description: Блогът на ivoberov :: Пустият му преход и скритите му тайни

title: Пустият му преход и скритите му тайни

maintext:
Постинг
11.12.2013 19:47 - Пустият му преход и скритите му тайни
Голямо тюхкане беше около пустия му преход, големи дълбокомудрости се изказаха за него, големи откровения се споделиха, проникновения всякакви се изказаха, неочаквани прозрения бидОха, трогателни признания също, поразителни разкрития и най-вече вайкания, плачове, хленч, мъки, неволи и все разни подобни, присъщи на българската природност чувства и трепети се изляха.
Последен, избълвал купища горести по повод прехода се случи да бъде една професорица– Искра Баева - ляво настроена май, от ония, дето се показват от калъпа „ разочарован интелектуалец” като гърчав глист низ буца..
Привлечена от подмолните таинства на прехода, също една мряна риба от торен червей, тя хлъзна из сумрачните му преходски дълбини, за да измъкне от тинестите му дъна общообразователните си прозрения - бляскави като рибени люспи и почти толкова смислени, макар обхванали целия свят едва ли не, с неговите околности барабар, като се започне от Тукидит, та се мине през Жан Виденов, за де се кюсне накрая в покрайнините на битието и безкрайнините на съзнанието.
…
Ако се отърсим все пак от лъстта на преднамерената художественост и изкушенията на пищната словесност, за да се пробваме в един привидно изтънчен присмех
/ абе по дяволите, гъвкаво, ковко и сладостно е българското слово , защо не да не му се порадвам, нямало да го разберат някакви си неграмотни тутманици – ами да вървят на майната си / - та ако отхвърлим лъстта на пищната словесност и изкушенията на изтънчения, но не съвсем благороден присмех, ако пренебрегнем също и онтологическите измерения на преобговорения и непроумян преход, то бихме могли да опитаме поне донякъде да го прозрем и обхванем поне отчасти с една картина, една случка и с две числа.
…
Картината я има като заснето свидетелство /репортаж/ в Българската Национална Телевизия – забутани някъде в мазетата на телевизията ленти, които за съжаление никой от сегашните телевизионери не би се досетил да издири и покаже – негли за това се искат познания, ум, обдареност и все разни такива особености, каквито сегашните младежи, захванали се със занаята „показват ме по телевизора” нямат, по служебно задължения сякаш. И каквито по-старите, ако са ги притежавали някога, са ги изхабили вече в онази отколешна българска дейност назована оцеляване, в основата на което се таи пригаждането и приспособяването към властимащите – така че това наистина въздействащо и точно свидетелство за прехода, ако не завинаги, то още задълго ще си остане забутано в споменатите мазета и в прашясалите кюшета на хорската памет. Когато я има, разбира се – тази хорска памет.
…
Та ето и картината от Прехода – из София обикалят камионетки натоварени с банички, закуски, хляб, сирене, сухо мляко и всякакви съестни продукти. Задната част на камионетките се отваря, отгоре се появяват едни хора с ленти на ръкавите, ленти обозначаващи принадлежността им към различни благотворителни служби и те, хората горе започват да раздават на хората долу споменатите съестни произведения.
Хората долу се скупчват под камионетките, протягат ръка към хората горе и въобще картината заприличва на ония свидетелства от Черна Африка, които показват как благотворителни служби на ООН раздават храна на гладни африканци, защото и тукашните африканци се блъскат и бият за хляба като ония африканци, само дето тукашните не са млади и черни като тамошните, тукашните се бели, освен това са стари, доста стари и много стари, всички са в пенсионна възраст и не могат да се бият като младите негри, а само се блъскат, бутат и щипят, и затова тукашното се получава много по-гадно, по-отблъскващо и по-грозно от тамошното, а освен това много по-обидно, защото нашенско.
И тук мнозина може би ще възкликнат : „ Ето до какво ни доведе демокрацията”, само че това няма да бъде само изопачаване на истината, няма да бъде само обикновена лъжа, това ще бъде съдбоносна лъжа, защото ще бъде лъжа, която променя съдбата на цял един народ, като му попречи да осмисли миналото си и да си оправи бъдещето.
А е лъжа, защото цялото това унизително и обидно раздаване на помощи, всичките тези опашки за хляб и мляко, които се захващаха още в четири часа сутринта станаха в ония времена, когато нищо още не беше приватизирано - нито едно предприятия, нито една фабрика, нито едно текезесе – нита една будка – нищо.
…
Още веднъж – цялата тази тъжна, отблъскваща и обидна гледка на биещи се и протягащи към хляба ръце баби и дядовци – има я някъде из мазетата на Националната телевизия - беше не друго, а краят на социализма – противният му, гаден, неизбежен край.
Ето докъде доведоха хората ония ми ти социалистически гиганти, оная ми ти индустриализации с всичките му Балкани, Балканкари и Кремиковци, с всичките му небивали успехи, с всичките му безплатни карти за почивка и с всичките му измислени активи за милиарди долари – възрастни хора – дядовци и бабички се бият за банички и понички, тоест не да се бият, а се бутат, дърпат, скубят и щипят.
Още веднъж – този позор се случи не след, а преди раздържавяването, когато все още и една будка не беше раздържавена, когато все още нямаше нито една частна бензиностанция дори, когато всичките промишлени гиганти все още си гигантееха и когато самолетите на Авиокомпания Балкан гордо цепеха родните небеса, изсмуквайки парите на измисления държавен бюджет, за да могат богаташите да се возят за сметка за старците, стариците и бедняците.
Тогава камионетките на благотворителността започнаха да кръжаха из България, защото бяха освободени цените – тоест защото стоките започнаха да се продават на истинската си цена, а получиха истинската си цена защото хазната беше празна, нямаше и стотинка в нея, докато пенсионните фондове въобще не бяха празни – те просто не съществуваха, такива просто нямаше, пенсиите се изплащаха от бюджета, а тогава, в края на Соца, бюджет също нямаше.
Впрочем държавният бюджет тръгна на зелено още от 1983 година – всички предприятия работеха благодарение на заемите от частни банки.
И ако някой някога все пак извади тези гледки с помощите от мазетата на Българската Националната Телевизия, за да ги покаже на хората, към тях надлежно трябва да прикачи и обяснителен надпис – ето това, хора, са двете Българии, които Тодор Живков построи.
Само още едно сравнение.
По време на Соца имаше опашките за банани биваха дълги и повече от сто метра. Тогава – при изложенията на Пловдивския панаир, например, хората се биеха за безплатни пластмасови торбички – невиждани чудеса на Западната химия, макар социалистическо-химическата Девня още да си работеше.
Сега във всяка махала в София има няколко продавачници за плодове и зеленчуци – и не само бананите, но и всякакви други плодове и зеленчуци са поставени, отвън, на тезгяха, на открито, и - о, непостижима за въображението на социалистическия труженик, ползвател на безплатни карти за почивки гледка ! – всичките тези благини не само че не биват тутакси окрадени и изядени – те въобще не биват окрадени и изядени, хората ги вземат от тезгяха, увиват ги в найлонови пликове – при Соца и пликовете щяха да окрадат, между другото, влизат вътре в продавачницата и си надлежно си плащат - същи едни англичани. Без никаква опашка, разбира се.
…
И още случки отпреди охулваната, обругаваната и обявената за „криминална” приватизация.
Хората не простираха нищо на първия кат на балконите, нито пък оставяха каквато и да било храна – нали веднага някой щеше да докопа всичко и да го отмъкне.
Тогава, преди приватизацията на социалистическите промишлени гиганти
Хората прибираха чистачките и радиата, когато слизаха от колите си. А доста от тя си източваха и бензина – да не им го източи друг.
Лъжичката захар се продаваше за една стотинка, не безплатно като сега – това пак преди приватизацията – само като пример в какво блато беше затънала страната.
Хората се редяха на опашки за хляба още от ранна утрин, защото не знаеха дали ще успеят да си го набавят – това пак преди приватизацията.
Нямаше цигари и кафе дори, търговците бяха изпокрили всичко, защото не знаеха какви ще бъдат цените след няколко часа – това пак преди приватизацията.
Да не говорим за рухналите банки, за трицифрената инфлация, за изгубените спестявания, за ментетата и мутрите – всичко това доста преди раздържавяването.
Жан Виденов реши, че не трябва да приватизира и започна да налива още пари в социализма и губещите му предприятия.
Накрая, като видя, че всичко рухва кандиса и той – състави пред Международния Валутен Фонд списък от 73 предприятия за ликвидация – за унищожаване тоест, не за раздържавяване, като между първите десет в този списък за унищожаване, не за раздържавяване, бяха Кремиковци и Балкан.
…
Една случка от края на Виденовото управление – в детския дом на родопското село Джурково умряха 15. Умряха бавно мъчително – от глада и студ. Защото нямало примерно едно 10 хиляди лева да изкарат зимата. Но пък се наливаха милиони в скъпите за всяко комунистическо сърце промишлени гиганти. И самолетите на Балкан гордо цепеха родните небеса.
А как рухнаха банките ли – ами Виденов призова предприятията да не си изплащат задълженията – нещо, което само по себе си не е липса на разум или на държавническо мислене, а чиста дивотия, тоест нещо, което само улав човек може да разпореди.
Тази година Европейският съд за правата на човека осъди България за смъртта на децата в Джурково. Някой да го забеляза ? Някои да помисли или размисли защо и как се стигна дотам?. Някой случайно да се сецна, или да се съпикяса. Някой да се засрами, трогне, развълнува, или натъжи ?
Майната ви, разни пишман социалистически професори и професорки, убоги интелектуалци и интелектуалки – искри баеви, копринки червенкови и всякакви подобни.
…
А ето и цифрите. От зорове и безизходица Жан Виденов кандиса накрая да сключи договор с МВФ, за да получи заемите, без които България щеше да бъде закрита като съвременна държава. За целта Виденов трябваше да изчисли активите на страната за да докладва какви пари ще получи от бъдещата приватизация. Социалистът Виденов изчисли, че активите на България – на социалистическата България, с всичките й промишлени гиганти и нечувани тошовски достижения са някъде между 500 и 600 милиона долара. Някъде около 560 милиона по-точно.
Международният Валутен Фонд прецени, че Виденов хитрува, тоест намалява възможните приходи от раздържавяването, за да му е по-лесно и поиска приходи от 850 милиона долара. Какви ти тук 20-30 или 33 милиарда, каквито ги плещят разни невежествени властници като Бойко Борисов, Цветан Цветанов и Росен Плевнелиев, каква ти тук гора, какво такси, какви пет лева…
Осемстотин и петдесет милиона поиска МВФ от Виденов, толкоз.
Тези, които дойдоха на власт след Виденов, след раздържавяването постигнаха тройно повече приходи тройно повече приходи.
…
Нещо забравено като сравнение между „преди” и „след”
След приватизацията заплатите в България се увеличиха четири пъти за четири години. Пенсиите три пъти и половина. Четири пъти се увеличиха заплатите в България след приватизацията. Три пъти и половина се увеличиха пенсиите. Само за четири години. След тия четири години вече нямаше такова увеличение. Преобразуванията нямаха продължение, развитието на страната спря.
„ Да, ама сега има хора, които се ровят в кофите за боклук, а при социализма нямаше „ – казват.
То при социализма нямаше как човек да се рови в кофите за боклук. Нямаше как, нямаше и защо. Нямаше как, защото кофите бяха малки и тесни. И нямаше защо, тъй като в тези кофи нямаше нищо за прибиране. Дънките, обувките и якетата, които сега изхвърлят до кофите и които проседяват с дни преди някой да ги прибере по времето на Соца се водеха за разкошотия, която само комунистическата върхушка можеше да си позволи.
…
Последният, който хвалИ небивалите постижения на умствено недоразвития, Тодор Живков, също като Искра Баева, професор. Един от най-големите подлеци, лъжци и клеветници, което съвременното ни общество успя да избълва и изповърне. Същият, който пусна долнопробната клевета, че Филип Димитров бил „хормонален сбърканяк”, тоест обратен. Същият, от когото една студентка се оплака, че я бил изпитвал вонейки на бъчва /а може би трябваше да си затрае, за да не бъде обявена за доносница/. Заради което професора получи „забележка” от ръководството на Софийския Университет. Същият професор, който бе заловен, че кара пияна с едиколко си промила в кръвта. Същият, който се клатушкаше из коридорите на Софийския университет насмукан като стрък бучиниш след осмоза с черешово джибри. За което отново получи „забележка” от ръководството на СУ.
Същият, която заяви, че пък бил и омерзен отгоре на всичко.


