authors: Кристиан Димитров

description: Как да изберем подходящия телевизор?

title: Телевизори - Сблъсък на технологии - LCD срещу Plasma

maintext:
Технологии при съвременните телевизори
Основните технологии при телевизорите днес са две – LCD и плазма. Въпросът за избора на технология не е еднозначен и винаги предизвиква разгорещени спорове между привържениците на двата лагера. Ние ви препоръчваме да определите избора си като си отговорите на три въпроса:1. ТВ ефирАко това е основната задача, то трябва да обърнете внимание именно на плазма технологията, при условие, че тя подходжда на условията на гледане в конкретното помещение. Все пак, трябва да се отбележи, че и редица модерни LCD телевизори също се справят добре с ефира.2. ВидеоАко ще гледате съдържание от различни източници, в различни формати (DVD ,Rip… и т.н.) просто се ориентирайте по собствените си изисквания - изпробвайте картината и при едната, и при другата технология като използвате еднакъв източник. Така ще прецените най-добре - LCD или Plasma е по-подходящия избор за вас.3. КомпютърАко ще свързвате компютър само за гледане на филми, то и плазма и LCD ще бъдат в равна степен добри. Ако ще използвате телевизора като пълноценен монитор, включвайки сърфиране по Интернет, работа с документи, графични приложения – то вашия избор без колебание е един - LCD.4. Игрова конзолаПланирате свързване на X-BOX, PS3 и т.н.? Особена разлика в картината няма да намерите.Все пак, трябва да се отчете, че на евтин LCD телевизор ще има повече замазвания и накъсвания и телевизор от средния сегмент ще се справи с това значително по-успешно. Плазмата на свой ред не обича статични изображения, които присъстват в игрите. Това е основен недостатък, който накланя избора към LCD. No, aко играете рядко и кратко на конзола, то плазмата също е подходящ избор.1. Помещението е много светло;2. Телевизорът ще се намира на място, което е в пряка видимост с прозорец;3. Вечерно време ще гледате телевизора при ярко изкуствено осветление (например, мощна лампа непосредствено във видимата зона на телевизора)Ако един от гореизброените варианти присъства, то е по-добре да се ориентирате към LCD, тъй като плазмата при всички свои достойнства е достатъчно взискателна към условията и осветеността. Ако пренебрегнете тези условия, то ще погубите всички достойнства и преимущества на Plasma технологията пред LCD технологията.Тук идва и следващия въпрос - гланцов или матов eкран? Истината е в това, че на матовия екран изображението, например, на фенерче, отразено под ъгъл изглежда като матово петно, а на гланцовите панели отражението е рязко очертано, по-детайлно и ярко. За разсеяна светлина това е добре, но ако имате светлинен източник срещу телевизора- ето тук възникват въпроси... Екранът на един LCD телевизор би могъл да излъчва почти двойно повече светлина, в сравнение с този на един плазмен телевизор, а опцията за допълнително увеличаване на яркостта му би била много полезна в среда, в която е трудно да се контролира осветлението – например в една залята от слънце стая през деня. В една добре осветена среда повишената яркост на LCD екрана спомага за поддържане на детайлността на изображението чрез подобряване на неговия видим контраст. Много LCD екрани имат матово покритие за намаляване на дразнещите светлинни отблясъци. Но някои от по-модерните LCD екрани имат лъскав гланцов филтър по повърхността си, който повишава видимия контраст и наситеността на цветовете и прави така, че черните цветове във видеоклиповете изглеждат като мастиленотъмни. LCD екраните с лъскаво гланцово покритие създават малко по-рязка картина, каквато не е по възможностите на матовия повърхностен филтър заради неговите свойства да разсейва светлината. Когато вземате решение какъв вид покритие искате да има екранът на вашия LCD телевизор, винаги обръщайте внимание на типичните условия на околното осветление в стаята, в която ще гледате телевизора.Какво и как гледате на телевизора? Ако сте киноман, внимателно подхождате към гледаното съдържание, седите неотменно пред телевизора, боейки се да не пропуснете момент от филма, създавате подходящите условия за гледане, настройвате телевизора за всеки конкретен ТВ канал или филм, то вашия избор е очевиден – Плазма. Ако гледате телевизор по принцип - идвате, сядате в креслото, скачате, бягате до кухнята, лягате на дивана, ако ви мързи да ставате и да пускате щорите то вашият избор е също очевиден - LCD.Плазменият телевизор показва 100% от възможностите си вечер в помещение с контролирано осветление! За силно осветени помещения и пряка слънчева светлина се препоръчва LCD /не важи за моделите със гланцов панел отпред/ Силата на плазмите е в сравнително тъмно помещение, където на всяко LCD му "прозира" подсветката и изчезва черното. За да стане черно се налага намаляване на подсветката, съответно и яркостта и получавате черно, но за сметка на детайлите в тъмното. На светло е обратно - ЛСД-то има предимство. Плазмата трепти на плътни светли статични фонове (flicker). При нормално гледане няма как да видите да трепти нещо. Най-странното е, че по някакъв начин това зависи от околната светлина. Най-непоносимо е привечер, когато навън все още е доста светло, но слънцето е ниско. Сутрин почти го няма, а вечер, на лампи съвсем. Отделно, това трептене не е като на старите кинескопи. Може да гледате с часове без проблеми, докато при кинескоп, за 1 час ви заболява главата.Първо, има сериозен риск да прогори панела. Второ, при статични картини с плътни цветове има трептене. Също така, при някои плазми детайлността при статични резолюции не е толкова добра колкото при LCD телевизорите.Все пак, ако ще ползвате плазма за монитор - намалете яркостта на пикселите на 4 (от 10) и контраста на 50 (от 100).Конспектирано, LCD технологията, въпреки някои недостатъци, е по-универсална, отколкото плазмата и е препоръчителна за стандартния ползвател. Плазмата има редица достойнства, но е по-взискателна към условията и по-малко универсална в широтата на задачите, за които е пригодна. Именно затова е препоръчителна за по-взискателните и педантични манияци. Също така е разумен избор за хората, желаещи да получат по-голям диагонал на по-ниска цена. Моят съвет към вас – не се заривайте дълбоко в тънкостите и нюансите на технологиите, избирайте в съответствие с възложените задачи на телевизора и условия на гледане във вашето помещение.Ако имате допълнителни въпроси или искате да споделите впечатленията си от вашата техника, заповядайте в темата във форума ни - Мнения и Избор на LCD телевизор


