможност за съгласувана антиизраелска истерия в целия регион тревожат толкова много еврейската държава. До преди две години Тел Авив много умело жонглираше с вътрешните конфликти и баланси на своите противници, а дългогодишните диктаторски режими бяха предвидими и податливи на преговори. Днес ислямските маси в региона са подвластни на Техеран (или Анкара) и трудно предвидими за Израел. Затова и Израел не сподели възторга на европейското либерално обществено мнение по разпукването на цветовете на демокрацията на площад Тахрир и производните му африкански мегдани и стъгди.
САЩ си дават сметка, че втора война срещу измислена ядрена програма ще доведе до необратими негативни вътрешни настроения. Затова нито Обама, нито Ромни имат охота да атакуват Техеран. А това изнервя още повече Израел.
- Сирия. Ситуацията в Сирия е много подобна на тази в Либия. Правителствата на САЩ, Великобритания и Франция са подложени на натиск от стана на същите либерални среди, които дълги години ставаха повод за интервенции по света – «полезните идиоти», които леят сълзи пред CNN и шерват сърцераздирателни снимки във Фейсбук. Въпросът «Защо в Либия да, а в Сирия – не?» е напълно основателен от гледна точка на правозащитниците.
Само че има няколко особености, които правят интервенцията в Сирия нежелана:
--Русия. На сирийска територия се намира единствената руска военна база извън територията на бившия СССР, ключова за руското влияние в средиземноморския регион и Близкия Изток. Едно нахлуване на западни сили в Сирия ще доведе до рязко изостряне на руско-американските отношения и ще ескалира тлеещата нова студена война. При това съществува сериозен риск Русия да потърси консолидация с Китай или Иран или като потърси съюзници в Афганистан. Другата опасност е Русия да отвърне на унижението като удари американския интерес в друга точка на света, където САЩ не могат да реагират – Грузия, Косово или пък да засили режима в Северна Корея, което би глътнало огромен американски ресурс за гарантиране сигурността на Сеул.
-- Израел. «Арабската пролет» донесе сериозни проблеми за еврейската държава. Някога надеждно затворената граница между Египет и Газа (договорено между Израел и Мубарак) днес е с неясна съдба. Това означава, че в Газа може да се появи всякакво оръжие, което Хамас да използва срещу Израел. Нещо повече – цялата египетска граница става потенциална опасност, ако крайните ислямистите вземат властта, което никак не е невъзможно.
Ако в Сирия се възцари управление на ислямисти, това означава, че ливанската граница на Израел също ще се превърне в огневи рубеж за шиитската (под силно иранско влияние) Хизбула. А ако сирийският ислямизъм ескалира, към враждебните съседи може да се добави и цялата сирийска граница.Вероятно за Израел хаос и ислямски движения в Сирия е по-лош вариант от дикактурата на Асад, който въпреки конюнктурния му флирт с Иран, все пак е предвидим. Най-малкото при него знеш с кого да преговаряш.
Този кошмар за евреите ги връща във войните на всички фронтове от 50-те и 60-те години.
Никой американски президент не би си причинил конфронтация с еврейските лобита, особено преди избори.
Какво да очакваме?
Нелепата смърт на американския посланик в Либия вероятно ще се използва като повод за публично изговаряне на отказ от намеса в Сирия. След безредиците в редица ислямски столици, либералните среди ще изгубят аргументи за Сирия, а президентската администрация ще може да си реши (или отложи) част от неприятностите с Израел и Русия около сирийския казус. Вероятно внимание към темата Сирия ще запази ЕС, но само на декларативно ниво. Военна намеса на Европа в този момент на икономическа и социална криза е политическа авантюра, която никой френски или британски политик не би предприел. Германия не би се наела да дрънка оръжие по посока на Израел, а друг с топки в Съюза просто няма.
Що се отнася до Иран, може да се очаква, че републиканците ще използват предизборната ситуация за да демонстрират твърда ръка. Така ще се опитат да привлекат подкрепа и финансиране от мощните еврейски лобита, които са в ужас от Обама. Ентусазмът обаче ще утихне с отминаване на изборите.
Де е България? В «Арабската пролет» и в Сиройската криза България се опитва да води активна политика. Няма публична информация, която да позволява да се коментира в нюанси българското поведение. Но има няколко момента, които се виждат относително ясно:
- Активната близкоизточна политика е по-скоро инициатива на външния министър Младенов, отколкото на правителството и Бойко Борисов.
- Не е ясно дали тази политика уплътнява американския или израелския вектор, но не изхожда от някаква обща политика на ЕС (доколкото има такава), а по-скоро е българска игра.
- Вероятно България се опитва да бъде посредник между САЩ (или Израел?) и определени кръгове в арабския свят, за които директната връзка е проблематична. По подобен начин НРБ беше посредник на СССР в редица конфликти в третия свят между втората половина на 40-те и средата на 80-те години на XXв. Доколко атентатът в Бургас има връзка с тази посредническа роля можем да гадаем.
- Тази активна близкоизточна политика вроятно е в рамките на поведение, в което страната ни има десетилетен опит. Накратко политиката на НРБ към конфликтите в третия свят се свеждаше до това, да заложиш на някоя перспективна опозиционна сила, да и налееш оръжие, пари и подкрепа и когато твоя фаворит победи, да си имаш приятел на власт в съответната страна. В това отношение Младенов вероятно върши нещо смислено и полезно.
Ако има нещо обаче, за което българското правителство и МВнР може да бъде обвинено, то е липсата на регионална политика. А тъкмо тя трябваше да бъде гръбнак на външнополитическата ни доктрина. Днес започваме отзад напред - "ловим" Сирия и Либия, а изпускаме от поглед все по-проблемните Турция, Македония, Гърция, Сърбия, Босна и Херцеговина, Косово... В последната година във всички тези страни се случиха събития, които в някаква степен представляват опасност за България и риск за региона.
Докато светът се тресе от някакъв слаб филм, показващ по неподходящ начин живота на Пророка на мюсулманите, а българските активисти бдят за съдбата на Сирия, клеймят вълненията в Бенгази и Кайро и потриват ръце да видят по новините «справедливия гняв на Америка» заради убийството на посланика, по българска телевизия дават филм, показващ историята на султан Сюлейман Великолепни, представен по крайно субективен начин и изцяло обслужващ турския неоосмански егоцентризъм. Но това не прави впечатление на никого в България. Българският обществен елит не стига по-далеч от заяждане с малоумията на македонците около някаква изложба.
(следва)
___
P.S. Всъщност за липсата на регионална политика загатва Надежда Нейнски. Като бивш външен министър и то в тежък за региона момент, тя явно има чувствителност за тези неща. Днешната и специфична роля на евродепутат, приближен до баронеса Аштън я ограничава до общи формулировки на тема "Западните Балкани - в ЕС" и вероятно не и позволява да развие темата в детайли от тясно "егоистична" българска гледна точка.


description: Conservative :: Мое ляво, ваше дясно.

title: Мое ляво, ваше дясно.