description: Блогът на ivoberov :: И все по-гнусно ще става

title: И все по-гнусно ще става

maintext:
Постинг
30.12.2012 18:07 - И все по-гнусно ще става
Децата не отговарят за родителите си. Да се твърди, че престъпните наклонности се предават по наследство е допотопно-първичен расизъм.
Разбира се за доста хора твърдението, че децата не отговарят за родителите си звучи сякаш низпослано от непознати, неподозирани и непристъпни селения на човешкия разсъдък, до които те не биха могли да се доберат, дори да се насилят за още един прочит на „ Винету” и още едно гледане на Великолепната седморка./ няма данни, че подобни хора са в състояние да прочетат други книги/
Първичността, невежеството, простотията и расизмът са си част от човешката несрета, заедно с махланските кръчми, мутренските бардаци, кварталните коптори, долнопробните политически свърталища, крайно леводесните политици, а също изтрещелите и изкуфели такива.
Нищо особено чудно, изненадващо, срамно и обезпокоително няма тук.
Когато обаче расистките, първично - тарикатските или направо тъпоумни излияния дойдат не от подземния свят, не от незнайни коптори, не от тайни политически свърталища, не от мутренски бардаци и от изтрещели деветоразрядни политици, а от министър - председател на европейска държава, със своя си роля на световната сцена / мазачите преведоха тези думи на Обама като „политик от световно значение”/, то нещата стават и обезпокоителни, и срамни, че и гнусни.
...
„ Станишев е страшен човек, който по наследство знае как се убиват хора, как се правят лагери, как се дават хората на прасетата, да ги ядат ”
...Леле мале, какъв страшен човек бил тоя Станишев...
...
Добре, да приемем, че това изявление не е изцепка на някой плиткоумен, първичен и необразован махленски политикан, а проява на известната със своеобразията си мисловност на българския министър-председател, който така си говори, защото си е такъв, но иначе е добър, защото прави магистрали.
Можем да приемем това и да подминем обстоятелството, че магистралите на Бойко го правят точно толкова добър, колкото подобриха живота на хората с привличането на инвестиции, с откриването на нови работни места, с разцвета на дребния и средния бизнес и с повишението на заплатите и пенсиите.
Но можем да помислим все пак доколко прегрешенията на един човек могат да бъдат оправдани с това, че той си е такъв.
Такъв, тоест гьонсурат, простак и тарикат.
Или доколко простотиите му могат да бъдат оправдани с това, че той е избран за водач от широките простонародни маси, които го подкрепят и обичат.
И бихме могли да си припомним не един и два примера за хора с престъпно минало, станали световни лидери /не само лидери на световната сцена/, благодарение тъкмо на подкрепата и любовта на вездесъщите широки простонародни маси. Можем да си припомним, да съобразим и да помислим докъде и защо същите тия /водачи/ доведоха същите тия широки простонародни маси.
А може да не си припомним и да не съобразим. Ако сме част от тях. От масите, които не обичат да помнят, да съобразяват и да мислят.
...
Той така си говори – това е вярно.
В България така си се говори – това е вярно.
А дали това е оправдание ?
Дали това е национално своеобразие, българщина, която трябва да се пази, защитава и отстоява?
Събрали се всички европейски водачи, Рампой и Барозу говорят за това, че за пръв път едно поколение европейци не познават войната, говорят увлекателно и човешки, верни и смислени неща говорят, но нашият нали не им отбира от езика / ми като искат да им отбира да говорят на български, той е най-точният език, кво ми се правят на отворковци, аз също съм световен лидер/ и цъка на есемеса. „ Ленче ма, тук е скука, какво ще правиш довечера”… Ама иначе се изтъпанчил на първия ред, ка щяло да мине събитието без снимка на световния лидер, па макар и заспал, па макар и да цъкащ по телефончето.
И за широките простонародни това не е простотия, това е достойнство, това е самочувствие и утвърждаване на българщината.
Булгар, булгааар!
...
Дали това дето Станишев по наследство знаел как се убиват хора и как се дават на прасетата за ядене е изява и свидетелство за антикомунистически убеждения на Борисов, защото той е демократ ?
Така си е май. Тия думи са точно толкова изява на антикомунистическите Борисови убеждения, колкото Борисов е демократ.
Демократ, който никога не би си помислил, че децата могат да бъдат виновни за прегрешенията на родителите си, защото това са комунистически представи и предразсъдъци/ роден съм в прогресивно семейство на селски ратаи и градски хамали /. И защото така ще излезе, че синът на Борисов трябва да е мутра по наследство, а дъщеря му – мутреса. Или пък че трябва да са премиер и премиерша по наследство / В бегето едното /мутренското/ не пречи на другото / премиерското/
Демократ, който никога не би станал член на БКП, защото комунистите са убийци по наследство и убеждение.
Демократ, който никога не би станал гавазин на Тодор Живков, защото Тодор Живков е комунистически диктатор и защото тъкмо по времето на неговата диктатура се строят лагерите.
Демократ, който след демократичните промени и новопридобитата свободата веднага би захвърлил партийната си книжка, защото комунистите са убили дядо му /може би, едва ли не/.
Демократ, който не би напуснал полицията, за да запази членството си в една партия, чиито бивши вождове са убивали хора и са ги давали на свинете.
Демократ, който никога не би казал, че Тодор Живков е построил две Българии, защото знае, че той е не е строил, а само е съсипвал. / Една само България е съсипал, защото не е имал две на разположение/ И се е опитал да я подари на чужденците, след като я е съсипал. Да им я хариже. Да им я пробута. Да я шитне. Да я джироса, щото имала дългове.
Демократ, който никога не би казал, че всяко правителство, което направи и една стотна от това, което е направил Живков може да се гордее, защото много добре знае, че от това, което е направил Живков не само правителството, но и цяла България би трябвало да се срамува.
....
Всъщност антикомунизмът на Борисов е точно толкова истински, колкото са и демократичните му убеждения.
Тъкмо при режима на Борисов започнаха да се връщат нравите, табиетите, салтанатите, обичаите, похватите, привичките, настроенията и адетите от времето на комунизма. Не при управлението на тройната коалиция и социалистите взеха да се връщат, а при неговото управление.
...
Само една вметка за наследствените особености и за комунизма. Белким някои от ония, които възприемат Борисов като десен, вземе да осъзнае какви ги плещи неговият „десен”.
Истински случки от сталинските времена :
Някога, при Сталин, много от децата на нарочените за народни врагове също били пращани в лагери, защото щом са деца на народни врагове, значи по наследство са народни врагчета, нали така /виж приказките на министър-председателя на Република България/.
По тоя повод измисленият български поет Трендафил Акациев, подигравайки комунистическата мисловност написа :
„ Мразя те враго льо, мразя те,
мразя и твойта врагиня
и твоите малки врагчета”
Но да оставим шегите и да осъзнаем истината, която понякога изглежда като шега. Сам дето зловеща.
Много от малките врагчета, деца на възрастните народни врагове биват откарани в сталинските концлагери, защото са врагове по наследство.
Добре, ама по някое време Сталин решава да помилва някои от възрастните врагове. Други пък биват освободени след като си излежават присъдите /ако са затворени с присъди/
Децата им обаче, малките врагчета, си остават в концлагерите, с присъди, или без.
Това са сталинските понятия. Това е сталинската мисловност.
И мисловността на един друг човек. И другият не е Троцки, Ленин, Химлер, Хитлер или доктор Менгеле. Другият е един сегашен министър-председател на една Европейска държава.
...
Добре де, той така си ги говори, защото си е такъв /много убедително обяснение и оправдание/, ама иначе въобще не ги мисли тия дето ги плещи / иначе мисли…/. И по тоя начин той, като десен / sic / им дава да се разберат на социалистите и на лошия Сергей. Натиква ги в миша дупка.
/ Бойко или Цецо, ако четете това да знаете, че „сик” не е съкращение на „сиктир”/
Въпросът е има ли десен човек на такова чак първично ниво, че да приеме подобни изяви като доказателство за дясна политическа насоченост.
И може ли да бъде десен един човек с такава пък чак първична мисловност.
Отговорът на този въпрос понагарча.
Да, може. Е отговорът.
...
Разбира се, с тия приказки Борисов „ не им дава да се разберат” на социалистите, нито ги тика в миши дупки, а им помага, защото ги сплотява.
Ако искаше „да им даде да се разберат”, щеше да се разрови из папките на министерствата, да провери сделките им и да ги даде на прокурора.
Нищо подобно Борисов прави, обаче.
И това е една от причините БСП да запазва подкрепата си и да я увеличава даже.
А иначе на разните му изцепки за лагерите и свинете – кой въобще ги приема за антикомунистическо откровение, освен хората със зачатъчна, или недоразвита, или неизкушена, или недоизкусурена мисловност.
...
И тук се крие една от тайните на политическото явление Борисов.
Борисов, като популист, пренебрегва, принизява и унищожава не само националните институции / партии, парламент, съд, прокуратура/„, той унижава също и онази крехка и уязвима, защото образована и почтена прослойка от народа, която би трябвало да е неговия разум и свяст, той прескача тази прослойка, за да си общува пряко с най-първичната, недоразвита и недозряла част от същия този народ, защото, нали „ и аз съм прост и те са прости, та се разбираме”.
Борисов си общува пряко с онази първобитна част от народа, която ще си рече : „ Малии, тоа как им го нахака на комунягите и на Сергей с тия лагери, убийства и свине. Те тоа е десен”
Оная, която ще си рече: : „Тоа мисли за народа, щото прави магистрали, другите нищо не направиха”.
Оная, която ще си рече: „ Кво да му цепи басма на тоя парламент и на тия депутати – само лапат народната пара”
Оная дето си вика : „ Ми що Бойко да не оглави съда и прокуратурата, така няма той да ги хваща, пък те да ги пускат”
Оная, дето ще си рече : „ Ми уморен е човекът, как няма да задреме на тъпите им и скучни европейски речи”
Оная, когато ще започне да мисли, тоест ще се опита да мисли и да преценява какво се случва едва когато нейният любимец съвсем съсипе държавата./ Както винаги и навсякъде е ставало по света с подобни любимци /
Въпросът е дали тази първично-простовата част от народа, дето си ги вика тия работи е мнозинство.
...
Всъщност т я винаги е мнозинство.
Има една шеговита мисъл на един не съвсем неизвестен американски философ :
„ Деветдесет и девет процента от каквото и да било е абсолютен боклук”
Несъмнено и в развитите западни демокрации има едно първично бирено-пуканко-сериало-телевизорно мнозинство.