description: Новини, видео, снимки и информация от Пловдив и региона и още: кино, заведения, театри, галерии, музеи, фирми, транспорт и още много

title: Пиронкова отново демонстрира любовта си към Пловдив

maintext:
То естествено е от Пловдив.
"All we need is Plovdiv" (б.р. в превод: Всичко, от което се нуждаем, е Пловдив), пише на магнитчето.
Към снимката Цвети добавя многозначителния текст, също на английски език: "Пътувай по свет
©
а, но не забравяй корените си."припомня, че наскоро Пиронкова бе обявена за Спортист №6 на Пловдив за 2016 година, а освен това попадна и в Топ 10 на най-добрите спортисти на България.

fasttext_language: bg


description: Какъв странен парадокс – наследството на Маргарет Тачър се отхвърля в собствената й страна в момент, когато най-горчивите й икономически рецепти се прилагат във Франция. На 5 октомври т.г. британската министър-председателка Тереза Мей изнесе пред членовете на партията си реч, която навярно е смутила някои от тях. Тя заклейми обществото, разядено от привилегиите на богатите, защити ролята на държавата, „която съществува, за да предостави онова, което отделните хора, общностите и пазарите не могат да осигурят“, изтъкна „правата на работниците“, възхвали данъците – „цената, която плащаме, за да живеем в едно цивилизовано общество“, произнесе хвалебствено слово за обществените услуги, по-специално за образованието и здравеопазването, и поздрави работещите в тях, изказа се за възобновяване на държавните разходи в областта на жилищното настаняване и транспорта. Макар и на думи, този рязък програмен завой породи тревога у безутешните почитатели на Желязната лейди. Един от тях дори се възмути и каза, че това било „антилиберална контрареволюция“ (1).