maintext:
Постинг
14.09.2012 10:19 - Мое ляво, ваше дясно.
Със сутрешното си кафе прочетох статията на проф. Калин Янакиев "Лицемерен потрес" във в-к Култура. Изключително щастлив съм, че в българския политически живот има човек като професора. Чувствам се поласкан, че заедно с него сме съпричастни към една и съща партия, макар да осъзнавам, че принадлежим към малцинство, в рамките на политическата общност.Вече 22 години след промените живеем в победил комунизъм. Ако по времето на Живков ни залъгваха с "пътя към светлото бъдеще", то преходът решително ни доведе там. Пристигнахме! Сбъдна се мечтата на идиота - атеизмът - най-важният стълб на комунистическото учение и на левичарството въобще, мантрата "религията е опиум за народите" победи и завзе не просто бившите партизани и оргработници, а и mainstream-а на десницата и определяата се като демократична общност.Напъните на решилите че са десни хора срещу ДС, КГБ, Путин, Мутин, КимИрСен и Паметника на съветската армия нямат морален смисъл, след като голяма част от същата общност споделя атеизма като държавна доктрина.Напъните срещу носталгията по миналото и "ужасите на диктатурата" не струват пет пари, след като същата общност споделя развратния идеал на късния соц - корекомщината, материалната и сетивна наслада да бъдат над всякакво приличие. Концертът на някоя шармантна певачка да бъде издигнат в духовна ценност, противостояща на "закостенелия религиозен морал" .Богоборческият патос който се лее в задния двор демократичната общност (за щастие не така често в официалните позиции) болезнено прилича на старанието на фанатичните комсомолци от времето на Вълко Червенков.Лековатата представа за църквата, като някакъв досадно-склеротичен културно-битов елемент (мускалче с розово масло), който най-добре от време на време да бъде наритван, за да си знае мястото, поразително прилича не един основен тезис на Георги Димитров от 47-ма година.Атеизмът е най-тежкото престъпление на комунизма. Той е най-силният носител на победилия комунизъм в днешно време. Повече от бившите ченгета и бившите членове на БКП взети заедно.По-приятно е да си пиян на концерт на Мадона, отколкото да стърчиш 3 часа прав на гладен стомах на литургия. Идиотска мъдрост: "По-добре богат и здрав, отколкото беден и болен".Такава свобода, която отваря пътя към саморазрушителния нагон на обществото и го превръща в колективен пубертет няма смисъл.Демокрация, която не почива на приличието няма смисъл.Такава общност не може да бъде истински, дълбоко дясна. Поне не повече, откокото примерно ГЕРБ или министрите на Станишев с тяхната нова дясна партия. Злобното богоборчество с комсомолския патос е толкова дясно, колкото македонците са потомци на Александър Велики.Защо участвам тогава? Не от тази или миналата година, а от 20 -тина години, включително във времената на разкола, който поставям най-ниско в скалата на падението в историята на "демократичната общност" ?Защото си давам сметка за тежкия ерзац на всичко в България. Не, това не е идеалното дясно от приказките на Бърк, но по-дясно от него няма. Вероятно няма и да има. Това е най-консервативното дясно възможно в България.И аз го подкрепям, защото знам, че извън mainstream-а има няколко души, които мислят сходно с мен. Заради няколко неформални разговора и посещение в Света гора с един човек дето всички в България го хулят, заради едно изречение в програмата, което обезсилва нелепиците из другите изречения и заради тази статия на проф. Калин Янакиев.* * *ЛИЦЕМЕРЕН ПОТРЕСКалин Янакиев, в-к Култура, 3.9.2012
В последните дни на август бях (за пореден път) интензивно търсен от представителите на масовите медии във връзка с (пак поредното) изявление на Пловдивския митрополит Николай. Както поводът на медийния интерес, така и позицията, която очевидно се очакваше от мен, ме накараха обаче да се замисля този път върху парадоксалното състояние на диалога между йерархията на Българската православна църква и т. нар. “гражданско общество”, който се възпроизвежда непрестанно в сферата на публичността ни вече от доста време. Този път популярният митрополит се бе обърнал с остро настояване към “държавата” да не позволява узаконяването на т. нар. “небрачно съжителство”, защото последното е “тежък грях”, който щял да осъди много души “на мъки в ада”. От друга страна митрополитът осъждаше и проектозакона за т. нар. “сурогатно майчинство” (тоест износването на генетичен материал от единия или от двамата генетични родители, които имат определени възпроизводителни проблеми, от жена която да роди детето за тях). Йерархът нарече подобна практика “утроба под наем”. Дотук.
Оттук обаче започва онова, което ме смущава. Защото още на другия ден популярните медии се “потресоха” по дежурен начин от тези позиции на митрополита. Обърнаха се към мен – очевидно за да получат и моя “потрес” на “вярващ интелектуалец”. Този път се въздържах. Защо? Защото ми се стори безспорно изкуствено и неискрено – най-вече неискрено – да се правиш, че си изненадан по отношение на позиция на църквата, която е до болка известна – известна е дори на най-големите профани от векове. Та нима някой все пак не знае, че бракът (именно бракът) между мъж и жена е едно от седемте тайнства, както за Православната, така и за Католическата църква; че именно бракът Бог е благословил и пак него св. ап. Павел нарича “честен”, докато извънбрачното съжителство винаги е било определяно от християнския морал като грехът на блудството и разпътството. Ако обаче подобно неведение е практически невъзможно за един средно образован човек, то реакцията, последвала думите на митрополита, наистина се оказва дълбоко лицемерна. Тя всъщност не е никаква изненада срещу персоналната позиция на йерарха, но по същество е реакция на неприемане на утвърждаваното от християнския морал. Направо казано антихристиянска позиция, позиция на антихристиянския дух на част от публичността ни. Само че без признание на истинската й природа и дръзко изискваща самата църква да се обърне срещу себе си. Настояваща не че позицията й е друга – различна, противоположна на църковната, а че отличаваща се от тази позиция в днешно време дори църквата не може (няма право) да има. “Потресът” пък от неприемането на сурогатното майчинство също ми се видя фалшив и лицемерен. Защото няколко месеца преди това Св. Синод на БПЦ, а също и неколцина просветени църковни клирици (вж. статията на о. Добромир Димитров в сп. “Християнство и култура”) бяха изтъкнали редица при това далеч не само тясноцърковни аргументи срещу узаконяването на въпросната “утроба под наем”. Пълното неглижиране на тези аргументи – впрочем те са споделяни и от лекари, психолози и юристи, говорещи от секуларни позиции – отново придаде един евтин и персонализиран характер на позицията на йерарха. Църквата – така излезе от реакцията на медииите, е чисто и просто против една възможност, давана от съвременната медицина, да помага на страданието на определени семейства, а тя е против нея защото… е Църква (а Църквата, ето, виждате го от думите на митрополит Николай, е и винаги е била “против науката”). Моля, проф. Янакиев, защитете християните от ретроградността на собствената им (и преди всичко от Българската) православна църква.
Дотук обаче за реакцията на масовите медии. Защото причината за, както ни се струва, парадоксалната ситуация в диалога БПЦ – гражданско общество е не само в едната страна. Защото и митрополитът, струва ми се също се направи, че не знае към кого обръща своите предупреждения и защо, собствено, в България държавата от известно време размисля дали да не узакони “небрачното съжителство”. Първо – а това е преди всичко отговорност на митрополита – у нас далеч не са толкова много православните християни, сиреч хората, за които съжителството между мъж и жена без брак изобщо може да се осъзнае като “тежък грях”. Но следователно да се говори на тези хора с резкия, враждебен тон, при това със заплахи за “ада” е абсолютно контрапродуктивно и буквално предизвикателно “си проси” представената по-горе медийна реакция. Второ – митрополитът бе длъжен – именно защото е и архийерей на църквата – да бъде поне отчасти осведомен защо в България все повече двойки избират постоянното небрачно съжителство. Да знае, че то не е просто и само защото хората са станали неморални и “непослушни” на БПЦ, а защото законодателната уредба в държавата ни, която ако почиваше на традиционните християнски ценвности нямаше да прави това – не защитава достатъчно семействата и техните социални и икономически интереси. Попитайте някой добре образован юрист и той лесно ще ви обясни поради какви чисто икономически опасения много двойки предпочитат днес да не узаконяват брака си. Попитайте също колко много и различни преференции за семействата в повечето европейски страни насърчават модерните – да, все по-либерални мъже и жени – все пак да предпочетат брака пред “свободното съжителство”. Но ето защо, обръщайки се към държавата да не разрешава небрачните двойки, митрополитът би направил диалога си с нея и много по-отговорен и много по-отечески сериозен, ако вместо да прави лични комплименти на министър-председателя, би настоял държавата да изпълни именно функциите си на държава, за да пресече болезнената от църковна гледна точка тяга на своите граждани към вършенето на “тежък грях”, за който “се отива в ада”. Понеже другото – съзнанието за благодатната пълнота на брака – не се постига чрез законови забрани, а чрез отеческа грижа, такт и благост, които са задължение на църквата, а не на министър-председателя.
Накрая, нещо по повод “утробата под наем”. Струва ми се, че едва ли бе удачно с подобен груб израз да се подхожда към проблематика, свързана с дълбоко и интимно страдание, каквото е безчадието за едно семейство, към драматичния (защото той най-често е драматичен, прозтичащ от социална безпомощност и беднотия) избор на жените, решаващи се да станат “сурогатни майки”. За сметка на това едно умерено поднесено запознаване с аргументите, които правят “сурогатното майчинство” още по-рисково за пораждане на страдание, отколкото страданието, което уж лекува, щеше да направи позицията на Църквата и много по-авторитетна и много по-трудно обругаема от масовите медии. Нека митрополитът да бе казал поне, че дори според секуларната психология, между “сурогатната майка” и износвания от нея плод се създава в периода на бременността такава връзка, че последващата според договора раздяла с роденото дете може да доведе до неподозирани сривове и дори самоубийства. Понеже нищо от това не бе казано, ние отново станахме свидетели на невъзможността т. нар. “биоетически дебат” между Църквата и либералното ни общество да бъде задълбочен и да намери сериозно присъствие в публичността ни. Станахме свидетели на поредния евтин, персонален “дуел” между “одиозния митрополит” и плоската, либерална медийна стихия.