Само че там това мнозинство не се натрапва, не налага ценности, не сочи пътя и не се самооблащава като национален и всемирен образец.
Там това мнозинство потребявя, тоест консумира и като дойдат избори избира. Толкоз
У нас простотията се бута и се пъха винаги и навсякъде най-отпред, тя се самопредлага, налага се, хвали първобитните си ценности, казва кое е добро и кое лошо, самооблащава се като пример и образец и сочи пътя даже.
А също така избира.
Избира себе си, разбира се.
...
Цялата тази посредственост –всичките тия необразовани, продажни и глуповати люде, всичките тия мошеници, тарикати, ченгесари, калинки, целият този обслужващ придатък на властта, всичките тия курви, курвета, тарикати и далаверисти са навсякъде – в министерства, в агенции, в обществени и държавни фондове, те са там където се разпределят парите, те са като тошовото качество – навсякъде и във всичко и разбира се в медиите, най-вече по телевизорите, там са най-видими.
Абе толкова ли не може да се намери в цяла една милионна държава с вековна уж история и вековна уж култура един обикновен, почтен, образован и уважаван правист та да го предложат властниците за конституционен съдия, или главен прокурор, ами все пробутват някакви тъмни люде, по-скоро имотни търгаши, нежели прависти.
Разбира се, че могат да се намерят достойни хора.
Само че достойните биват избутани встрани. Да не пречат на далаверата. Да не пречат на глутницата. На глутниците. (Затова са и тия тъжно-жалки смехории при избора на конституционни съдии. И при избора на главен прокурор )
...
А за това свое жалко, окаяно, безотрадно и вероятно унаследено от минали векове състояние, умната и образован прослойка от българското общество донякъде и сама си е виновна.
Не друг, а деканът на пловдивския университет /декан ! /, /на университет !/, заяви, че Бойко Борисов откривал бил „духовни магистрали”. Щото бил дал на тоя университет пари. Не своите си пари, естествено, държавните пари. Парите на хората, тоест. Но деканът се размазва. Декан на университет…
...
Че какво да се съобразява Бойко с такива жалки декани, с такава наплашена, свита, сгушена, изтормозена, пършива, страхлива и никаква прослойка /да я наречем интелигенция примерно, цвета на нацията може би, едва ли не/. Където трябва ще изръмжи, където трябва ще бутне мангизи и всичките тия хорица ще си подвият опашленцата. Бойко с тях няма какво да общува. Бойко си общува с народа. И няма нужда от посредници – всякакви там умници, или пък журналисти. / То и затова журналистика в България вече няма, освен ако някой не си въобразява, че дудукът от телевизора, например, е журналист. Или пък гнуснавият мустакат доносник/.
И Бойко може да подхване с народа всякакъв моабет. Може всякакви пинизи да пробута. Няма кой да го съпикяса.
...
Може, например, да пусне из своите така наречени вестници долнопробната клевета, че Надежда Нейнски вместо да се бори срещу търговията с бели робини, каквото задължение поела преди време , започнала, заедно с Алексей Петров, да продава бели робини.
Надежда продавала бели робини.
Разбира се, Синята коалиция е заплаха за режима на Борисов и разбира се, Борисов ще се стреми да я съсипе. Всякак.
Ама чак такова долнопробие досега не е било. Което не значи, че няма да бъде отсега нататък. Напротив, ще бъде. И все по-гнусно ще става.
/ Нали никой не си въобразява, че вестниците си ги измисл ят тия писаници без мълчаливото одобрение на сайбиите си. На сайбията си всъщност /
Министърът на вътрешните работи, дясната ръка на Борисов пък блъвна твърдението, че структурите на Костов и Синята коалиция работили заедно със структурите на Алексей Петров.
Твърдение явно клеветническо, явно тъпо и явно лишено от всякакъв разум и смисъл.
Но защо пък да не го избълва.
То не е предназначено, нито съобразено с какъвто и да било разум. То е предназначено и съобразено с оная тъмна, мътна, незряла и необразована част от българското природонаселение, с която сегашните властници си общуват пряко.
...
В развитите западни демокрации властниците спазват правилата – писани и неписани. Защо ли ?
Нима и на тях не би им се щяло да приемат такъв изборен кодекс например, който да им осигури лесна и нечестна изборна победа. Нима са толкова пък почтени и добри.
Е, разбира се, те са по-добри и почтени от нашите властници. В това отношение Балканите са европейското дъно. Задният двор. Задните части.
Но пък и на запад доста политици биха се изкушили да скалъпят някой далавера. Да пробват някой тарикатлък. Ако мине /Берлускони/. Само че там не минава.
А не минава по една просто причина. Хората не позволяват. Хората не биха позволили узаконяване на изборни мошеничества. При тях законите и правилата са общо, гражданско достижение, те са въпрос на общи ценности, те смисъл и основа на общото им съжителство, те са в основата на нацията.
Тук общото съжителство няма граждански смисъл и затова смисълът бива търсен в извратен, показен, кух, гротесков /пещерен/, тъп и често смехотворен национализъм. / Статуя на Левски висока сто метра и забучена на турската граница/
А когато властниците си гласуват закон чрез който да спечелят изборите с измама, населението си кюта. Мълчи си. Трае си. Вълнуват се партиите. Опозиционните. Но широките народни маси – не. Тая шумотевица около изборния кодекс само ги дразни. Защото разваля рахатлъка на любимия им вожд.
Така страната ни се връща в края на 19 век. За да прави избори така, както ги е правил бай Ганьо.
…
Ами щом всички си кютат, защо сегашната власт да не отиде още по-далеч. Защо да не направи и друга някоя гадост. И трета. И пета.
Няма какво да я спре.
И тя ще ги направи, гадостите. Все по-гнусно ще става.
Следващите парламентарни избори ще бъдат най- опорочените в новата ни демократична история.
И няма да бъде чак чудно, ако измамите прерастнат в насилие.
Защото сегашните властници и най-вече министър-председателят има какво да губят. И това, което могат да загубят не е само власт и пари, но и граждански права. При съвестна прокуратура и истинско правосъдие.
...
И ако може, значи, без тоя тарикатски лаф – ама ти като си против Бойко значи не си десен, а си социалист, ченге, бивш комунист и / според дълбокомудрието Бойково/ знаеш как се правят лагери, как се убиват хора и как се дават на прасетата да ги ядат.
Едноличната власт и тоталитарните табиети, отглас от времената на тошовия комунизъм, ги налагат в България не социалистите /те в това отношение са гузни и стреснати, не смеят открито да хвалят Тошо, например/, тях ги налага Бойко Борисов.
Вярно е, че доколкото не се разграничиха от престъпленията на диктатора Живков, социалистите са част от срамната история на България. Но доколкото все пак, бидейки на власт, проведоха чести избори, минаха в опозиция, дойдоха на власт след честни изори и отново с демократични и честни избори изгубиха тази власт, социалистите са вече и част от демократичната история на България.
А доколкото се осмели открито да хвали и превъзнася своя бивш чорбаджия и комунистически диктатор Тодор Живков, Бойко Борисов се прилепи към срамната история на България. Но за разлика от социалистите, все още не е провел честни избори и не е станал част от демократичната нейна история.
И по всичко изглежда, че няма и да стане.
...
Хората в арабските страни се избиват. Избиват се с хиляди. Умират стотици жени и деца. А е така, защото хората в тези страни не са способни да се разберат за едно много просто, много естествено и много човешко действие. Като имат някакви дрязги, различия и несъгласия, да ги изразят чрез партии, програми и граждански движения, да проведат едни чести и свободни избори, да се спогодят, че трябва да приемат сетнините на тези избори, каквито и да са те и да мирясат. Да заживеят човешки.
Само че хората в ония страни /и не само в ония/ не са способни на това. Защото са изостанали. Изоставащи. Нефелни. Първобитни. Неосъществени. Неосъществени държави, където няма граждани, а само природонаселение.
В това отношение България е напреднала страна. България е част от свободния, развит, напреднал свят, където хората решават противоречията си и осъществяват вижданията си мирно, чрез свободни и честни избори, със спазване на законите и конституцията.
И всяко нарушаване на конституцията и законите, всеки опит за изопачаване на изборите е връщане към мътните и първобитни времена на преддържавието, на неосъществената държавност или на престъпната свръхдържавност.
…
Терористите в ония страни, където хората са неспособни да се сплотят в развити общества със съвременна държавност убиват невинни хора, защото не могат да се наложат с честни избори.
Затова всяка власт, която опорочава изборите е власт на терористи, дори да не избива хора. Тя е власт престъпна. И тези, които упражняват такава власт са престъпници. Те унищожават държавата и връщат обществото в неговите тъмни, зачатъчни, първобитни и насилнически времена.
А обществото ни не бива да се връща във времената на държавно насилие и ганьовски произвол само защото най-невежата, най-простата, най-необразованата, най-недоразвитата, най-незрялата, невежествена, затъпяла, опростачена и нахална част от него /заедно с една продажната прослойка псевдоинтелектуалци и полуинтелигенти/ е решила, че един необразован, незрял, невежествен, недоразвит, недодялан, опростачен и нахален водач „ще я оправи”.
…
Затова в България всичко, що има свяст, разум, достойнство, чест или поне зачатъчна или остатъчна почтеност, всички разпилени късове от гражданското ни общество би трябвало да се обединят за общо противодействие срещу популистките и диктаторски поревки на днешните властници.
Нужен е и политически отпор. Политически отпор на всички политически партии и движения, които са част от най-новата демократична история на България, които са част от нейното настояще и които желаят да бъдат част от демократичното й бъдеще.
И едно взаимодействие между леви и десни, между партии и граждански движения – между БСП, ДСБ, ДПС и движението на Кунева е не само обяснимо и естествено. То е наложително.
Не може и не бива да се разчита само на това, че Европа ще озапти сегашните.
А че сегашните трябва да бъдат озаптени и съпикясани няма съмнение. Сегашните трябва да разберат, че популистко-тоталитарно-комунистическите им забежки и балканските им мошеничества ще срещнат достатъчно твърд отпор.
Иначе ще става все по-гнусно.
…
Послепис -добавка : По някаква странна, горчива, жалка, а в някои отношения и зловеща врътка на съдбата, партията която осъществи демократичните промени в България сега е сега няма да ги защитава. Сега тя е на страната на тоталитарните забежки, пориви и отклонения. Ако всъщност въобще я има тази партия, което е повече от съмнително.