title: Изборен мазохизъм

maintext:
Какъв странен парадокс – наследството на Маргарет Тачър се отхвърля в собствената й страна в момент, когато най-горчивите й икономически рецепти се прилагат във Франция. На 5 октомври т.г. британската министър-председателка Тереза Мей изнесе пред членовете на партията си реч, която навярно е смутила някои от тях. Тя заклейми обществото, разядено от привилегиите на богатите, защити ролята на държавата, „която съществува, за да предостави онова, което отделните хора, общностите и пазарите не могат да осигурят“ , изтъкна „правата на работниците“ , възхвали данъците – „цената, която плащаме, за да живеем в едно цивилизовано общество“ , произнесе хвалебствено слово за обществените услуги, по-специално за образованието и здравеопазването, и поздрави работещите в тях, изказа се за възобновяване на държавните разходи в областта на жилищното настаняване и транспорта. Макар и на думи, този рязък програмен завой породи тревога у безутешните почитатели на Желязната лейди. Един от тях дори се възмути и каза, че това било „антилиберална контрареволюция“ [ 1 ].
Но нека бъде спокоен – героинята му Тачър, неотдавна получи посмъртно политическо убежище от другата страна на Ламанша, където една купчина от неолиберални мерки играе ролята на обща програма за френската десница. В знак на почти единодушното желание да се отърват от Франсоа Оланд, но и като белег за състоянието на разпад, в което той оставя партията си, вече се известява победата на кандидатите консерватори, които обещават на избирателите да вдигнат с две-три години възрастта за пенсиониране, да въведат четири допълнителни работни часа седмично без увеличение на заплатата, да премахнат данъка върху богатството, но да увеличат данъка върху добавената стойност, който засяга скромните доходи, да понижат помощите за безработица, да премахнат от 300 000 до 500 000 работни места за държавни служители… В страна, където наслагването на социологически проучвания измества политическите дебати, фактът, че първите три мерки предизвикват дълбоко негодувание, мина почти незабелязан [2].
Има обаче и нещо по-удивително. Вместо да се мобилизират срещу тази своеобразна чистка по модела на Тачър, от която се отказват дори британските консерватори, някои леви избиратели, чието мнение се отразява широко от медиите, се готвят да участват през настоящия месец в първичните избори на десницата. С риск да дадат на кандидата победител допълнителна легитимност, когато той започне да прилага програмата си. През 2012 г. „полезният вот“ накара противниците на неолиберализма да изберат Оланд още на първия тур, за да гарантират провала на Никола Саркози. Знаем какъв е резултатът – основните насоки на победения президент бяха потвърдени от този, който беше избран срещу него, а Националният фронт на крайната десница стана най-голямата партия във Франция. Този път, отново за да бъде победен Саркози, трябвало да бъде подкрепен един от бившите му министри – Ален Жупе, който извърши либералния завой на френската десница преди тридесет години [3]… Наистина ли е толкова трудно човек да си пази политическата енергия за защита на собствените си идеи?
LE MONDE DIPLOMATIQUE
Превод Павлина Колева


description: С пистолет, опрян в слепоочието, Атина капитулира пред изискванията на европейските си „партньори“ през юли 2015 г. От този момент насам всяко решение, свързано с (...)