description: Conservative :: Десятъкът върху лихвите е сламка за бюджет-удавник

maintext:
Постинг
13.10.2012 13:01 - Десятъкът върху лихвите е сламка за бюджет-удавник
Автор: templar Категория: Политика
Прочетен: 4836 Коментари: 0 Гласове: 19
Последна промяна: 13.10.2012 19:04
483613.10.2012 19:04
Решението на правителството да обложи с 10% данък лихвения доход от срочни депозити трудно може да издържи на критика. Нямам никакви колебания, че Дянков е грамотен финансист с достатъчно познания по макроикономика. Ето защо си мисля, че това дълбоко погрешно и вредно за българите решение е взето под действието на краткосрочни политически сметки и на популистката конюнктура в ГЕРБ, а не на базата на икономически анализ. Затова то трябва да бъде коментирано преди всичко като политическо решение.
Преди политическия анализ, нека накратко да видим част от негативните икономически последици:
Статистиката на БНБ много ясно показва структурата на депозитите в България. От депозитите като източник на допълнителен доход се ползват предимно хора от средната класа и малкия бизнес. Става въпрос за хора, които поради тежките пазарни условия нямат възможност да започнат собствен бизнес или да направят значима инвестиция, но са заделили 10, 20 или 50 хиляди в очакване на удобен момент, или като буфер за непредвидени обстоятелства.
Друга група хора с депозити са пенсионери, продали някой апартамент или земя, което им позволява да добавят 100 - 200 лева от лихви над пенсията.
Облагането на лихвения доход ще удари тъкмо тази средна класа, ще намали и без това нестабилните и приходи и ще разклати крехкото и финансово равновесие.
По-бедните хора, които нямат депозити или имат по една заделена заплата няма да усетят данъка.
Наистина богатите, олигарсите и клиентите на частното банкиране ще изнесат парите си зад граница или ще намерят други инструменти, чрез които да заобиколят данъка. За тях намаляване на дохода с 10% е недопустимо.
Ето защо решението на правителството е поредният от серията тежки удари срещу средната класа.
Какви ще бъдат общите негативни последици върху икономиката:
Банките ще бъдат принудени да противостоят на натиска, който вади пари от системата. Те ще трябва да смачкат маржовете и да се опитат да увеличат още лихвите по депозити, за да компенсират поне частично клиентите си и да ги задържат. Това усилие, комбинирано с отлив на привлечени депозити ще се отрази негативно върху стабилността и ликвидността на банковия сектор. Правителството вероятно разчита на факта, че българската банкова система е стабилна в излишък и с висока капиталова адекватност, така че може да понесе споменатия ефект. Само че този оптимизъм може да се окаже преждевременен, на фона на изключително тежкото състояние на кредитните портфейли, чието влошаване далеч не е приключило.
След като увеличат лихвите по депозити, банките ще се опитат да ограничат негативния ефект като увеличат лихвите по кредитите. И тъкмо тук е най-големият негатив от въвеждането на данъка:
Получава се така, че мярката, предназначена да удари "рентиерите" всъщност ще се пренесе върху ползвателите на кредити - върху предприемачите, които са се наели да инвестират и да оцеляват в безобразно тежката бизнес среда. Резултатът от повишените лихви ще бъде още фалити и още влошени кредитни портфейли на банките, които ще търсят да компенсират загубата чрез привличане на депозити, което се постига с увеличени лихви... схващате ли основната идея?
Какво ще се случи с хората от "ниската средна класа", чиито размер на спестяванията поставят доходите от депозити на границата на смисъла? Например печелят 50 - 80 лева месечно от лихвата? Най-вероятно част от тях ще се откажат от спестяването на пари и ще ги изхарчат, като си накупят дрънкулките, за които отдавна си мечтаят. Добрата новина е, че някакви пари ще влязат в оборота на бизнеса, който се намира в кома. Но след нея идва много по-лоша новина: Това е злокобен пир по време на чума. Хората се развращават да харчат, вместо да спестяват. А спестовността е най-смислената стратегия при криза. Ефектът може да се сравни с това, когато ти останат само 100 лв. да спреш да правиш планове и просто да се напиеш за да забравиш...
След като банковите продукти загубят част от своята привлекателност, на терена ще се появят различни небанкови инструменти, предлагащи скрити форми на банкиране: деривати, дялови инвестиции, заложни и заемни къщи, хедж-фондове... общо взето ще изпълзят мошеници, спекуланти, лихвари и мутри, върху които контролните функции на БНБ и държавата са много по-слаби. С две думи, част от парите на хората ще потънат в сумрака на полусивия сектор.
Т.нар. "сенчесто банкиране" (Shadow Banking) e проблем в световен мащаб. Миналия вторник президентът на Европейската централна банка Марио Драги говори пред икономическата комисия в Европейския парламент почти цял ден на темата "Мерки за общностно наблюдение и контрол върху банките и предотвратяване на сенчестото банкиране". Усилието за прозрачна и регламентирана банкова система е ключова предпоставка за излизане от кризата според повечето експерти в Европа.
В същото време Дянков реши да хвърли спестяванията на българската средна класа в лапите на спекулантите и сенчестото банкиране.
Могат да се изредят още редица негативни ефекти от въведения данък. Но както казахме в началото, тази безумна мярка няма икономическа, а политическа логика. И то, позволявам си да кажа, просташки елементарна политическа логика.
Догодина има избори.
България има застаряло общество в демографски колапс. 60% от живеещите и гласуващите в страната са пенсионери. (Младите масово не гласуват, а от населението в икономически активна възраст огромни маси живеят в чужбина).
От тези пенсионери поне 60% живеят мизерно с пенсии под 200 Евро.
Пенсионерите са най-смислената целева група, за всяка партия, която желае да остане / дойде на власт.
Водени от тази желязна логика, ГЕРБ са решили да вкарат "златен гол" на изборите догодина - да увеличат пенсиите и да спечелят симпатията на мизерстващите пенсионери. Безупречен политически замисъл. Лошото е, че той преминава през безтговорно решение в стил "след нас потоп". Или "да ги излъжем, за да повторим мандата, пък после ще го мислим..."
Изфантазирали са едни пари в бюджета за 2013 за предизборно излъгване на пенсионерите. И нямат откъде да вземат тези пари.
И съвсем в духа на спецификата на личните биографии на водещите фигури в ГЕРБ, решението се свежда до това "да изгърбим някого за едни пари, за да запушим дупката в бюджета". Изгърбените, рекетираните и ужилените са крехката средна класа. Причините:
- тя е по-малобройна от морето мизерстващи пенсионери и има по-малка тежест на изборите.
- тя е по-малко склонна да гласува за ГЕРБ.
Абсолютен приоритет на тактиката над стратегията. Това е всичко. Друго няма.


description: Conservative :: Бог да прости благотърпеливия ни патриарх Максим+

maintext:
Постинг
06.11.2012 12:04 - Бог да прости благотърпеливия ни патриарх Максим+
Отиде си от света един от Бога пратен пастир. Съдено му е да преведе православния ни народ през страшни времена. Успява да съхрани Църквата от унищожение в годините на тиранията, с цената на дипломация, компромиси и разум да спаси обители, храмове и свещеници от разрушение и гонение. Без съпротива, но и без подчинение на тираничния режим. С ясно съзнание за непреходната роля на Църквата. Негова заслуга е връщането на монасите в Рилския манастир, превърнат от комунистите в музей, съхраняването на българския характер на Зографския манастор в Света Гора, когато за игумен е избран румънски монах, спасяването на миньорската църква в Перник, нарочена за разрушаване, както и отказът му Църквата да се ангажира с "възродителния" процес срещу българските мюсулмани.През втората половина от патриаршеството му Църквата бе подложена на сатанинския разкол, на човешка алчност, на просташката самондеяност на новото време, на политическо плиткоумие, на разблуден клир.Този човек изпита плодовете на омраза, клевети, хули, предателства, продажничество и всякакви низости.И никога не каза една лоша дума за друг човек, никога не отговори на обидите, никога не показа, че човешката му природа е засегната от страстите на времето.Старомодната дума, която напълно описва мъдрото му присъствие е Благотърпелив. Това е, което липсваше на цялото ни общество през последните 20 години, на миряни и клир, на политици и хора на духа, и което Бог изпрати чрез него.Безкрайно търпение, смирение и кротост. Това излъчваше този Патриарх, който до последната си литургия служеше безупречно, с достолепието на патриарх, но със смирението на монах. Той беше лидер без да е звезда. Не парадираше с бедност, нито с богатство, нито дори с това, че не парадира... Тепърва ще го оценим.Бог го награди да завърши своята мисия и да ни преведе през морето на тиранията и през морето на изкушенията. Пред очите ни един след друг си отиваха зложелателите на патриаха, алчните мечтатели за бялото му було, користните му хулители. Разколниците се смиха като прах и онези, които ги подкрепяха. А той си стоеше, и служеше по канона, телесно немощен, но с бистър ум, сам пишеше и четеше посланията си и ни прекръстваше с десницата си, до последната си св. литургия.98 години са Божи знак. Най-възрастният монах в България. Последният, подстриган преди комунизма. Най-възрастният архиерей на целия православен свят.Маринчо от Орешака, роден поднаник на Цар Фердинанд, отишъл си гражданин на Европейския съюз, съвременник на всички прищевки на историята.Човекът, с чийто лик върху църковното календарче израснах. Един от невидимите членове на семейството ми.Пресели се монахът Максим. Бог да го прости!А нас Бог да ни пази!