fasttext_language: bg


description: Блогът на ivoberov :: Преди да дойдат санитарите

title: Преди да дойдат санитарите

maintext:
Постинг
10.10.2013 13:26 - Преди да дойдат санитарите
Преди да дойдат санитарите
То е свързано с оценката на един изключително важен, дори съдбоносен отрязък от българското случване. Оценка, от която в много отношения зависи бъдещето на страната. Оценката на прехода. Цялостна, всякаква, но преди всичко стопанска.
...
Да си представим, че един не изключително умен, но не и прекалено глупав, просто един разумен, зрял, ваксиниран, обикновен, добросъвестен и относително почтен човек, в никакъв случай поет, или така наречен интелектуалец, бъде помолен да направи оценка на този преход. При условие, че почти нищо не знае за него, но пък разполага с всички възможни данни и сведения.
Естествено, не чак толкова умният, но все пак разумен, ваксиниран, зрял, добросъвестен и относително образован човек / в никакъв случай така наречен интелектуалец, нито поет /, първо ще поиска да види как се е променял брутният вътрешен продукт през този отрязък то време, тоест какво е произвеждала държавата през тия година, а също какви са били пенсиите и заплатите и цените. Всичко останало - после.
....
След като обобщи всичи данни, и след като си направи съответните таблици за прегледност и нагрледност, обикновеният, разумен, образован, ваксиниран и зрял човек ще обобщи:
До 1989-година за страната няма никакви данни, защото няма никаква отчетност / изключваме смехотворните изпълнения и преизпълнения на "плана"/ . Дори не може да се каже какъв е бил Брутният й вътрешен продукт, защото той изразява пазарната стойност на всичко произведено за една година от една държава, а в соц времена оценките не са били пазарни, а пропагандни. Лъжливи тоест. Не може да се каже точно и каква е била покупателната способност на населението, защото при липса на пазарно стопанство липсват и доста стоки, които иначе, на хартия биха могли уж да се купят.
Но пък има други неща от ония времена, които могат да се установят със сигурност.
Огромният външен дълг преди всичко. Последван от мораториум върху плащанията. Мораториум, който означава пълен стопански крах на държавата. Защото независимо от това колко хора го осъзнават, един мораториум върху плащанията точно това означава – пълен стопански крах на държавата. На социалистическата България в случая.
След тези наблюдения зрелият, добросъвестен и сравнително образован човек няма да се изненадата от отрицателния стопански разтеж през следващите шест - седем години, който стига до минус шест-седем процента. Не би се учудил кой знае колко и от трицифрената инфлация, и от смехотворно ниски пенсии и заплати / има и пенсии от три долара, 27 лева тоест / и от празни магазини, и от срива на банкивата система, и от унищожените спестявания. Вероятно би го учудила единствено липсата на хляб. „ Брей чака път толкова некадърни ли са били тия управници, че дори житното равновесие не са могли да вържат” – би си казал човекът, без да се рови повече в политическите особености на ония времена / управлението на Виденов/. И ако продължи със стопанските си наблюдения ще установи следното:
....
След 1997 година идват две години, през които брутният вътрешен продукт се задъража на същото отрицателно равнище, но затова пък пенсиите и заплатите леко се увеличават.
И тогава, се случва нещо, което държавата България отдавна, много отдавна не е виждала – не е виждала не десет, двайсет или трийсет години, а повече от половин век.
Стопански разтеж. Истински. С увеличение на брутния вътрешен продукт. Най-после държавата е излязла на зелено, значи. Най-после повече печели, отколкото харчи. И жизненото равнище на хората най-после започва да се подобрява. Пенсиите и заплатите се увеличават. Увеличават се истински, защото вече няма инфлация и защото на пазара вече има всичко. Пенсиите и заплатите се увеличават не един, не два, не три, а цели четири пъти. Четирикратно се увеличават.
Брей, какво ли се е случило в тай страна ? – любопитства образованият, зрял и ваксинира човек и от стопанската част на миналото хвърля един поглед върху обществено - политическата.
И веднага разбира какво се е случило. Приватизация, разбира се. Раздържавяване. Това се е случило. Закриване и разпродажба на губещите предприятия и вложения в печелившите.
„ Нищо изненадващо няма тук. Браво на този, който се е осмелил да направи промените” – вика си човекът.
Ако е същият зрял, ваксиниран, образован, осведомен и сравнително умен човек. С едно единствено необикновено, рядко срещано по нашите места и затова изключително ценно качество.
Нормалност.
Защото иначе едни други хора разправят едни други неща...
…
„ Добре…Сега вече тази държавата трябва да е дръпнала напред – мисли си осведоменията човек – така е винаги след приватизация. И познава. Страната действително рязко дръпва напред. Стопанските й показатели надминават тези на съседна Румъния, а през 2006-та година тя отбелязва най-висок икономически разтеж в цяла Европа. А през 2009 година отбелязва и най-голям прираст на раждаемостта. Пак в Европа.
В което няма нищо чак толкова изненадващо и невероятно – винаги след затваряне на губещите предприятия, след раздържавяване, след разчистване на дълговете, след съобразяване на разходите с приходите, а също в условия на стопанска сигурност и вяра в бъдещето, изостаналите страни наваксват пропуснатото, като за известен отрязък от време надминават по разтеж развитите държави.
Невъобразимото, невероятното, стряскащото и изненадващото е съвсем друго. Че всичко това българите сякаш не го осъзнават и не го оценяват. Сякаш всичко това се случва в Казахстан, Ангола, или в Бразилия през шестдесетте години на миналия век. Например.
…
Едва към края на изследванията си нашият човек започва да се разочарова. Защото вижде, че икономическият разтеж на страната постепенно да се забавя, а последните четири години дори спира. И сякаш всичко започва отначало. Сякаш се връщат годините преди 1997-ма .
...
Какво ли се е случило? Какво е станало ? Защо спира развитието ? Кой е дошъл на власт ? – пита се човекът.
Пита се, проверява и с изненада установява, че през последните четири години страната е била управлявана от един пожарникар, бивш гавазин на комунистическия диктатор Тодор Живков и бивш началник на охранителна фирма. Един човек дошъл от подземния свят, почитател на Мао и Фидел Кастро, чието основно, ако не и единствено четиво е приключенска книга от поредицата „ Юношески романи”.
„ Ето обяснението” – вика си нашият човек. Затова вдържавата няма разтеж. Затова изостава. Затова се връща назад.
Но пък от друга страна човекът разбира, че през последните годинии други страни, много по-развити преживяват финансова криза.
„ Добре де – чуди се– защо точно при криза избирателите са си избрали за водач необразован пожарникар.
След което проверява какво са предприели срещу кризата министрите на охранителя.
Проверява и с изненада установява, че министрите на охранителя не само не са предприели нищо срещу кризата, но и въобще не са признали, че има криза. И не само не са признали, ами са се хвалили, фръцкали и пръцкали със стабилност и стопански разтеж.
„ Е, това вече е прекалено” – мисли си човекът и за да си обясни всички тези странности, решава да се запознае и с политическата страна на нещата. Запознава се и се хваща за главата.
...
Защото установява, че най-обичаният политик в тази чудата държава е същият необразован гавазин, телохранител и пожарникар под чието безхаберно управление стопанският разтеж е спрял. Защото узнава, че на последните избори партията на същия този любител на юношески романи е спечелила мнозинство в Народното събрание. Защото узнава, че най-мразеният човек в тази страна е тъкмо човекът с две висши образования и хиляди прочетени книги, който я е спасил от пълна стопанска разруха. Политикът възстановил нейните финансови и държавни служби и благодарение на когото държавата за пръв път от близо половин век е отбелязала икономически разтеж. Защото узнава, че на последните избори неговата партия е останала извън Народото събрание.
...
Човекът – разумният, смисленият, образованият, зрелият и ваксинираният, дори да е имал желание да прави изводи и оценки на миналото на страната, дори да е имал виждания за бъдещето й, дори да е искал да предлага решения за развитието й, в края на краищата решава, че това не е негова работа, а работа за психолози, психиатри, психопатолози и в крайна сметка може би на санитари.
...
На тях – на психолозите, психиатрите, психопатолозите и в крайна сметка за санитарите биха били от полза следните наблюдения, ако разбира се, за честта на занаята, си дадат труда да изследват държавата с чудато природонаселение :
Костов вече около десет години не е на власт. Дори въобще се е оттеглил от политиката, а неговата партия – Демократи за Силна България е извън Народното събрание. Въпреки това всякакви наблюдатели, журналисти, спортисти, певци, поети, кинодейци общественици и всякакви, че дори и бивши жени на бивши политици продължават да злословят срещу него, да го клеветят и да обясняват с подмолното му влияние всичко онова, кето не са разбрали и което не могат да разберат. И разбира се, да оправдават с някогашните му действие всички сегашни стопански и политически злополуки на страната.
...
И за да спестим, в тези трудни времена, пари от психоанализи, изследвания, процедури и хапчета, бихме могли да предложим на съответните лекари / преди да са дошли санитарите/ следните възможни обяснения на болезнените странности на изследваното природонаселение.
Първо. Клеветите, хулите и оплювките срещу Костов имат за цел да поддържат омразата към него все така свежа и буйна, защото има опасност да се появи отнякъде някой разумен, зрял, ваксиниран, осведомен и образован човек, който не чете тъпи вестници, не гледа тъпи телевизии и не се влияе от малоумни оплювки и затова е в състояние да направи точна оценка на миналото. Което е опасно за всички ония, които спряха развитието на страната.
Второ : Целта на клеветите, хулите и лъжите е болнаво-психарската омраза срещу Костов не само да си остане все така буйна и неувяхваща, но и да се прехвърли върху Реформаторския блок.
Защото той е не само алтернатива на сегашното управление, но и единствената надежда държавата да се измъкне някак от сегашните политически и стопански сокаци.
За да не се налага да идват санитарите.
…
Приложение от Жаклин Михайлов:
„ Пенсията при Костов – 120 лв, при другарите 165 лв. Използвам документална база, пенсията на родната ми майка. Заплата при Костов – 350 – 400 лв, при другарите – 500 – 550 лв. Използвам отново документална база, актуална заплата на спортен журналист, репортер. Дотук видимо покачване от 20-30 процента спрямо управлението на Костов.