title: Голямата разпродажба в Гърция

maintext:
С пистолет, опрян в слепоочието, Атина капитулира пред изискванията на европейските си „партньори“ през юли 2015 г. От този момент насам всяко решение, свързано с фиска или с бюджета на страната, трябва да бъде предварително съгласувано с тях. А наложената на Гърция програма за приватизации води към най-голямото прехвърляне на собственост, което някога е било осъществявано в държава-членка на Европейския съюз.
ИЗСЛЕДВАНЕ на Транснационалния институт за приватизационна индустрия в Европа (ТНИ) [1], публикувано през февруари 2016 г., стига до заключението, че „не е открито доказателство, че приватизираните предприятия повишават ефективността си“. За сметка на това вълната от приватизации води до намаляване на заплатите, влошаване на условията на труд и увеличаване на различията в доходите.
В това отношение Гърция е христоматиен пример. Страната беше принудена от кредиторите си да разпродаде на търг възможно най-голям брой държавни и полудържавни предприятия, с единствената цел да покрие вноските по дълга си. Това разпродаване на търг на благата на гръцкото общество e един от най-абсурдните аспекти на поредицата от „спасителни планове“, които от 2010 г. насам „тройката“ [2] налага на страната и които потопиха гръцката икономика в безконечна рецесия. Изискването държава в криза да приватизира дружествата си със сигурност води до тяхното разграбване, отбелязват авторите на изследването. Приватизацията обединява всички белези на злоупотребата с доверие.
В Гърция публичният сектор на места безспорно не функционираше добре, което се превърна и в един от основните аргументи за приватизацията. Някои държавни предприятия не предоставяха нужните на населението услуги и блага (като електроенергия или обществен транспорт), но осигуряваха на подкрепящите едно или друго правителство добре платени и защитени работни места, за сметка на клиентите и данъкоплатците. Това обяснява защо пускането им на пазара предизвика известно недоволството.
За да се прецени основателността на дадена приватизация трябва да се отговори на три въпроса. Пропорционална ли е предложената цена на приходите, от които държавата ще се лиши, продавайки имуществото си? Какви са гаранциите за инвестициите, до които въпросната продажба би трябвало да доведе? И какви възможности за намеса си оставя държавата в приватизираните предприятия, действащи в стратегически за интересите ѝ области?
Клиентът е цар
ТЕЗИ ВЪПРОСИ се поставят особено остро по отношение на двата най-сериозни приватизационни проекта, а именно продажбата на 67% от дружеството, управляващо пристанището в Пирея (OLP), на китайската група „China Ocean Shipping Company“ (COSCO) и отдаването на 14 летища на концесия на частен консорциум, ръководен от немската група „Фрапорт“.
Придобиването на пристанището в Пирея от китайската държавна компания COSCO стана чрез процедура, която силно напомня разпродажба на „семейните бижута“, тъй като беше предназначена за един-единствен клиент. Сделката беше сключена в полза на силен монополист с възможности да диктува не само цената, но и цяла поредица от условия. Чрез тази операция китайската компания придоби абсолютен контрол върху най-голямото гръцко пристанище, след като от 2008 г. филиал на COSCO вече управляваше два от трите терминала за контейнери в Пирея чрез изгодна 35-годишна концесия [3].
COSCO придоби две трети от дяловете на OLP срещу 368,5 милиона евро. Цената бе договорена при пълна непрозрачност. Гръцката агенция по приватизациите (TAIPED) определи като неизгодно първото предложение на китайската група, но размерът на договорената добавка остава също загадка, както и „точната цена“, определена от експертните дружества. TAIPED се задоволи с обща стойност на сделката от 1,5 милиарда евро. Числото бе получено след виртуозна акробатика в изчисленията, като към продажната цена се прибавиха едни предполагаеми данъчни приходи и обещани от купувача инвестиции за 350 милиона евро.