description: Conservative :: Пеевски обедини нормалните хора

title: Пеевски обедини нормалните хора

maintext:
Видях десетки, може би стотици мои приятели на едно място. Странното усещане, че целият мой свят се е събрал. Хора, които иначе няма какво да събере (освен ако нямам рожден ден или Пеевски не стане шеф на ДАНС). Видях свои съученици, бивши колеги, съседи... изобщо неполитически човеци. Видях също хъшове - ветерани от барикадите през 97-ма, членове на ДСБ, но и голяма група от България на гражданит
е, СДС, ГЕРБ, зелени, НПО-птици... всякакви люде, с които до тази сутрин по дълг и задължение и поради la noblesse qui oblige се гледахме строго. Тази вечер бяхме едно сърце, един свит юмрук и един страшен вик „Червени боклуци!”.Не изпитвам никакво неудобство, че виках и скачах рамо до рамо с всички тях. Благодаря на г-н Пеевски, че обедини отново нормалните хора в България!Вече получих от личния си ДАНС снимки от протеста в Габрово и видях своите приятели хванати за ръце. Гордея се с вас!Както каза е интервю един млад турчин от Бешикташ, „Всеки, който е враг на правителството е мой брат” Е, и мой.Виц от днес:Какво е общото между България и Турция:- И тук и там управляват турци- И тук и там народът е на улицата- И тук и там телевизията вместо революцията дава турски сериали- И тук и там свинята е презряно животно.Тази вечер имаше 10 000 души. Блокирани от човешко море бяха Министерски съвет, Народното събрание, Университета и Орлов мост. Но те бяха много различни от онези предишните протести. Тук имаше подчертано одухотворени и интелигентни, направо красиви лица и страшно много млади. Точно хората, които са трудни за изкарване на улицата. Хиляди прекрасни хора.Абе,... имаше стотици ИЗУМИТЕЛНО красиви жени!Орешарски, пътник си братче!____Снимката е на Бебо Халваджиян Текстът е от страницата ми във Фейсбук www.facebook.com/B.Stanimirov


description: Conservative :: Костовизъм-3 (You'll Never Walk Alone)

title: Костовизъм-3 (You'll Never Walk Alone)

maintext:
Постинг
20.05.2013 17:47 - Костовизъм-3 (You'll Never Walk Alone)
Откакто съм пълнолетен и гласувам до 13 май. т.г. единствен политически представител и лидер ми е бил Иван Йорданов Костов от Драгалевци.
Гордея се, и се фукам най-безсрамно, че съм първият публичен говорител, въвел термина „Костовизъм”.
Случи се на 19 февруари 2003г. на една среща с Васко Кръпката и Иво Беров. Тогава бях секретар на СДС – София, опозиция на статуквото в партията. Иван Костов пъ к беше черната овца на дясното, мълчеше си в Драгалевци, подал оставка след изборната загуба от 2001. На Раковски 134 проветряваха, отваряха и затваряха прозорците и се оправдаваха с Иван Костов. Май още го правят.
И така, как го е
разказал покойният приятел, журналистът Любо Данчев:
19 феврари 2003
СДС щяло да го бъде
200 ястреби-костовисти
на среща с Иво Беров, Васко Кръпката и духа на Гошо Минчев
...
Борис Станимиров – областен секратар на СДС- София представи гостите:
- Всички познаваме журналиста Иво Беров и музиканта Васко Кръпката – те не се нуждаят от представяне. Днес искам да представя седесарите Иво Беров и Васко Кръпката… В американския политологически жаргон републиканците се делят на ястреби и гълъби. Ние тук сме от ястребите в СДС...
...
- След като в началото се съгласихме, че сме ястреби, мисля че е крайно време да счупим още една звукова бариера и да произнесем гласно и отчетливо, че ние сме костовисти (залата избухна) . И нека никой не ни внушава, че това е нещо лошо. В най старата демокрация – Англия, в най-традиционната дясна партия – Консерваивната, твърдолинейните консерватори с гордост наричат себе си тачеристи. Няма нищо по - естествено от това, привържениците на политическия стил “Костов” да се наречем костовисти!
-
Малко след това ледът в Синята общност з апочна да се пропуква, костовистите се усетиха непредставени в СДС и започнаха брожения, довели до учредяването на ДСБ. Създаде се историческият вестник СЕДЕМ, а в него през юни 2003 публикувах и статията
Костовизмът
През 2009г. написах втора статия, в която коментирах политическия стил „Костов” и значението му за ДСБ.
Костовизъм-2
През всичките тези години съм имал не една или две кри тики към партийната политика, отделни неотговорени въпроси към управлението на държавата по негово време, няколко пъти (не повече от 5, но пък ги помня всичките) съм бил непримирим противник на изразена чрез него позиция на ДСБ. Костов беше силен и способен държавник, силен, но труден партиен лидер. Важно е да правим ясна разлика между двете, както и да отдадем безспорното предимство по важност на първото.
Бях, съм, а предполагам и ще си остана Костовист.
Ако прочета днес Костовизъм-2, почти нямам какво да добавя или махна.
Един от тежките проблеми на България е липсата на смислени, отговорни и решителни политици от висока класа. Костов изпъква сред всички смешковци не само заради личните си качества, а и заради тяхната немощ.
Както се пее в една песен на публиката на Левски:
Мъждукат и други тимчета разни,
Мъждукат, но Левски блести.
Опитват се с Левски да крачат
и крачат, но Левски лети...
Е, нещо такова е и с Костов.
Само че в същата песен се пее „Ние сме сини фенове милиони...” Пък ние вече не сме милиони, не сме дори стотици хиляди, а стотина хиляди и затова Костов реши да се оттегли и ние нямаше как да го спрем.
Щастлив съм, че имах честта и привилегията да познавам лично историческата личност, министър-председател я Иван Костов!
Благодарен съм му, че няколко пъти ми се е карал. Беше прав!
Благодарен съм му, че няколко пъти е казал добри думи за мен. Надявам се да ги оправдая!
Поласкан съм, че бях сред малцината, с които избра да сподели своя опит!
Има много политици в България, които са ми симпатични, но не бих ги последвал, просто защото ... се имам за поне толкова умен. Традиционното българско „кой, тоя ли бе?„ сработва, когато се наложи да застана в йерархията под тях.
Не е така с Костов. Неговият ум, дисциплина, яснота на визията респектира. Той излъчва авторитет на голям политик и те кара да се съгласяваш дори тогава, когато вътрешно се опъваш на нещо. И най-често в последствие се оказва прав. П олучава му се. Трудно е за описание. Просто когато влезе в стаята и всички са наясно кой е лидера. Като казвам всички, имам предвид всички, вкл. действащи министър-председатели, президенти... Изпотяват им се дланите.
Браян Адамс в дуета с Павароти... от една страна е щастлив и доволен, пее си с дрезгавото гласче, докато онзи не си отвори гърлото и отнесе стадиона... Подобно е усещането да правиш политика редом с Иван Костов.Благодаря!
Ще завърша с последния абзац на предишната си статия:
Стилът „Костов” вече е идиом, част от понятийния апарат на българската политика. Независимо как точно ще се нарича и кой ще стои начело на българската десница след 10 години, в нея ще има хора, които ще се наричат костовисти без да е нужно да обясняват какво значи това.
You'll never walk alone!


description: Conservative :: София диша, бойни изкуства и дребни радости

maintext:
Постинг
06.08.2012 00:29 - София диша, бойни изкуства и дребни радости
Разказал съм отдавна за любовта към бойните изкуства. Синът ми вече е почти на 4 и започвам обходни маневри по зарибяването му. Чудесен повод имахме днес на "София диша". На ул. Шишман освен масите от заведенията, арт-нещата и приятната глъчка имаше демонстрации по 12 спорта, представени от Спортен клуб Левски.
Сред тях бокс, джудо и ... моят някогашен Централен полицейски таекуон-до клуб. Имаше също, спортна стрелба с пушка и пистолет, алпинизъм на стена за деца, Капоейра и клубът по парашутизъм SkyDive, който беше рекламиран от Силвия, а това е по-ефектно, отколкото ако скачаха с парашути по Шишман.
Избягахме от къщи по мъжки и отидохме в най-голямата жега. Говоря му често за Таекуон-до, показвам му базови неща, обещал съм да му купя добок (екип). Не мога да кажа, че е много ентусиазиран, но поне е любезен и ми уйдисва.
И така, гледахме демонстрацията по таекуон-до, след това джудото, стрелбата, страхотно мощните удари на боксьорите по тренировъчните лапи и пъргавия им спаринг. Синът ми изведнъж реши, че иска да го запиша на стреляне и не ще никакво таекуон-до. Спасих положението с твърдото становище, че няма пушки за деца, а всичките са големи и тежки.
Няколко 6-7 годишни деца от клуба по спортна гимнастика на Левски ни събраха очите с изпълнение на салта, колелета, превъртания... невероятно, като китайски циркови акробати бяха.
Този батко бе тръшнат на татамито
Чаровното и усмихнато създание, което учи детето как да хвърля батковците се казва Виолета Генчева и е шампионка по Джудо, Самбо, Сумо ...
Когато някога тренирах Таекуон-до, Венци Игнатов беше на около 10. На 12 стана най-младият черен колан в България. Днес е президент на Централния полицейски Таекуон-до клуб (ITF). Преди няколко месеца ми достави радост, като ми преиздаде сертификат за последния ми изпит от 96-та (бира и за Тони Праматаров!) ... Синът му е роден в същия ден като моите деца и това му помага да намери подход и към моя боец.
Пак какичките ни оказват специално внимание...
а вече си бяхме обули сандалите, ама се върнахме
И едно изключително възпитано и мило момче, което с голямо търпение угаждаше на щурото ми зрънце.
Благодаря на "София диша" и на Тервел Пулев, който преди броени минути спечели поредна победа на олимпиадата.