description: Блогът на ivoberov :: Чудовищният свят на другия вид хора

title: Чудовищният свят на другия вид хора

maintext:
Постинг
28.07.2014 14:45 - Чудовищният свят на другия вид хора
В книгата на Оруел 1984- та e описана една зловеща случка /показана и в едноименния филм/. Висшият партиен деятел от партията на Големия Брат казва на жертвата си нещо такова:
„ Не искам да ме лъжеш, че виждаш шест пръста на ръката ми. Искам да повярваш, че ги има. Наистина да ги видиш” А също и : „ Не искам да ме лъжеш, че обичаш Големия Брат. Искам наистина да го обикнеш”
Висшият партиен деятел от партията на Големия Брат постига целта си. Не е толкова важно с какви средства, важното е, че я постига.
Жертвата вече не лъже. Наистина вижда шест пръста. Наистина вярва, че те са шест. И не лъже, че обича Големия Брат. Наистина го обича.
…
Те вече не лъжат. Когато им кажат, че опълченците на Донецк са завзели ракетни установки БУК от украинската армия, те вярват. Вярват и въобще не се съмняват в казаното от Големия брат и неговите партийни съучастница. Не се чудят как е станало това, след като тези установки са изключително ценни, изключително скъпи и много строго охранявани. Ами завзели са ги-толкоз – какви съмнения би могло да има –ето снимки на установките, ето снимки на опълченците, всичко си е доказано. Че тези установки може да не са пленени, а докарани от Русия на никого и не може и през ум да му мине дори. Защото няма такива указания, няма такива податки, няма такива опорни точки.
Добре, дотук може става въпрос и за обикновена вяра или лековерие, за обикновени лъжи, за пропаганда, или за все за едни такива обикновени човешки работи, каквито си ги има навсякъде и без зловещата намеса на Големия брат и неговите партийни съратници и съучастницr.
Оттук нататък, обаче, започва необикновеното. Нечовешкото.
Големият брат изведнъж неочаквано обявява, че никакви опълченци никакви установки БУК не са завладявали. И същите тия телевизионни канали и същите тези хора, които се гордееха с военните успехи на опълченците и ги поздравяваха, че са завладели установките БУК, тутакси, веднага, одма след изявлението на Големия Брат, същия ден още, същата минута още, в следващите новинарски предавания още, със същата страст и убеденост с която обясняваха как установките били завладени от опълченците, започнаха да обясняват, че никакви опълченци никакви БУК не са пленявали и че нищо подобно не е имало. И всички поданици на Големия брат тутакси, одма, единогласно заповтаряха, че нищо подобно не е имало и че всичко това е юдео-чуфутско /жидо/ - бандеровско- фашистка лъжа, а също предизвикателство /провокация/ на САЩ и ЦРУ, защото те имали полза от това предизвикателство.
И нечовешкото тук вече не са лъжите. Нечовешкото е, че всички те май си вярват. Искрено вярват и в двете неща – че опълченците са завладели установките и че не са ги завладели. Което си е постижение по-голямо и от постижението на партийния деятел от книгата на Оруел. Все едно е накарал жертвата си да вярва, че е видяла не само шест пръста, но четири и шест пръста едновременно.
...
Опълченците от Донецк и техният тартор Стрелков тържествено и гордо обявяват, че са свалили транспортен самолет на украинските въоръжени сили. Всички руски телевизии тържествено и гордо съобщават за големия военен успех на опълченците. Всички вярват в този успех и ги поздравяват. Големият Брат, обаче изведнъж неочаквано заявява, че никакви опълченци и никакъв Стрелков никакъв самолет не са сваляли. И пак всички руски телевизии и всички техни зрители, тутакси започват да обясняват как никакви опълченци и никакъв Стрелков никакъв самолет не са сваляли, и как всичко това било предизвикателство на САЩ, а също клевета на юдео-масоно-фашистките бандеровци. Които непрекъснато били лъгали. Те били лъгали, а не руските телевизии и техният Голям Брат.
...
Отвратителната история с разпънатото уж на кръст тригодишно момиченце на площада в Славянск. Пред очите на това момиченце ония от Десен сектор измъчвали майка му, после половин час влачили някакъв вързан за камион човек из целия Славянск. Всякакви подобни безумия, измислени от болни, възпалени и извратени мозъци се разпространяват из руските медии.
И руснаците им вярват. Вярват им, защото една жена, съпруга на сепаратист така казала, макар да няма никакви снимки, никакви записи и никакви доказателства, че в приказките й би могло да има поне частица истина. После същите тия руски телевизии решават, са прекалили с гадостите си и обявяват, че случката е измислена и че жената само така си била говорила, значи. Като не забравят да добавят, че за всичко отново са виновни жидовските масони и бандеровските юдео-фашисти, каквото и да означава това.
И руснаците /съдейки по мненията им в Мрежата/ пак не признават, че жената е излъгала, или че телевизиите им лъжат, или най-малкото са разпространяват лъжи. Всички продължават да вярват, че това е истина. Кое ? Ами и двете. И всичкото. Хем е имало разпънато момиченце, хем е нямало. Имало е, ама не трябва да се казва, че е имало. Или пък трябва да се казва, че е имало, макар да не е имало. По вина на юдео-фашистите, масоните, бандеровците, САЩ и ЦРУ.
...
Донецк и Луганск са Независими Народни Републики. Имат си собствени управници, собствени министри и собствена армия от опълченци. Те вече нямат нищо общо с Украйна. Те са вече Новорусия. В продължение на месеци това се повтаря от всички руски телевизии, всички руски журналисти и всички руски политици без изключение. Изведнъж обаче Големият Брат казва, че такива държавици въобще няма, онова там си е Украйна, че самолетът е свален не над независимата Донецката Народна република, а над Украйна и следователно Украйна, а не донецките така наречени опълченци са виновни за свалянето на самолета. И всички тутакси одма, в един глас започват да повтарят приказките на Големия Брат и да говорят точно обратното но онова, което са говорили допреди малко. Вярвайки искрено, че Донецк е едновременно и независима народна република, и част от Украйна.
...
Не, това вече не е раздвоение, или разтроение. Нито пък е обикновено лицемерие. Нито е подлост, или пък коварство. Нито пък е лековерие. Това е нещо, което не е свързано с човешкото и с хората. Това е нещо отделно от добродетелите и греховете на човешката раса. Това са особености на друга раса. На друг човешки вид по-скоро. Не в биологическия смисъл друг. Макар че още не се знае дали с времето подобни понятийни и светогледни мутации няма да се превърнат в биологически.
...
Нека от тези твърдения и определения изключим всички оттенъци, които могат да предизвикат позозрения в расизъм. Нека приемем, че този различен човешки вид не е по-лош от другите човешки видове. Нека да приемем дори, че е по-развит от тях. По-велик, нали на руснаците много им се ще да са велики. Велики, или не, при всички случаи те вече не са хомо сапиенс. Те са друг вид хомо. Друг вид човеци. Човеци, които вярват, че една ръка може да има едновременно и четири, и шест пръст, че Донецк е едновременно независима република и част от Украйна, че момичето едновременно е било разпънато и въобще не е разпънато. Нека не ги обозначаваме с присмехулното хомо совиетикус, или пост совиетикус. Нека поласкаем болезнените им мераци за величие с едно „ хомо магнус”, или „ хомо максимус „ Или пък „хомо анимис” – душевни хора. Защото нали „умом Россию не понять” – /с разум тия не мож ги разбра/. Мож ги разбра само с душа и то само с православна такава.
...
Но хомо сапиенс – вече не. При тях разум няма, той спи, или е закърнял, или е изчезнал. Той спи с оня сън, който ражда чудовища. Чудовищни представи и понятия, изразени с чудовищните и невъзможни определения на техния чудовищен свят. Там, в този свят едни злокобни врагове – изродска някаква смес от жидовища, соросоидални юдеофашисти, масоно-бандеровски либерасти и извратени еврогейове, сврени в мрачните си чертози и подтиквани от САЩ, ЦРУ и прогнилата Европа, денонощно плетат козни и се чудят как да съсипят чудната, прекрасна, омайна, свободна, духовна, душевна и православна Русия.
...
Хората на науката – антрополози, биолози, социолози, историци и всякакви подобни биха могли да изследват, ако пожелаят, какви чудатости на еволюцията /абе не беше ли революцията/ са довели до появата на тоя хомо совиетикус, или пост совиетикус, или анимис, или максимус, или магнус, или алтерис. Може това да се е случило след многовековен отбор, започнал от времената на хан Батий, Иван Грозни и монголското владичеството, минал през государите императори и тяхното крепостничество, а после през Сталин и Брежнев, за да завърши с Путин и медиите му. Отбор при който всичко разумно, читаво и смислено бива посичано и унищожавано, за да остане само безумното, юродивото, „душевното”, „великото” и вярващото повече в Големия Брат и юродивите му телевизии, нежели в Господа-Бога/. Точно тези човешки, или по-скоро нечовешко изменения биха могли да изследват хората на науката. А ония, изследваните - щом искат- нека живеят в собственото си чистилище, което приемат за рай – също като хорицата от оня виц, които твърдят, че са в рая, защото ходят голи и боси. Нека, щом искат, да живеят със собствените си измислени ужаси и ужасни измислици.
…
Нека, само че не се получава мирното съжителство между двата различни вида. Защото те не искат да живеят сами в собствения си свят и със собствените си измислици. Искат да придърпат и другите към себе си. По възможност целия свят да присъединят към своята федерация /виж бълнуванията на путинския рашист Александър Дугин/. Може би защото, също като децата, се страхуват да останат сами в тъмното си, помежду създадените от собственото им болно въображение чудовища.
...
И един въпрос към българите, прихванали от путинските безумия и най-вече от путинските рубли./ Такива има немалко и сред управниците, и сред някои национални някои уж медии като българското „национално” уж радио /
Ами ако Големият брат обяви, че Варна си е изконно руски град, който още по съветско време се е наричал Сталин. / То си е и така/ Ако стотиците хиляди руснаци, купили си имоти в България се оплачат на Путин, че са тормозени от българо-бандеровските юдео-фашисти, либерасти, соросоиди и демократи. Ако отцепници, въоръжени с внесени от Русия мощни решат да създадат Независима Варненска, Бургаска, или някоя друга съветоподобна република. Дали хомо магнус, максимус, анимис, алтерис или совиетикус ще повярва на Големия си Брат? Дали ще последва призивите му за освобождение на българските земи от българо-бандеровските юдео-фашисти ? Дали българските рубладжии, които само допреди трийсетина години искаха да направят България съветска република и които се възторгваха от това как „русият Ванка ще скочи в танка” биха предали родината си? Разбира се, че биха я продали. Те и сега я предават.
...
А тя, сравнена със страшната и грозна родина на измислените от възвишения хомо алтерис чудовища някак си започва да изглежда мила, човешка и трогателна с всичките си кусури, притеснения, недоволства, вълнения, кахъри, дертове и тегоби.
...
В края на краищата нашата човешка родина се занимава с осъвременяването на бюджета си и търси недостигащите за здравната каса пари. Нашата човешка родина се грижи дребните вложители в една банка на да не загубят парите си. Нашата човешка родина прави избори по демократичен и човешки начин – без кървища, въстания и трупове. Хората в човешката ни родина се чудят как за заживеят по-добре и да направят държавата си по-справедлива. Те не викат „ българският Крим нашмяш”, не нападат съседите си и като цяло не си въобразяват /с изключения на няколко хиляди ошашавени путинолюбци и атакисти/, че в едни мрачни отвъдокеански чертози едни злобни и коварни соросоиди, либерасти, демократи и всякакви фашисти и еврогейове плетат козни срещу чудната, прекрасна, процъфтяваща, духовно извисена и православна родна страна. Опознай Русия за да обикнеш България.
Първоначално обнародвано в www.ivremena.com