description: Conservative :: Последната ми статия в СЕДЕМ

title: Последната ми статия в СЕДЕМ

maintext:
Постинг
29.09.2013 19:12 - Последната ми статия в СЕДЕМ
Вили Лилков е първият политик, когото познавам лично. Бях на 13 години, когато през 1990 влязох в клуба на СДС на ул. "Цар Асен "62 с желанието да помагам за нещото, което днес претенциозно бихме нарекли кауза, но тогава не знаехме подобни сложни думи и му казвахме просто "срещу комунистите". Мъж с черна брада ми даде шаблон от изрязяни в кадастрон букви, кутия синя боя и четка. Върху опънат на масата голям спален чаршаф написах "Промяната - това сме ние". Така започна заниманието ми с политика. Тогава ние с брадатият мъж (който днес не носи брада, но ако имаше едва ли щеше да е черна), бяхме промяната. Мисля си, че не се променихме много за последните 23 години и днес бихме написали същия лозунг с чисто сърце.
Тази сутрин общото събрание на ДСБ - София избра проф. Вили Лилков за председател на софийската организация. Той предложи много приятен и обещаващ екип за ръководство. Събранието премина културно, коректно и конструктивно. Другият кандидат - Грети Стефанова си направи отвод и подкрепи Лилков, за да излъчим послание за единение и сила. Бурните емоции, които всички влачим от края на миналия век бяха надвити от здравия разум и политическата отговорност.
* * *На 20 юни 2011 година изпратих на Иво Беров поредната си статия за в-к СЕДЕМ. Получих кратък отговор, че вестникът се закрива и следващ брой няма да има.Днес пускам последния абзац от тази непубликувана статия, защото бих го написал по същия начин.* * *
ДСБ Е ГОТОВА ЗА ИЗБОРИ
Борис Станимиров
20.06.2011 / в-к Седем
"... няма как да не отбележа със задоволство силния резултат с който доц. Вили Лилков получи най-голямо одобрение сред кандидатите за общински съветници. Лично аз съм определял степента на политическата си подкрепа за десницата по това, дали хора като Вили са оценени, или са изместени на заден план заради интриги и вмешателства. Познавам Вили от 1990г. от историческия за десницата клуб на СДС на Цар Асен 62. Той е от хората, които най-много са работели във всяка кампания, без значение дали конкретният кандидат му е бил на сърце или не. Неговото поведение винаги е било мерило за здрав разум и последователност в десницата. Лилков познава изключително добре дясната общност, нейната история, хората лично и по малко име. На него дължим възстановяването на имената на стотици улици, десетки паметни плочи и възраждането на историческата памет за забравени от комунистите герои на България. Като представител на потомците на царския офицерски корпус няма как да не припомня мемориала за жертвите на комунизма и неуморната битка за стените с имената на загиналите от 1-ви и 6-ти полк, на чието място днес се издига недоразумението пред НДК. Вярвам, че Вили ще доведе и тази кауза до край и с общи усилия ще бъде възстановен поругания от комунистите паметник на „желязната” софийска дивизия.
При цялата си сериозна партийна ангажираност, Вили е преди всичко преподавател, доцент по физика със сериозна академична кариера, не разчита на партийни позиции за да се изхранва и това му дава много предимства.
Вчерашният убедителен вот показа, как дълготрайната и упорита политическа работа се възвръща като доверие. "


description: Conservative :: Бележка под линия

title: Бележка под линия

maintext:
Постинг
26.08.2012 19:48 - Бележка под линия
Представата за морал на хората е различна в зависимост от тяхното възпитание, традиции, вярвания и представи. За едни алчността е добро, за други е зло; едни са убедени, че могат да правят всичко с живота си, защото Бог ги обича, за други Бог е строгият съдник на делата им. Не е задължително човек да следва някаква религия, за да бъде добър, както религиозността на другиго не е гаранция за праведността и чистотата му.
Намирам себе си изцяло в глава "За нас самите" от същия документ.
Ясно ми е, че в политиката не е възможно винаги и във всичко да се угоди на всички привърженици на една партия.Позицията на ДСБ за т.нар."Pussy Riot" не е моя позиция и не ме представлява.Причината е , че по Кръщение няма как да приема изречение 1, 2 и 3 от глава "За приличието" на " Платформа на модерната десница на Българите ".Не е тайна, че съм бил последователен противник на поведението на десницата по отношение на Църквата и особено на участието на СДС в църковния разкол от началото на 90-те.Казвам това "с кротост и боязън" (1 Петр 3:15). Няма драма. Моля да не се спекулира, шерва, лайква и прочие.Споделям напълно изказването на проф. Калин Янакиев при представянето на Платформата.
За нас самите
Обществото е резултат от бавно и постепенно историческо развитие. Ние ценим историята и черпим поуки от нея. Уважаваме обичаите, традициите и институциите, защото въплъщават скритата мъдрост на опита. Историята ни кара да бъдем благоразумни скептици спрямо всякакви абстрактни политически принципи и философски доктрини. За здравия разум няма сигурно рационално познание за обществото. Защото хората и тяхното общество са безкрайно сложни и непредсказуеми. Нашата собствена история ни предупреждава, че човешкият разум не е всесилен, че утопичното мислене и социалното инженерство са не само погрешни и опасни. Те са в състояние да разбият живота на поколения. Ние сме преживели един зловещ комунистически експеримент и няма да допуснем друг подобен. Сигурността, справедливостта, свободата и останалите ценности не са абсолютни, защото като всяко човешко дело дават възможност да се злоупотреби с тях. Ние помним, че първият законен бизнес на мафиотите беше да продават сигурност като застрахователи. Свидетели сме как в собствената ни страна свободата, без сигурност и справедливост, създаде олигархия и мафия и им даде възможност да перат доходите си. Благосъстоянието на хората е критерий за политиката. Днес този критерий има напълно конкретен израз: да постигнем изпреварващо икономическо развитие, така че качеството и стандартът на нашия живот да бъдат като на средния европеец.


description: Conservative :: Защо с ДСБ? Защо с Костов?

title: Защо с ДСБ? Защо с Костов?

maintext:
Постинг
06.04.2013 12:51 - Защо с ДСБ? Защо с Костов?
Защото там са хората, които запалиха у мен интерес към политиката. През годините бях в екип с Вили Лилков, Велислав Величков, Екатерина Михайлова, Евдокия Манева, Светослав Малинов. И днес не съжалявам. На инициативната среща на ДСБ във ВИАС бях с камуфлаж под якето, защото бях избягал от казармата.ДСБ е партията, която много ми е късала нервите и продължава да го прави. Нерядко тя става причина да изричам думи, за които жена ми трябва търпеливо да обяснява на децата, че това не е стихотворение за 8 март, а от онези думички, които татко крещи в колата, за които трябва да забравяме веднага.Толкова критичен и лют съм към ДСБ, точно защото го имам за свое. Пука ми. Това е моето политическо семейство. Общността на ДСБ е моята общност. С която се карам, споря и блъскам врати, но при която се връщам, когато кръвното отново влезе в норма.На всички избори без изключение от 2004г, досега социолозите пророкуват, че ДСБ няма да прескочи бариерата, няма да влезне... И на всички избори без изключение ДСБ влиза. Мисля, че ще влезе и сега.Защо?Защото има своето политическо тяло от искрени поддръжници, които са мотивирани и лоялни. Няма причина да мисля, че точно този път те ще изчезнат.Има и още. Когато нещата вървят към светли хоризонти, да участваш в триумфалния марш е въпрос на престиж.Когато обаче времето е тежко, да останеш при своите е въпрос на чест. А честта е единственото нещо, което никоя сила на света не може да ти отнеме, освен ти самият. Но това са "офицерски мантри" и са за друга тема.- ДСБ нямало да управлява. Не няма.- От ДСБ нищо нямало да зависи. Ами зависи дали ще зависи. Ако онези, които ще правят правителство усещат натиск от ДСБ и бъдат принудени да прилагат политически решения на ДСБ, това ще бъде полезно за всички в България, вкл. за тези, които мразят ДСБ. Те щяха днес да живеят по-добре, ако през 2010 Борисов беше чул Костов, вместо духа на Тодор Живков.Снощи късно се прибирах от Габрово към София и в Севлиево минах по бул. "Д-р Атанас Москов". Неговият внук д-р Петър Москов е водач на ДСБ в Русенската листа.Във Варна води Радан Кънев. Дядо му е строил Аспаруховия мост и пристанище Варна, а прадядо му е командвал батарея при Одрин и е бил подпредседател на Народното събрание (това по време на "фашисткото робство" :) )Дясното има биография и история, която я пише по табелките на улиците.Затова в ДСБ.- ДСБ било стари лица, които оцеляват. Водачи на листите на ДСБ в страната:Монтана - Росица РачеваВарна - Радан КъневРусе - Петър МосковСливен - Димитър СяровХасково - Деница СачеваПлевен - Георги КараджовСилистра - Неделчо ЖейновДобрич - Евгени ЧобановБръкнете в Goggle и ги намерете! Старост - нерадост... ?А защо с Костов?Защото ако има справедливост на този свят, някой ден когато си пътувам от София за Габрово ще минавам по бул. Иван Костов.Днес много хора потриват доволно ръце и за пореден път пророкуват "края на Командира". Прецакахме го...сготвихме го... този път...излязохме по-умни и по-хитри...Имат пълното право да го кажат. Но не на 13 май, а чак в първия ден от 24-тата година на парламентарната си кариера. Нито ден по-рано. Дотогава и срещу него да тичат, не могат да го стигнат.Има и друга причина. По-проста. При Костов българите живееха по-добре, отколкото днес.И накрая. Изключително горд съм, че ДСБ е в коалиция с Българския демократически форум. За мен това не е символична партия, а е партия - символ. Тя е единствената партия с приемственост от старата десница. В периода между двете войни, младите хора в България се делят на Легионери и Ремсисти. Истинското име на антикомунизма преди 9 септември е Легион. Днес БДФ по един напълно съвременен, цивилизован и европейски начин защитава просветения патриотизъм в политиката. Ако тези избори освен "оцеляване" на ДСБ донесат и вкарване на част от идеите на БДФ в парламентарната зала, политиката ще се промени качествено.


description: Conservative :: Народ, протест, рестарт, аборт, безизходица

maintext:
Постинг
18.02.2013 00:03 - Народ, протест, рестарт, аборт, безизходица
Основният политически извод от днешните протести не е , че ГЕРБ са пътници. Това не е новина, не е и много оригинално. Лишено е дори от патос.
Новото е, че БСП е на път да поеме нова роля в българската политика. След 23 години тъпчене на едно място.
Винаги досега народът сваляше БСП от власт с шутове: протести, улични блокади, стачки и революция.
Винаги досега имаше някоя политическа сила, която печелеше минимален кредит на доверие, колкото да облече в политическа форма изхвърлянето на БСП и да поеме властта.
Винаги досега БСП се завръщаше на власт, когато алтернативната политическа сила изчерпи доверието към себе си и се спихне като балон на абитуриентска кола.
Хората отвратени от управлението решават да не гласуват. БСП изкарва своите военизирани антифашисти, като хиена се захранват с народното отвращение от политиката и идват на власт.
Днес е различно. Много различно. Различното е, че за пръв път БСП може да дойде на власт не след кротко спихване на своя опонент, а на гребена на масови протести.
Различно е и защото се поизчерпиха спасителите. Видяхме спасителя - Цар. Видяхме и спасителя - хайдутин. Остава Йоло Денев да дойде с Бог Тангра? Поради липса на спасители, по снизхождение тази роля ще поеме Ламята.
БСП ще бъде изхвърлена на власт от гнева на милион хора и безизходицата им. Ще изгоним нещо, което стана нетърпимо, с ясното съзнание, че след него ще дойде нещо, което е кошмарно.
Като в онзи виц, в който полякът поискал от златната рибка два пъти подред да дойдат китайците. Дошли китайците, убили мъжете, изнасилили жените, изяли добитъка, разорали земята и я посипали със сол. Когато полякът поискал същото нещо трети път, рибката не издържала и му казала:
- Абе ти си луд, как можеш да искаш това трети път, не видя ли какво става като дойдат...
- В Полша ще дойдат три пъти, но през Русия ще минат 6 пъти.
Нещо такова става и в момента. Всички сме събрали толкова много гняв и огорчение от ГЕРБ, от тяхната простотия, простащина, популизъм и безобразия, че тържествуваме при мисълта, че може народът да ги измете. И някак потулваме мисълта, че отдолу се задава Станишев. Ще ни се да се изметат тези бандити, пък после ще я мислим...
Всъщност никой не знае какво точно ще стане.
Този протест очевидно е манипулиран.
Този протест обаче очевидно е автентичен, истински.
Това са десетки хиляди хора, които вероятно след една седмица ще бъдат милион.
Това са хора от всички възрасти, но сред тях и много на брой млади .
Това са хора с тъпи физиономии, рошави коси или бръснати глави, хора с анцузи, но също и хора с красиви лица, одухотворени погледи и книга в раницата. Мъже и жени. Старци, готини мацки, юноши бледни.
Това са прекалено много и прекалено разнообразни хора, за да могат да бъдат организирани "по команда", колкото и на любителите на конспирации да им се иска да видят дългата ръка на тоя-оня.
И нещо много важно: това не са претенциозните хора, които водени от гражданската си позиция искат да бранят дюните, птичките и пчеличките.
Това са различни хора, но еднакви в едно. Кротки и пасивни са, но от вчера са изригнали от нетърпимо възмущение и отчаяние.
Това са героите на Гео Милев:
Нощта ражда из мъртва утроба
вековната злоба на роба:
своя пурпурен гняв -
величав.
Дълбоко сред мрак и мъгла.
...
из гладни поля
из кални паланки
села
градове
дворове
из хижи, колиби
из фабрики, складове, гари
хамбари
чифлици
воденици
работилници
юзини
заводи:
....
изпокъсани
кални
гладни
навъсени
измършавели от труд
загрубели от жега и студ
уродливи
сакати
космати
черни
боси
изподрани
прости
диви
гневни
бесни
- без рози
и песни
...
на гърба с парцаливи торби
в ръцете - не с бляскави шпаги,
а с прости тояги,
шопи със сопи
с пръсти
с копрали
с търнокопи
с вили
с брадви
с топори
с коси
и слънчогледи
- стари и млади -
се спуснаха всички отвред
- като отприщено стадо
от слепи животни,
безброй
яростни бикове -
с викове
с вой
(зад тях - на нощта вкаменения свод)
полетяха напред
без ред
неудържими
страхотни
велики:
НАРОД!


description: Conservative :: Българската политика под заплахата на нео-османизма

maintext:
Постинг
24.10.2012 23:12 - Българската политика под заплахата на нео-османизма
Прочутият със своята прочутост български етнически модел бавно и полека навлезе в нов етап от своето съществуване.Групи хора от етнически малцинства вършат провокации. Групи трафаретни патриоти, жаждащи популярност заради изборите, веят байраци, пеят химна и люто попържат султана. Групи либерали традиционно защитават всяко безобразие на хора от малцинствата и осъждат всяка реакция срещу тях, аргументирайки се с Възродителния процес, Холокоста, Гуантанамо и Светата Инквизиция. (либералите бяха блестящо разгромени от Огнян Минчев На пръв поглед нищо ново под бозавото българско слънце. След бозата около джамията, шербета с купчината камъни на братя Юзеирови и компота с момите от Рибново и техните забрадки, идва ред на нов епизод на Биг Брадър за народа на златките.Не е така обаче. Този път е различно.Решението на общинските съветници от ДПС да блокират провъзгласяването на ген. Васил Делов, освободил Кърджали през Балканската война за почетен гражданин на града е нов етап от поведението на етническата партия.В целия период от своето легално съществуване ДПС внимателно се е придържала към официално поведение на българска политическа сила. Като изключим някоя изтървана реч на турски език в смесените райони, Доган и хората му винаги са били внимателни в това, да не дават поводи да бъдат пряко свързани с официалната линия на турската държава. Дори включването на етнически българи (Бисеров, Цонев, Костадинов) имаше за цел да разбие представата за тясно етническа партия, поне на декларативно ниво.С гласуването си в общинския съвет на Кърджали миналата седмица ДПС премина границата на българската политика и открито заяви позиция, в унисон с официалната линия на днешното турско правителство.Аргументите:Балканската война се води между България като част от Балканския съюз и Османската империя. Тя е обявена като освободителна (отечествена) война и цели освобождението на българите и другите православни християни, останали под османска власт.В Балканската война участва безпрецедентно голям дял от мъжкото население на България. От наскоро публикувания от Държавния архив пълен списък на загиналите във войната съвсем ясно се вижда, че за България костите си оставят огромен брой български турци, помаци, евреи и арменци. И това не е поредната сладникава приказка за етническа толерантност, а сурова реалност.Нека без комантар да прочетем първите 10 имена от списъка:1 А. Апостолов2 Абди Шакиров3 Абдула Мустафов4 Абдула Хасанов Сакалов5 Абдурман Дуров6 Август Иванов7 Август Розентал8 Августин Павлов9 Авксенти Денков Митров10 Аврам (Иван) Гочев ИвановЗагиналите български турци в Балканската война се почитат като български военни герои. Имената им са изписани на паметниците в родните им места, а семействата им са наградени с медала за участие във войната.Балканската война се приема безспорно в положителен контекст от цялото българско общество и от официалната историография във всички периоди от новата ни история.Общинските съветници от ДПС, както и всички членове на партията са родени български граждани, родителите им са български граждани, както и родителите на родителите им - същите тези, загинали по бойните полета на Тракия поданици на България с турски етнос.Тук отново ще повторя, че противник на българските полкове във войната е Османската империя - държава, която днес не съществува.Няколко години след войната, бащата на светска Турция Мустафа Кемал Ататюрк налага изцяло нова доктрина, отхвърля наследството на Османската империя и отрича приемственост с нея.Доктрината Ататюрк предвижда като основен принцип мир със съседите и отказ от териториални претенции. Енергията на Турция е насочена навътре към дълбока трансформация на обществото. Тази доктрина, силно националистическа, но не имперска (важно е да се разбере огромната разлика между тези две понятия, които по същество са противоположни) е непоклатима и конституционно защитена в Република Турция до началото на XXI век.Дотук видяхме как прочитът на Балканската война между Царство България и Османската империя от 1912г. няма как да предизвика етническо, културно, религиозно и каквото и да е напрежение в официалните позиции на Р. България и Р.Турция.Нещата се променят значително при управлението на Реджеп Тайип Ердоган. През последните десет години доктрината Ататюрк е основно преразгледана и заменена от доктрината на нео-османизма, чиито главен идеолог е настоящият външният министър проф. Ахмет Давутоглу.Неоосманската доктрина възражда спомена за Османската империя и предвижда културна, икономическа и политическа експанзия на Турция в териториите, които някога са били част от империята. В книгата на Давутоглу "Стратегически дълбочини", смятана за манифест на неоосманизма, поименно и конкретно са назовани три вектора на турския стратегически интерес: Кавказ, Балканите и Близкия изток.Нео-османският курс на Турция доведе и до преразглеждане на ролята на Исляма, дотогава по завета на Ататюрк императивно отделен от държавата. Неслучайно политическите анализатори определят кабинета Ердоган като про-ислямистки.Влиянието на Турция в държавите от трите споменати зони се провежда по няколко основни линии- поддържане на етнически партии на турските малцинства в държавите от региона- поддържане на вътрешни изселнически организцаии на турци, родени в съответната държава.- културна експанзия чрез продукти на популярната култура, като сериалите, дотирани богато от турското правителство и предоставяни безплатно на местните телевизии в балканските и кавказките държави.Блокирайки решението за почитане на паметта на ген. Делов, общинските съветници от ДПС, избрани в българската местната власт, на местни избори по българската Конституция, на практика ни казаха, че те не одобряват дето Кърджали е станал част от България, а не е останал в Османската империя. Няма как по друг начин да се изтълкува тяхното поведение. То е де-факто териториална претенция, макар и в мека форма.Не е скандално, че етнически турчин съжалява, че Кърджали е част от България, а не от Турция/Османска империя. Нормално, човешко, логично е, всичко друго би било грозно лицемерие.Скандално е обаче, когато хора, избрани за част от българската местна власт официално гласуват в духа на "Жалко, че Кърджали е част от България, а не от Турция".Това не се е случвало нито веднъж за 22 години преход. Не се е случвало от времето на напрежение между България и Турция през 80-те и нелегалното Турско освободително движение в България (чийто официален наследник е ДПС) и от Сенклеровите бунтове и т.нар. Тъмръшка република в Родопите след Руско-турската война.Коя е причината такава груба провокация да се случи по толкова невинен исторически повод?И тук идва новото в българската политика:Партията на Касим Дал и Корман Исмаилов.Миналата година Ердоган даде ясен знак, че загърбва Ахмед Доган и обръща подкрепата си към Дал. Броени седмици след това Дал напусна ДПС и започна да гради структури на своя партия в смесените райони. Имаме основание да вярваме, че новата турска партия ще има мощна финансова и логистична подкрепа от изселническите дружества в Турция и фондациите на турската държава. Хоризонтът, в който действа Дал се простира отвъд следващите избори - той се цели в 2017г. Доготава ще изяжда ДПС бавно и постоянно, процент по процент, без да бърза. Може да си го позволи.И ДПС и партията на Касим Дал ще се стараят да се покажат като по-турци от турците, за да задържат вниманието на турския електорат в България, но и на ключови среди в Турция, в това число изселническите дружества и кръговете около влиятелния проповедник на политическия ислям Фатула Гюлен.Съревнованието между двете турски партии в България неминуемо ще роди още подобни провокации и изостряне на етническата обстановка. Вероятно с такава цел Турция предизвика това съперничество. То не е нещо повече от инструмент на турската външна политика.На този фон е изключително тревожна липсата на адекватен прочит на събитията и реакция от българския политически елит - политическа, а не емоционална реакция.Видяхне традиционния циркаджийски национализъм на т.нар. "националистически" партии, които с нетърпение излязоха да трупат евтина популярност като веят байраци и пеят патриотични песни.Видяхме доста нескопосаната, но общо взето адекватна реакция на ГЕРБ, която обаче си остана на местна почва в Кърджали.БСП също действа тихомълком, локално в Кърджали и се постара да спести тежки слова на коалиционния си парньор ДПС.Озадачава липсата на реакция у претендиращите да са прагматични и модерни "България на гражданите", които тези дни садят фиданки и обещават министър за северозапада...Озадачава липсата на реакция у българското правителство, чийто външени министър тези дни съчувства на ливанския народ и на избитите от Холокоста роми.Озадачава липсата на позиция у политиците от Синята коалиция, които тези дни позволиха да бъдат въвлечени в задочен диалог с безименните провинциалисти от новото ръководство на СДС и се занимават с смъртно досадната тема за единството.Иван Костов и Надежда Нейнски са играли подобна напрегната игра на нерви и политически провокации по време на Косовската криза. Тяхна отговорност е да намерят база за единство срешу опитите за пълзяща етническа дестабилизация в страната, вместо са снизходжат до реплики към анимационните герои в днешното СДС.В противен случай, политическата провокация ще намери неполитически отговор. Рано или късно.