description: Блогът на ivoberov :: Раждането на една нация

title: Раждането на една нация

maintext:
Постинг
04.08.2013 19:41 - Раждането на една нация
Всички знаят какво е нация. Докато не ги попиташ какво е. Тогава всички дават завладяващи с разнообразието си отговори, от които си проличава ясно едно единствено нещо. То е че никой не знае какво означава това. Нацията де. Никой със сигурност. И никой точно.
Може би тъкмо затова нацията като дума, като понятие и като представа е толкова широко разпространена. И толкова охотно и произволно употребявана. Като обещание и като обяснение, например. / Ами ГЕРБ и БСП ще се обединят, в името на националните интереси, че за какво друго. Също като царят и бившите комунисти. / Употребявана като оправдание и като извинение също. „ Ами аз дадох /взех/ тия пари в името заради националните интереси” – това в най-добрия случай. „Ами аз ги избих в името на националните интереси” – това в не толкова най-добрия случай.
...
В укипиедията – любителско училище за мързеливци има едно определение за нацията, което няма нищо общо с нацията. Получаваш го ако изпишеш в Гугъл думата„нация” на кирилица. Ако я напишеш на латиница, излизат лъвовете и крокодилите от нейшънъл джиографик.
...
И с демокрацията е така. Всички знаят какво е това : „това е когато има партии и всеки прави каквото си ще”. Само дето не всички могат да схванат някои чудатости и особености на тая пущина - демокрацията.
Бившият министър-председател на България Бойко Борисов, например, се дивеше преди време на странното обстоятелство, че при демокрацията трябва да има разделението на властите. Най- вече го озадачаваше това, дето съдебната власт е независима от изпълнителната. Зер с това излишно разделение само се губи време и властта не може тутакси да напъха разните му престъпници – примерно лекарите, или пък тарторите на вражеските шайки по затворите. Това свое удивление Бойко Борисов сподели в един вестник пред един журналист, когато още не беше министър-председател на България, а най-обикновен кмет на София. / Вестникът се казваше „Седем”, журналистът се казваше Иво Беров и тия приказки на Бойко са удостоверени, тоест документирани, само дето ги няма в Мрежата, защото тогава вестникарските писания още не се качваха в мрежата/
Това свое недоумение от демократичните причудливици Борисов изразяваше и по време на премиерстването си – чрез неувяхващото : „ аз ги хващам, те ги пускат”.
Е, обаче, за вярване / не ми размествайте словореда, така искам да си насловоредя пък/, че при възможността Орешарски като изпълнителна власт, а Станишев, Октай и Сидеров като законодателна власт, тутакси да наредят на съдебната власт да осъди Бойко Борисов на осем години затвор за възпрепятстване на разследване / Мишо Бирата/, за съучастие в нелегално производство на цигари / Румен Николов - Пашата/, за злоупотреба с власт /тефтерчето/, за изкористени обществени поръчки / всичките/, на същото това лице – Бойко Борисов - несъмнено ще му просветне поради какви невнятни причини съдебната власт при демокрацията е независима от изпълнителната.
/ Допълнение – май ще се съберат повече от осем години затвор за споменатото вече лице, още повече ако главният прокурор започне разследвания около някои тайнствени убийства, самоубийства и сърдечни удари /
…
Но ставаше въпрос не за демокрацията, а за нацията.
Естествено е да се очаква най-яркото обяснение на това понятие да дадат националистите. И те наистина дават подобно обяснение. Ярко. Чрез изключване.
От българската нация, например, се изключва всички цигани и се пращат на Сатурн, там да си правят тяхна си нация. След това се изключват всички турци, които се пращат в Турция, където вече си имат нация. След това се изключват евреите. Тоест евреите се изключват даже преди това и се пращат в еврейските цитадели САЩ и Израел. После се изключват безродниците и майцепродавците, независимо дали им плаща Сорос или не. След това се изключват онези, които не разбират, че само националистите могат да защитават националните интереси, независимо кой им плаща. На онези, които не разбират, не на националистите. Но и на националистите също. След това се изключват ония, които не служат на националните интереси, тоест на интересите на националистите. След това се изключват ония, които не са баш истински българи. А че не са баш истински българи може да се познае по това, че не са националисти, разбира се.
И така се изключват, изключват разни хора и каквото остане – това е нацията. Ако нещо остане.
…
Като обществено-политическо понятие думата „нация” за пръв път се употребява не от националистите, а от френските революционери. Ония от 1789 година, нека не се бъркат с ония от 1840 година, както често става. Те – ония от 1789 година първи започват да викат „вив ла насион”, да живее нацията тоест, вместо старото „вив льо роа”, да живее кралят, тоест. И първи се наричат националисти. Роялистите пък, които също обичат Франция, но не викат „вив ла насион”, а викат „ вив льо Роа „, се наричат патриоти, а не националисти.
По-късно нещата се омешват. Едните започват да минават за другите, а другите за едните. Но поне първоначално разликата е ясна.
…
Първоначално революционерите са викали „вив ла насион”, защото са създали нещо нечувано и невиждано дотогава. Нацията. Нещо различно от държавата, кралството, царството, империята, племето и ордата. Едно дълго подготвяно, с мъка постигнато и съвсем ново обществено образувание.
Новото е, че са се събрали всички бивши поданици на кралството или империята, всички хора от бившите съсловия, раси, касти и прослойки, всички конници от бившата орда, всички роднини от бившия клан, всички туземци от бившето племе, всички бивши роби, господари, велможи, крепостни, граждани, паши, раи селяни и всякаква друга сган, тълпа, тарапана бюлюк и всякакви видове сбирщина и след неизбежните гюрултии, караници, разправии, насилия, убийства, обезглавявания, разстрели и мъчения, са решили да живеят заедно по нови закони и правила, чиято основа се свежда до следното :
1. Всички човешки същества в новото общество са равни не само пред Бога, но и пред закона. Ще се живее в правова държава.
2. Всички човешки същества в новото общество имат еднакви права и задължения и тези права и задължение са определени със закон.
3. Върховен властник в новото общество са гражданите. Те управляват по начин, определен от учредителния устав /конституцията/ на новото общество, приет с мнозинство от Велико Народно Събрание.
И ето, това ново общество, което живее по тези нови правила вече се нарича нация. А не племето, ордата, народа, сганта, сбирщината, бюлюкът, тарапаната, родАта, поданиците и останалата сбирщина.
…
Другите, които не са се договорили как да живеят като свободни хора не са нация. Все още не. Те са примерно народ. Велик като руският народ, щом толкова настояват руснаците да бъдат велики, но нация – не. Руска нация все още няма. Още по-велик и по-могъщ е вероятно народът на Северна Корея /защото още повече му се ще да бъде велик/, но нация – не. Севернокорейците все още не са нация. Те не са се договорили като свободни хора, човеци и граждани да живеят по общи правила и закони. Те си имат вождове, които ги водят, които ги оправят, които им спускат отгоре законите, правилата, партийните линии, а понякога, макар и рядко дори и банани, които им правят магистрали, които им раздават безплатни профсъюзни карти за море и които проклинат империалистите, когато великите севернокорейци почнат да измират от глад .
...
Кога е била създадена българската нация.
Няма такъв въпрос. Или не би трябвало да има. Има обаче такъв отговор. Българската нация възниква когато Аспарух забива меча си в земите на днешна България, и ревва гороломно :„ Тук ще бъде България !„ – както го показват в едноименния тъпанарски филм.
А иначе такъв въпрос „ кога е създадена българската нация” просто няма. Няма, защото такава все още не е създадена. Българската нация все още не е създадена в смисъла на ония думи– „вив ла насион” извикани от французите, които за пръв път се почувствали равноправни и свободни.
Иначе според определението в Уикипедия – „еднакъв език и еднакви обичаи”, българска нация винаги е имало. Българо-северозападна нация е имало даже. Щото на Северозапад всички думат : „ Мани го тоя е сбръкан по сичката глава, ше зема да маана да го прибиа” – това за съседа. Или „ шеба язе да ода да му кОпам на лозето „ – това за роднината. Един език значи споделят. И „летоска коги е голема жегата одим понекогиж за вода или на барата да се умием”. Един език, еднакви обичаи – значи нация. Северозападна. Според определенията в читанките.
…
Първата българска конституция е заемка от чуждия свят, от вече създадени нации. Тя е подражание, а не е вътрешна необходимост за българското племе. И цялото българско случване /история/ до идването на комунистите представлява постепенно, но сигурно отхвърляне на тази конституция. Всъщност тя е суспендирана две години след като е приета. Така че нацията някак не ни се е получила дори преди да дойдат комунистите. Комунизмът пък връща племето хилядолетия назад – при неолита – с жреците, кастите, обезземлените селяни, робите и съсловията.
…
Тези, които смятат, че Бойко Борисов има право да нарушава законите, защото строи магистрали са част от старото, преднационално българско минало. Те са като ония, които не могат да си въобразяват, че Тодор Живков може да бъде съден за неплатени данъци, или за лагерите в Ловеч, защото е държавен глава /бил/ и защото раздава /е раздавал/ безплатни профсъюзни карти за море. Като ония, които смятат за съвсем естествено един кмет да асфалтира селската улица до къщата си, зер нали за това е станал кмет. Те са като ония, които смятат, че е съвсем естествено да назначават калинки, сикаджии, висаджии и одиози на високи държавни длъжности, защото са калинки, висаджии, сикаджии и одиози на нашата родА, на нашия клан, на нашата орда, на нашата прослойка. Защото и партията им всъщност е прикритие. Прикритие на ордата, родАта, прослойката, кастата, клана, на шайката, мафията и олигархията...
...
Кога ще се появи ли някога българска нация ? Кога ще стане това ? Кой ще я създаде ?
Ще се появи все някога.
Ще я създадат хората, които сега са по площадите. Така наречените протестиращи. Или по-скоро те ще започнат да я създават. А кога наистина ще стане не се знае. Тия неща отнемат време. И не само време, за съжаление.
Хората, които сега протестират вече сключват, повече или по-малко осъзнато, онзи граждански договор, който след време ще се превърна в истински Учредителен Устав на новата българска нация. Учредителен устав, конституция тоест, която ще бъде уважавана и спазвана. И по това ще се отличава от сегашния, написаният на хартия устав, който никой не чете и никой не спазва, най-малкото пък водещите български политици. Които не го спазват защото правят магистрали, защото никой не иска от тях да го спазват и защото така.
Измежду хората на протестите има всякакви – леви, десни, сини, зелени, че дори и грозни. Обединява ги тъкмо негласното им споразумение да живеят по законите на развития свят и на правовите държави. Затова те са зародишът на българската нация.
Зародиш, който ще израсте след време. Не сега.
Сега протестите са обречени на неуспех.
Обречени са на неуспех, защото мнозинството българи хич не щат /не ебават/ да се превръща в нация. И хич не напират да се превръщат в граждани.
Част от тях живеят в преднационалните средновековни времена, когато добрият цар мисли за народа, прави му магистрали и затова стои над закона. Те ще гласуват за Бойко Борисов.
Друга част живеят в тоталитарните преднационални времена, когато нашата прослойка властва и прави каквото си ще, защото управлява в името на народа и раздава безплатни профсъюзни карти за море /или пък обещава да се грижи за социално слабите/. Те ще гласуват за БСП.
Трета част пък живеят в преднационалните времена, когато племето се различава от другите племена по това, че се кланя на Гордия орел, а не на Великата мечка или Свирепия вълк. Те ще гласуват за ДПС.
Четвърти пък живеят в отвратителните времена, когато една нация се самоутвърждава чрез избиването на всички други нации, включително и своята собствена. Те ще гласуват за Волен Сидеров или някое негово подобие.
Всички те заедно живеят в неолитните преднационални времена.
Реформаторския блок – най-точното политическо отражение на гражданските вълнения може дори да не влезе в парламента.
Сега управляващите най-вероятно ще намерят цаката на сегашните протести. Я с насилие, я с безразличие, я като ги тласнат в изгодна за тях посока.


description: Блогът на ivoberov :: Балада за Соца и Прехода

title: Балада за Соца и Прехода

maintext:
Балада за Соца и Прехода
Встъпление /начало/ :
Пак щях да напиша само една обикновена дописка за едни хвърлени на боклука дънки. И пак, както миналия път, се се получи писание от 18 страници. Нещо като летопис на Соца и Прехода. НАучен труд едва ли не. „НАучен” С ударение на „А”, както го произнасят двамата народни политици Тодор Живков и Бойко Борисов. Назовах писанието „Балада за Соца и Прехода” за по-баладично. Явно съм със самочувствието, оправдано или не, че имам доста неща за казване и че знам как да ги кажа. Добрата новина е, че противно очакванията ми, такива дълги писания биват четени – предишното с такива размери / виж тук / привлече достатъчно хора. Може би все пак е по-добре да не се изчита всичко наведнъж.
Край на началото.
….
Който владее миналото, владее и бъдещето. Тия думи на Оруел са достатъчно известни и вече поизтъркани сякаш, но това не ги прави по-малко истинн и .
Българското минало беше завладяно и изнасилено от две политически явления .
Едното явление има няколко имена. Дори повече. Може да го наречете комунизъм, може и социализъм, може и жалост /носталгия/ по социализма, може и ченгесарщина, може и безпаметство, може и робски наклонности, а може и просто глупост.
Според това многоименно явление при социализма били създадени много блага, но после дошла демокрацията с демократите и съсипала всичко.
...
Другото явление, което изнасили миналото има само три имена, като второто е почти неизвестно, а другите две – незаслужено известни. Трите му имена са Бойко Методиев Борисов.
Според това явление за двайсет години демокрация България не е направила и не е постигнала нищо. Започнала е да прави и да строи и постига разни неща едва когато той дошъл на власт. Защото всъщност той е започнал да прави, да строи и да постига.
…
Като разликата между многоименното явление и онова с трите имена е предимно в броя на имената.
…
Вчера върху кофата с боклук видях преметнати едно кожено яке, едни дънки и още нещо, май пуловер беше. Якето беше из т ъркано, но от истинска кожа. Дънките също бяха изтъркани, но не много.
Дънките, якето и пуловера висяха върху кофата за боклук цял ден. Висяха и на другия ден до обяд. Чак после изчезнаха. Значи повече от 24 часа висяха. Не 24 секунди.
…
По социалистическо време изтърканото кожено яке и дънките щяха да висят върху кофите за боклук най-много 24 секунди. След което някой щастлив не циганин, а българин щеше да ги прибере.
Всъщност тези твърдения са грешни и безсмислени. И несправедливи. С тях социализмът съвсем незаслужено би бил похвален.
Няма начин при социализма някой да прибере от кофите за боклук изтъркано кожено яки и дънки. Просто защото няма начин някой да ги изхвърли там.
Съдбата на изтърканите дънки и кожени якета при социализма беше друга.
Беше величава, зашеметяваща, ослепителна и звездна.
...
Притежателят на дънки през социалистическите времена, до средата на седемдесетте години примерно, ставаше звезда. /Тогава не му викаха така. Забравих как му викаха. Готино копеле може би/. Беше пич. Беше човек за завиждане. Беше от ония, другите. От избраниците. От висшите. От върхушката. Беше човек, който има право да си купува от Кореком, тоест от магазините, където срещу долари продаваха западни стоки. Или имаше връзки с такива хора. Беше човек, защото беше човек на голяма човек. Беше човек, който имаше право да пътува на запад. Или до Сърбия поне. Или в някоя друга забранена страна, където се продаваха бленуваните дънки – свидетел и доказателство за успеха на техния притежател.
Това беше то да имаш дънки при Соца.
Гилаш с изтърканите дънките по мегдана на някой областен град, че и в София даже, а сърцата на девойките че и на комсомолките дори примират и пеят „ши ловзю йе-йе-йе”. Ако пък притуриш към дънките и старо кожено яке не само сърцата, ами и другите им работи запяват. „ Еври инч оф май лов”, примерно...
...
Още малко за дънките. Продаваха се за 50-60 лева изтърканите, 90-100 лева новите. При минимална работна заплата 70 лева. /Това през 1976 година, толкова беше, не ми възразявайте, работил съм за толкова/. И при начална заплата на инженер 120 лева. След десет години – 200 лева.
Половин заплата, че и една заплата за едни дънки – как ви се вижда това ?...
…
Имаше едни пичове, измислили особена търговия. Снабдяваха се с дънки, от Югославия или от чужди туристи, или от роднини в чужбина, или от връзки с върхушката, носеха ги известно време по градски и селски мегдани, та да изполюбят де що има угледни моми, а след това отиваха в Съюза и продаваха изтърканите дънки на безумно скъпи цени. В Съюза на Съветските Социалистически Републики имам предвид. От там сравнително евтино купуваха диамантени дискове за рязане, които продаваха двойно по-скъпо в България. С печалбата пак се снабдяваха с изтъркани дънки – и пак угледни девойки и любене, и пак продажба на смайващо високи цени в Съюза на Съветските Социалистически Републики.
А сега – на боклука.
…
Виждали ли сте тълпа, струпана около някой вносен автомобил, тълпа, която да го оглежда с невярващи очи и да цъка с език ?
Виждали ли сте двайсетметрово-половинчасова опашка за четвърт сирене и бутилка водка ?
А виждали ли сте хора на Пловдивския панаир да се бият, ама буквално да се бият с юмруци за невижданото чудо – пластмасови торби / раздавани безплатно за реклама от западни фирми? /
Виждали сте, разбира се и това, и още много подобни неща сте виждали. Няма начин да не сте, ако сте живели Соца. Няма начин, – те са вашето минало.
Само че вече не ги помните тия. Защото вашето минало е ограбено. Присвоено е от други. И вие не се оплаквате, нито съжалявате за това, че са ви ограбили миналото. Разбираемо. При такова минало...
...
Само че този, който е завладял миналото, ще завладее бъдещето ви. И ще го направи като него. Като миналото.
Чат ли сте му ? Уакаримас – ка?
Не съвсем. Знаех си...
Аннадъмо, капиши ?
Йок аннадъмо, ниенте капиши.
...
Пориви към свобода, права на човека, справедливост, някаква съпротива срещу дивашката комунистическа пропаганда и лъжите й. Това било срутило Соца ? Или злобните демократи, подкупени от еврейските цитадели Израел и Америка с нейното ЦРУ?
Глупости.
Соца го срутиха дънките, хубавите чужбинско коли, химикалките с голи жени /имаше такива/, песните на Бийтълс, чужбинските филми и списания и разни такива работи, които показаха, че онова общество притежава и произвежда всякакви неща, които това не може .
И че няма начин това общество да не се срути. Не за заради друго, а заради собствената си немощ, нефелност, небъдност и невъзможност.
...
Соцът в България минава през три големи стопански кризи . Приблизително по една на всяко соц десетилетие /без 60-те години/. Първата криза – тази в края на 50-те, е платена от хората с бедност, за която никой не говори и която сякаш малцина помнят. Или не щат да я помнят.
В ония години – краят на 50-те тоест, да ходиш с прокъсани гуменки не беше нито изключение, нито признак, че си в онеправдано положение. Няма бедни там, където всички ходят със скъсани гуменки. Скъсаните гуменки тогава си бяха част от ежедневието, част от битието, част от социалистическия начин на живот, те бяха като кражбите на домати от Текезесето и на дини от общия бостан. Те бяха природно явление, неизбежни щото, като уханието на липи през лятото и като мокрите крака през зимата / няма добри обувки щото/.
Впрочем за през зимата в Смесения магазин се появяваше нещо друго – то наричаше се шушони. Шушоните не бяха индианско племе, бяха обувки от гума. Те не пазеха от студа, но текезесарската мълва мълвеше, че пазят от влага. Което при студ под нулата си беше напълно вярно.
…
Краят на петдесетте години, че и средата на шестдесетте.
Тогава се появи едно чудно, омайно, жадувано и въжделявано лакомство. Марципан му викаха. /Марципанът е нещо като шоколад, само че не шоколад, а марципан/ Марципанът струваше цели ми ти 11 стотинки. Доста тлъста сума, като се има предвид, че „трудоденя” у Текезесето беше 32 стотинки.
Намираха се обаче, смели и оправни деца /сега биха ги нарекли инициативни/, които крадяха отнякъде /най-често от кокошките на леля/ яйца и се сдобиваха с приказното лакомство. Яйцата ги купуваше Смесеният магазин за 6 стотинки всяко. Срещу две яйца ти даваха един марципан и ти връщаха надлежно една стотинка ресто. Със закачливата заплаха на продавача: „ Ей, ама ти да не си откраднал отнякъде тия Яйца /с ударения на „я”/, оти ще кажа на баща ти” /. След което щастливият притежател на въжделяваното приказно лакомство отиваше да го хапне нейде скритно, за да не дразни другарчетата си – чавдарчета, или пък го хапваше тъкмо пред тях, за да ги дразни.
...
В нашата софийска махала /на улица Борис Първи/ пък се прослави, също като марципана, филията с лютеница, която един кръчмар /бай Милан/ продаваше незаконно срещу пет стотинки. Една филия с лютеница ти оправяше детския ден. Ама я нямаше всеки ден, пустата му лютеница. Прекалено скъпа щото. Около веднъж седмично си я позволявахме само.
Ако пък нямаше марципан и филия с лютеница имаше джанки. Джанките растях до градината на Пионерския дворец – сега там се помещава Духовната академия. Ходехме от средата на града чак до тоя „дворец” и обратно – общо към три- четири часа път /дотам нито имаше трамваи, нито пари за трамваи/ само за да си напълним джобовете с джанки. Не да се замеряме с тях. Използвахме ги за нещо друго. За нещо, за което никой днес не ги използва. За ядене. И ги ядяхме не за проба, а заради едно, макар и много употребявано / и злоупотребявано /, но все пак съвсем непознато за днешните деца явление. Викат му глад. От глад ядяхме джанките. От глад ходехме пеша от улица „ княз Борис първи” чак до така наречения Пионерски дворец и обратно. Хубави си бяха джанките, само че винаги зелени. Щото всеки гледа пръв да ги обере, да не го изпреварят.
…
В България сега няма гладни деца. И гладни възрастни също няма. И въобще няма гладни хора. Знам го със сигурност. И ще ви кажа откъде го знам.
Пред нашия блок в Борово /бъдещо Берово, майтап/ има ябълково дърво. Даже две. Ябълките им са чудесни. И в изобилие. Всяка година падат тия хубави ябълки на земята и никой не ги яде. Никой не ги прибира, никой за нищо не ги ползва. Хората по-скоро ще купят ябълки от Плод-зеленчука, нежели да си вземат от изпопадалите на земята, мака ябълките от плод-зеленчука най-вероятно да са пръскани с отрови.
Може би се опасяват, че тези от земята са опикани от кучета. Ами да ги измият тогава... Или да си обрулят от дървото.
Аз пък си взимам понякога от тези ябълки. И се случва околните да ме видят. И да ме погледнат изкосо. Не знам защо така. Може би започват да подозират, че съм клошар, който ще им свие нещо от мазетата. Пък аз не се навеждам от глад. Просто като си спомня колко път съм бил за едни кисели джанки, струва ми се неблагодарско някак към живота да не се наведа за една сладка, паднала от дървото под балкона ми ябълка.
Ако в София имаше гладни хора, то тия ябълкови дървета щяха да се прочуят и чак от Илиенци щяха да идват гладни хора да ги берат. Зелени още, както ние беряхме джанките.
Май прекалих с тия джанки. Добре де, само още малко за тях и край.
…
В никакъв случай не се оплаквам от ходенето за джанки. Напротив, чудесно си беше. Цялата тази весела детско-юношеска тайфа, тръгнала без позволение през непознатия, привлекателен, опасен и пълен с чудеса град за джанки – това си беше приключение, изживяване, прекрасност детско-юношеска и за тази прекрасност шибаният социализмът няма никаква заслуга.
И въобще ако нечие детство е било хубаво, а понякога дори щастливо, то е защото е било детство, а не защото шибаният социализъм с шибаната му партия са осигурявали щастливо детство да децата.
Шибаната партия и шибаният социализъм можеха само да изпортят детството на децата. Можеха и го правеха.
Правеха го винаги където и както можеха. И в училището, и в пионерските лагери, и навсякъде.
Чудните пионерски лагери на море…
А не. Не само сутрин, вечер, на обяд, на разходка и на поход всички ходеха под строй. И на плажа беше така.
За всеки пионерски отряд си имаше оградено място на пясъка /това на Равда ми се случваше/. Оградено и със знаменце даже. И пионерчетата чинно, надлежно и съвестно, по пионерски се редяха в редички да се пекат. Дружинната свиреше с една свирка. Като свирне веднъж се обръщаш на едната страна да се печеш, като свирне пак- на другата страна. Пак свирне – обръщаш се по гръб. Пак свирне – по корем.