description: Conservative :: Туитче 3

title: Conservative :: Туитче 3

maintext:
Постинг
07.12.2012 15:51 - Туитче 3
Автор: templar Категория: Политика
Прочетен: 4769 Коментари: 0 Гласове: 9
Последна промяна: 07.12.2012 22:02
476907.12.2012 22:02
Днешното туитче отново е от поетичния цикъл "Съвети към българските ресторантьори, най-лошите ресторантьори в света"
Поднасяйте на клиентите кана с вода. Незабавно и безплатно!
В ресторантите на Европа още със самото сядане на масата ви сервират кана вода и чаша за всеки. Говорим за елементарна кана чешмяна питейна вода. Това не е консумация, а внимание и удобство. Може да ти е пресъхнало гърлото, може да се задавиш, или да имаш неприятен вкус в устата си. Когато получиш чаша чиста вода, наквасиш устни и преглътнеш, имаш много по-голям шанс да решиш какво точно ти се яде и да предвкусиш скъпото засукано блюдо.
В българските заведения селските тарикати разчитат, че умиращия от жажда клиент ще си поръча бира или в най-лошия случай малка бутилка Девин и по този начин ще му съдерат първите 1,80 в сметката. И точно затова са най-скапаните ресторантьори на света.
А половинлитрова кана безплатна чешмяна вода, поднесена с внимание (като в произволно заведение в Солун, Истанбул или Париж) автоматично вдига категорията на заведението и Ви дава основание да завишите цените с едни незабележими за клиента, но осезаеми за Вас 6 - 7 %.


authors:
Иво Инджев
Лили Цонева
Georgi Nikolov
Vlado Kitanov
Марина Гавазова
Иван Бояджиев
Кита Диамандиева

title: Организирана престъпна група се опита “коледно” да ми затвори устата

maintext:
Понеже все пак списвам блог с (предимно) политически коментари, се чудех, дали на годишнината от “коледния” скандал с прогонването на Лютви Местан по руска заповед от председателския пост в ДПС няма да произтече някаво събитие. И докато се чудех, едно друго “ политическо събитие” ме навести лично.
На връх празника във връзка с хостинг акаунта ivobg и асоциирания към него домейн ivo.bg към уеб сайта са стартирани множество заявки от различни чуждестранни IP адреси, които осъществяват pingback атаки посредством XML-RPC функциите на WordPress.
Казано накратко, престъпници са се опитали организирано да ми затворят устата. Явно са разчитали на евентуалната празнично приспана бдителност на техническите лица, които се грижат това да не се случва, но нали “по Коледа стават чудеса”…
Престъпното “чудо” с блокирането на ivo.bg не се състоя. Организираната престъпна група се е провалила. Но фактът, че с такъв хъс и постоянство продължават да опитват, ще приема за признание за някаква моя значимост. Изглежда ми като налудничав коледен подарък от онези, които искат да ме удавят в злобата на своята анонимност.
Свикнал съм да ме ругаят и “празнично”. Но май не съм от най-смирените християни, след като не приемам да ми честят Рождеството
в комплект с ругатни- това е перверзия, на която са способни само болни мозъци.
Преди броени дни сръчни измамници, ловко оформящи запитване на английски ( уж) от името на голяма компания , чиито услуги ползвам за евентуални преводи и дарения, се опитаха да ме мотивират да им предоставя личните си данни в подробности. Съпругата ми твърди, че това си е “само” криминално деяние, защото и на нея й се е случвало…
По всичко личи, че съм имал успешна трудова година. Ако се съди по щурма на злобарите, вероятно съм си свършил добра работа по тяхното изнервяне.
Имам за тях още по-лоша новина от провала на атаката им: съотношението между добрите хора с които общувам ( в блога и изобщо) и тях прави престъпните им напъни да изглеждат пренебрежимо дребни. Всъщност това е истинската причина , поради която изобщо им обръщам внимание чрез публична реакция.
За изненада на “вразите”, те са онези, които са принудени да се крият, когато вършат гадостите си, което е форма на неосъзнато самопризнание за отвратителността на собствените им деяния. Докато ние сме заедно и не ни пука от тях. Защото сме прави.
Хората, които стоят зад националноосвободителна кауза след дълъг перод на колониализъм , противопоставят се на тиранията и простотията, навсякъде и винаги са прави.
Честито Рождество Христово, добри хора!
Share on Facebook