Пионерчетата, обаче чакаха не едната, а двете свирки.
Чакаха тия две свирки на дружинната със същия копнеж с който кучетата чакат господаря си да хвърли пръчка, та да хукнат след нея.
Защото двете свирки означаваха, че пионерчетата могат да се окъпят.
И след двете свирки всички хукваха с весели писъци и крясъци към морето.
Тоест към онази мъничка, оградена с връв част от него, позволена за пионерчета, в която имаше повече пионерчета, нежели море.
На някои тия пионерски лагери може и да са се харесвали. Нали ви казах. Шибаният социализъм и шибаната партия изпортват хората. Още от детството им. / Само не ми правете сравнения със скаутските лагери, моля./
…
Също като в социализма и в пионерските лагери имаше нещо хубаво. Краят им. Все пак тия пионерски лагери имаха край.
Как само чаках тоя край. С какъв копнеж само. Броил съм не дните, часовете до тоя край. В буквалния смисъл часовете. Понякога и между часовете поглеждах – минаха ли още няколко от тия проклети лагерни минути. Та да се върна все пак при джанките и при филията с лютеница на бай Милан. И при свободата.
…
А пък вечер в лагера се гавреха. Всяка вечер. След тая гадост– проверката, където всички бяхме налице, освен щастливеца Митко Палаузов, загинал геройски в борбата срещу фашизма и капитализма още преди лагерните изтезания, ни караха да пеем : „ в лагера любим, с песен да заспим, лека нощ, лека нощ”
Ние пък, няколко неприспособими деца от задните редове пеехме „лекар с нож, лекар с нож” и се хилехме и отмъстително. Така де, да дойде лекар с нож и да ги изпоколи всичките – ха –ха-ха !
Защо ли толкова ми харесаха последните думи на една серия от филма Спартак, дето сега го въртят по телевизорите. Дори на английски съм ги запомнил и си ги повтарям понякога:. „ Деър из уан уей аут – кил дем ол” / There is one way out – kill them all/
Ами да, само един изход има – да ги избием всички.
…
И какво ще остане от ония времена ? Какво ще разказват за тях. Какво ще разказват крадците на миналото. Лешоядите на времето. Похитителите на бъдещето.
Ами ще извадят, например, всичките тъпни, писани по тогавашните вестници за щастливото детство. Ще поканят някой бивш партиен секретар, ченгесар, кадесар, или нещо подобно, да разкаже как всички деца получавали образование и колко хубаво било като се събирали вечер около лагерния огън. Докато сегашните дишали лепило, ходели гладни и просели. Ще пускат по радиата някогашните задължителни песни като „ и ний вървим, вървим, вървим, вървим, вървим, вървим /прибавяте се колкото щете „пъти вървим”/нататък, и няма край, и няма край, и няма край /прибавяте си колкото щете пъти „ и няма край”/ нашир и длъж /нашир и длъж е само веднъж/. Та да се умиляват хората от щастливото си детство.
Между другото имаше и други песни, незадължителни. Тях ги пеехме, когато наоколо я нямаше дружинната или друг някой наставник или надзирател. „ Пиратски кораб се носи в морето”,„ Джо от гроба се надига”, „Баща му беше черен негър, а майка му бяла жена”. Малко смешно, но пък истинско.Такива песни, обаче няма.Те не съществуват.
И кризата в край на 50-те години не съществува. Съществуват петилетки и години на социалистическо строителство.
Имаше такъв филм.
…
Имаше такъв филма - „По хълмовете на времето” . В него се разказваше как от петилетка на петилетка партията и правителството начело с Тодор Живков отрупвали народа с все повече блага , а пък народа бил все по верен на партията и правителството начело с Тодор Живков.
И знаете ли кой го направи тоя филм. Не знаете. Един голям творец го направи. Творец, чиято единствена творба си остана тъкмо тоя добре заплатен филм. Зетят на Тодор Живков. Мъжът на Людмила Живкова. Корумпираният пияница и съчинител на просташки майтапи Иван Славков.
И досега затъпялата от социалистическа пропаганда, пролетарско тъпоумие и робско овчедушие тълпа разправя какъв пич бил тоя Иван Славков. А разни телевизонни нищожества и мижитурковци разправят какъв велик началник на Националната телевизия бил.
…
И така от хълма на хълм и от петилетка към петилетка се стига до кризата на седемдесетте години. И за нея нищо не се знае. И от онези времена сякаш никакви истински спомени не са останали. Освен може би незабравимият, прелестен, величав, трогателен, внушителен и вълнуващ спомен за безплатните профсъюзни карти, с които всички ходели били на море.
Е, не чак безплатни. Струваха 15 лева. И не чак всички – за селяните от текезесетата нямаше карти за море.
Но споменът си остава все такъв. Незабравим, прелестен, величав, внушителен, трогателен и вълнуващ. Спомен, който се превърна в несъкрушим довод за предимствата на социалистическия начин на живот.
Ех, тия безплатни карти за море...
...
В най-голяма жега се връщаш в почивната станция и се редиш на опашка за обяд. Тоест искаш да се редиш на опашка, ама първата смяна още не си е дояла. Защото яденето става на три смени. На три смени в едни огромни хангари, или соц-ресторанти, където на едната стена виси натюрморт с разцепена диня, а на отсрещната виси натюрморт с другаря Тодор Живков, на когото всеки трябва да е благодарен за безплатните карти и безплатния обяд. Сред незабравимия смърдеж на яхния и потни тела, посред величавото тракане на вилици и лъжици, посред трогателната гълчава на цяла тълпа труженици, които си подвикват един на друг и се карат на децата си, посред внушителната блъсканица между ония, които си връщат чиниите и ония, които търсят свободна маса, посред трогателното броене на купоните за обяд и вечеря /само да не ги объркаме/, ти също се включваш в незабравимия празник на безплатното профсъюзическо плюскане като призоваваш, абе моля ви се другари, абе айде бе другари, тия от първата смяна да привършват по-бързо с яденето та да можеш да се наредиш и ти на неизбежната за всеки социалистически строй опашка, да се докопаш с подноса до лелката, която ти изсипва неизбежната за всеки социалистически строй картофена яхния, та да ти подвикват и на теб докато я ядеш „айде бе, другарю”. Е, е нека бъдем справедливи, нека признаем, че веднъж седмично в столовата, тоест в соц ресторанта имаше и –о, величаво свидетелство за това, че партията се грижи за народа – имаше и пържола.
/ То не случайно един министър-председател раздава това висше благо от времето на узрелия социализъм като награда за кучета. Засега само за кучета /.
…
Дали би се намерил един единствен човек с всичкия си, който пред тази безплатна профсъюзна мъка да не предпочете една платена пица на парче, изядена при някоя самотна скала до брега на морето ?...
Ама то тогава и пици нямаше. Имаше сирене, домати и лук върху „ Работническо дело” / вижте картините на социалистическия реализъм от ония времена/ Които сирене домати и лук, /без „делото”/ пак биха били за предпочитане пред профсъюзната пържола.
Ами явно би се намерил такъв човек, който да предпочете профсъюзните прелести. И то не един, а много. Само че всичките тия хора с тия предпочитания няма да бъдат хептен съвсем с всичкия си. С половината си промит ще бъдат. Най-малко. А най-вероятно и с целия.
...
Защото това унижение – профсъюзната карта, не един и не двама социалистически труженици са придобили не само срещу 15-те лева, но и с цената на доноси и клевети срещу близки колеги и приятели – зер картите не стигат за всички, ще ги имат само най-достойните – тия които се подмазват и доносничат на партийните и профсъюзните началници.
И един чисто младежки поплак. При безплатните профсъююзни карти любовта между младите трябваше да свършва до 10.30 вечерта, или въобще да не започва – щото в тоя час станцията биваше надлежно и по правилник заключвана – не ми възразявайте, тия неща лично съм ги изживял.
И все пак нека да бъдем докрай точни и справедливи - почти всяка вечер в профсъюзните станции пускаха топла вода от осем до девет часа.
...
Кризата на седемдесетте. Не може да се каже, че хората малко знаят за нея. Т е нищо не знаят. И не искат да знаят. За спомен от ония времена разни убоги същества гордо ще показват мраморните градски площади на областните градове. Като пример за предимствата на Соца. Който е в състояние да преодолява всякакви кризи.
Тоест, да ни ги допуска – при Соца кризи няма. Или да ги забравя. Или да ги отрича.
...
Кризата на седемдесетте беше преживяна, ако не и преодоляна, с продажбата на съветски петрол. Зашеметяваща трансакция, достойна за всеки полуграмотен селски тарикат. Купуваш евтин петрол от братския Съветски Съюз, защото е братски съветски и го продава двойно и тройно, че и петорно по-скъпо на вражеските капиталистически страни, защото са вражески капиталистически. И защото точно в ония години – около 1974-та страните износителки на петрол /ОПЕК/ вдигнаха двойно и тройно цената му.
Печалбата от тази далавера обаче нашият тарикат Тошо не я влагаше в производство на продаваеми стоки. Правеше с нея мраморни площади, еднеката и петоъгълни многохуйници. / И като изключение компютри, които на границата ги взимаха за компоти –имаше такъв виц/. А неговият верен гавазин и следовник – също полуграмотен тарикат му се диви и го хвали, че бил построил две Българии.
...
Всичко това хубаво, но вражеските капиталистически страни се оправиха някак с петролната криза, а братският Съветски съюз – никак със своята социалистическа. И когато си отиде Брежнев със сластните междудържавнически и междумъжки целувки уста в уста с Тошо, Андропов, а после и Горбачов прекратиха петролна далавера, щото и „братския” го закъса.
Ами сега ? Как да поддържа и издържа всичките селския тарикат всичките тия губещи социалистически гиганти. Какво да направи, та да си закрепи социализЪма си и да не изгуби властта си ?
Ами много ясно какво. Много просто.
Просто като селски тарикат.
...
Първата криза на социализма беше платена с поголовната и от никого неразказана и неотразена нищета на социалистическото природонаселение.
Впрочем не. Има един човек, който писа за нея. Виктор Пасков я описа в може би единствената си добра, наистина много добра книга - „Балада за Георг Хених” Ама нали днешните не четат подобни книги. Когато въобще решат да четат книги или каквото и да било друго...
Втората криза на социализма бе платена с препродажбата на съветски петрол.
Третата криза на социализма бе платена с нещо съвсем просто. Нещо за което можеше да се договеди дори той. Селският тарикат.
Със заеми.
Капиталистите му отпускаха заеми. С мисълта, че „тоя яко ги държи тия особняци – социалистическите труженици и ако се наложи ще ги изстиска до шушка и ще върне заемите”. И се оказаха прави капиталистическите акули. Що се отнася до Чаушеско поне. С Тошо иначе се получи.
...
Ама знаеха нашите хора. Тоест техните хора. Тия от Техноекспортстрой, Техноимпеск и всичките техни пропадащи предприятия. Знаеха си, че всичко рухва. И вместо в комунизма, както обеща Тошо, България ще навлезе в третата, неизбежна и последна криза на българския социализъм. И понеже го знаеха, още през 1983-та година започнаха да изнасят всичко чрез външнотърговските си дружества. Още тогава приватизираха всичко, което си струваше. Всичко, което си струваше, не грамадите от желязо на „Кремиковци” - предприятието обречено да бъде губещо още със самото си създаване. И не авиокомпания Балкан – също губещо предприятия, което съществуваше само за да могат бедните и отъпели от многогодишната комунистическа пропаганда широки простонародни маси да плащат самолетните билите на богаташите от партийната върхушка. / Понеже затъпелите от дългогодишната комунистическа пропаганда широки простонародни маси и досега не се договеждат как става това, пояснявам : Чрез бюджета и данъците, събрани от затъпелите простонародни маси, държавата издържа „Балкан”, без да повишава цените на билетите. А със самолетите пак си хвърчат предимно хората от върхушката, само че по- евтино.
Аннадъмо ? Уакаримас –ка ?. Капиши ? Знам, знам. Йок аннадъмо, ниенте капиши.
„Драгалевският циганин продаде Балкан на коварния юдеин, за да съсипе България „
…
Ето тези предприятия хората от комунистическата върхушка не ги приватизираха. За това се искат усилия, напъни, вълнения и зор. И мислене също. Да се смени строя, да се изследва пазара, да се пресметнат възможните печалби и загуби, да се вложиш парите си в производство, с опасността да се провалиш и загубиш.... Тези неща другарите от върхушката не ги можеха. Някак не им се отдаваха тия неща. Никак даже не им се отдаваха тия неща. Отдаваше им се друго. Онова. Същото.
Кражбите.