title: Мас(к)ираната пропаганда на московските спонсороиди

maintext:
“През изминалата година Украйна е премахнала 1320 статуи на основателя на СССР Владимир Илич Ленин.
Преименувани са били и 51 500 улици, носещи имена на хора от комунистическия режим или пък свързани с Русия.
Данните са на Украинския институт за националната памет, цитиран от ДПА.
В Киев централната улица “Москва” беше наречена “Степан Бандера”. ( Дневник)
Това е украинската равносметка в борбата за национално освобождение на една държава, в която населението беше консолидирано от руската агресия като нация. Путин целеше и си въобразяваше, че ще постигне обратното.
България има крещяща нужда от същото национално осъзнаване и от съответното революционно по своя характер освобождаване от руския постколониализъм.
Би трябвало това да се случи тук много по-лесно поради факта, че дори домораслите ни русофили не са нито “руско говорещи” нито “руско разбиращи”, каквито са адептите на руското влияние в Украйна. Нашенските колаборационисти в голямото си мнозинство не разбират и не говорят руски. Но са обработени чрез плитката оран на пропагандата на корупционно захранената руска пета колана. В този смисъл те са световен уникат на сцената на руския театър на марионетките в покрайнините на разпадналия се СССР.
Рускозахранвани сайтове публикуваха днес данни за неправителствено финансиране по линия на фондация “Америка за България”. Вероятно данните са достоверни, защото западните фондации не смятат , че правят нещо срамно – отчитат се публично, не крият дейността си , както руските спонсори на хибридната война срещу България.
Папагалите от проруските сайтове наричат с кремълски акцент “соросоиди” получателите на тези траншове.
Не трябва ли все пак преди всичко сибирските папагали да ни изчуруликат колко самите те получават от московските си спонсороиди? Кой друг, ако не те, знае от първо лице истината по въпроса?
За всеки читател с 2 процента мозък ( колкото тежи нормалният човешки мозък спрямо телесната маса) е ясно, че московските пропагандатори ( ако “случайно” са наистина толкова разтревожени за чуждото финансиране), би трябвало първо да дадат отчет за собственото си плюскане на кремълската копаня. Едва след като заслужат доверие с такова самопризнание, би трябвало да надничат в канчето на онези, чието финансиране не е шпионска тайна, какъвто е случаят с мас(к)ираното наливане на руски пари в хибридната война срещу България.
Share on Facebook


authors:
Иво Инджев
Дяволско Евангелие
Georgi Nikolov

title: Ту 154, ту пък друго нещо илюстрира драмата на Путинска Русия

maintext:
Ту-154 като символ
и пророчество
Самолет Ту-154 на руското Министерство на отбраната е паднал в Черно море, на километри след излитането си от Сочи към сирийския град Латакия. Сред загиналите са 64 певци и танцьори от ансамбъла за песни и танци на Руските въоръжени сили „Александров”, четирима офицери със звание от капитан до генерал-лейтенант и десетина журналисти от най-големите телевизионни канали.
Русия заема първото място в света по авиационни аварии. Сериозни специалисти предполагат, че катастрофата е в резултат на терористичен акт. Самолетът, произведен през 1983 г., е преминал необходимите профилактични прегледи. Летецът бил първокласен военен пилот с повече от 3 000 часа в небето. Със същия модел Ту-154 преди шест години край Смоленск загинаха полският президент Лех Качински и 95 души от политическия и военния елит на полската държава.
Самолетът е паднал преди да набере достатъчно височина. Останките са разпръснати на повече от 15 км от мястото на гибелта.
“Самолетът се е разпаднал още във въздуха. Значи е бил взривен. Такова разхвърляне на останките на огромна площ става само при взривяване. Следователно, имаме работа с терористичен акт. Екипажът не е подавал сигнал за бедствие. Дори при грешка в пилотирането, самолетът нямаше да се разпадне във въздуха”, твърди авиационният експерт Вадим Лукашевич.
Военният анализатор Алескандър Голц смята, че е рано да се говори без данни от „черните кутии”, но отбелязва съществен момент: руските власти веднага отрекоха вероятността от терористичен акт, което вече е съмнително.
Бог да прости загиналите артисти! Съболезнования за близките на жертвите.
Но…
Нека да си кажем истината: към фронта в Сирия бе изпратена агитационна бригада, за да повдига бойния дух на убийците на деца, жени, ранени и болни хора. Да пее и да танцува срещу заплащане. Журналистите от пропутинските медии бяха командировани да осветят забележителното събитие и да залеят зрителите си с още тонове нагла съветско-рашистка пропаганда. Също срещу солидни хонорари. За кого бихте запалили свещ?
Да съчувстваме на физически или духовни убийци, значи да скверним паметта на невинните им жертви.
Съставът, известен повече като Ансамбъл за песни и танци на Съветската армия, е пътувал с цел да изнесе новогодишни концерти пред руските летци във военната база Хмеймим и в разрушения и мъртъв град Алепо. Танци върху костите на десетки хиляди сирйици. „Много стилно”, както казват балетните критици.
Ето какво пишат по въпроса честни руски граждани и наблюдатели:
„Жалко, че и Кобзон не е бил в самолета. Заедно с Кисельов и Соловьов (двама от най-злобните телевизионни путинисти)”.
„Крепостните певци и актьори заплатиха с живота си хищническата и коварна стратегия на своя президент”.
„Песента „Хотят ли русские войны” отдавна бе изличена от репертоара на ансамбъла на Руската армия”.
„Бог наказва онези, които превърнаха Алепо в руини, както и техните прислужници”.
„Скоро от ВКС (Вонящо-Козметичните Войски) на Путин ще останат само вторични суровини”.
„Този самолет е играл и ролята на пощенски гълъб. Превозвал е секретни документи за руските войски в Сирия”.
„Според официални данни, руското военно гробище в Сирия се изпълни с 400 души. Без да е започвала сухопътна операция. Това е цената за политиката на лидери като Пуйло”.
„С някякво перверзно чувство за хумор руските и съветските бойци първо насилват и избиват хиляди деца и мирни граждани, а после центъра на превзетия град издигат паметник на насилника-освободител Альоша с детенце на ръце!”.
„Как не са се сетили да включат в делегацията и Дядо Мраз?!”.
„Православната Путинова Джамахирия се разпада със скоростта на догарящ Ту-154. Скоро руските граждани ще крият паспортите си с двуглавата кокошка, както германците хвърлят личните си карти през 1945-а”.
Васил Данов
Share on Facebook


authors:
Иво Инджев
Georgi Nikolov
Цивилна Неравнопоставеност
Kostadin Nikolov

title: Нисш пилотаж и висш слугинаж се видяха от преиграването на Румен Радев с “контрапрезидентската” му телеизява

maintext:
Ще се повторя, но ще попитам пак , за да обърна внимание на нещо толкова очевидно, видяно от хиляди зрители: на какво основание новоизбраният за президент Румен Радев прави официално изявление в президентски стил и патос ( да, патос, за какъвто той обвинява в своята декламация на писан от друга ръка текст действащия Плевнелиев) още преди това да му се полага? http://btvnovinite.bg/article/bulgaria/politika/rumen-radev-njama-da-predlozhi-sluzheben-kabinet-na-rosen-plevneliev-video.html
Ако този човек си присвоява права, които няма по закон още сега, на какво ли е способен в бъдеще в качеството на главнокомандващ?
По отношение на упражняване правото си на мнение и на отговор дори, Радев има точно толкова законни основания, колкото например и моя скромна милост ( който обаче съм забранен неофициално да се появявам по БНТ от 10 юни миналата година насам и продуцентите на предавания спазват стриктно тази забрана).
Може да се спори, дали очевидните или тайните безобразия са по-вредни, когато се вършат от политици. В случая обаче няма спор, че Радев си присвоява права под политическия натиск на същата тази пета колона, която гони едни и им забранява да говорят, а за своите хора проправя утъпкани пътеки за публична изява в нарушение на закона.
Друг е въпросът защо с такава готовност му угаждат от БНТ- не можеха ли да се позоват на закона и да му предложат алтернатива на това да се втренчи в аутокюто и да рецитира опорни точки? Или , подобно на Сакскобургготски, който отказваше интервюта на живо ( уж заради слабия му български език, но всъщност , за да избегне хипотезата да му бъде зададен неудобен въпрос), Радев прави по този начин косвено самопризнание за безсилие като комуникатор и за страх да не сгреши нещо пред онези, които го доведоха в политиката?
Радев можеше да даде интервю или да намери някаква друга форма на изява, за да каже същото, което опакова под формата на (контра)президентско изявление. Вместо това обаче му организираха демонстрация на безпардонност по отношение на “правилата на играта”, макар да нарича сам опонентите си “политически играчи”.
Освен всичко друго, проява на лош ( политически) вкус е да играеш президент, който още няма кабинет за фон, а използваш като заместител претенциозния фототопет на София, снимана от въздуха. Това е по-скоро въздухарско, отколкото мъжкарско ( ако идеята случайно е била да се прави аналогия със самолетното минало на бившия генерал).
Една от подигравките, които още в самото начало на мандата лепнаха на президента Плевнелиев, беше заиграването с негово шеговито откровение какъв смята, че е бил в предишния си живот. Във връзка с това го обявиха за “пастирка” ( по аналогия с порадата куче, за която говореше Плевнелиев). Истината обаче е, че той се изяви като пастор- проповядваше нещо като ненасилие или отказ от употреба на сила спрямо своите предшественици. А сега вече – и спрямо наследника си, който злобно го напада още преди да му е седнал на мястото.
Да, моралната победа е на страната на това пасторско поведение. За съжаление обаче в света на политиката моралноста се възприема като проява на слабост.
“ С червените ботушки”, както се вижда, потропва не само Дядо Мраз, но и неговият избраник Румен Радев, чието послушание пред петата колона при изпълняването на основната поръчка ( да бъде атакуван “русофоба” Плевнелиев) вещае червен реваншизъм.
Share on Facebook