Тези изчисления обаче се оказват още по-нагласени. Преди продажбата филиалът на COSCO, управляващ два от терминалите за контейнери, прехвърли на гръцкото дружество OLP концесионни права на стойност 35 милиона евро годишно. Две трети от тази сума обаче ще бъдат преведени на мажоритарния собственик на ОLP. С други думи, парите само ще преминат от единия в другия джоб на COSCO. Така гръцката държава се лишава от приходите от наеми, които се очакваше да събере до края на концесията на терминалите. Това са най-малко 700 милиона евро, които все пак би било логично да извади от общата стойност на приватизационната сделка за Пирея.
Изчисленията на TAIPED разкриват една още по-неочаквана грешка. Агенцията прибавя към сметката и 115-те милиона евро субсидии, отпуснати от ЕС за разширяване на терминала за пасажерски кораби – средства, чието изплащане по никакъв начин не беше обвързано с приватизацията на пристанището. Освен това няма гаранции, че COSCO ще направи обещаните инвестиции, тъй като в договора е включена клауза, която забранява на държавата да налага каквито и да било санкции на компанията при неспазване на поетите ангажименти за срок от пет години [4].
Другата приватизационна сделка също повдига много въпроси. Съвместно с гръцкия олигарх Димитрис Копелузос [5] немското дружество „Фрапорт“ придоби за период от 40 години (с възможност за удължаване с още 10) правата за експлоатация и разширяване на четиринадесет летища. Към сумата от 1,23 милиарда евро, платена при подписването на договора, всяка година ще се прибавят и концесионните права, и плащанията на данъци, възлизащи общо на 8 милиарда евро за целия период на концесията.
Критиците на тази сделка обаче правят други изчисления. Към днешна дата 14-те летища генерират годишни приходи от общо 150 милиона евро, това значи 6 милиарда за 40 години. Очаква се обаче тези приходи значително да нараснат, както признава и самата „Фрапорт“, която залага на увеличаването на обема на търговските полети към туристическите острови Родос, Кос, Миконос, Санторини и Корфу. Въздушният трафик между континенталната част и тези желани дестинации се увеличи с 20% годишно през последните две години. Финансовият директор на „Фрапорт“ Матиас Цийшанг смята, че след 2017 г. групата му ще прибира допълнително по 100 милиона евро годишно „само от гръцките летища“ [6].
Първоначално желание да участват в търга проявиха трима кандидати. Трябва ли обаче да се вярва на собственика на „Фрапорт“ Стефан Шулц, че групата му „е спечелила наддаването при силна конкуренция благодарение на добрите условия, които е предложила“?
В процедурата се наблюдават най-малко две любопитни неща. Първото е крайно изненадващото решение на държавата да се откаже от мрежа от печеливши летища. До началото на 2013 г. тя искаше да разпредели 37-те си летища в две групи, като във всяка от тях включи както печеливши, така и работещи на загуба. Целта беше купувачът не само да прибира печалби от популярните дестинации, а и да инвестира в развитието на малките и зле обслужвани летища на най-отдалечените острови. Тази балансирана схема категорично беше отхвърлена от „тройката“. Тя настоя приватизационният „пакет“ да съдържа само обекти с високи печалби.
Изкушаващо е предположението, че най-силният член в „тройката“ – Германия, е изиграла своята роля за това решение. Подозрението се подсилва и от друго странно обстоятелство. При обявяването на тръжната процедура TAIPED избра за свой „технически съветник“ „Луфтханза Консултинг“, филиал на немската компания за въздушен транспорт, която има акционерен дял от 8,45% във „Фрапорт“. Накратко, налице са всички белези на фрапиращ конфликт на интереси и нарушение на европейските норми за провеждане на публични търгове. Да не говорим за най-елементарното благоприличие.
Авторите на изследването от Транснационалния институт стигат до същото заключение. Те подчертават и друг странен факт. 51,3% от дяловете на „Фрапорт“ се държат от провинция Хесе и град Франкфурт. Така се оказва, че по-голямата част от печалбите, натрупани от ликвидацията на публична собственост в Гърция, ще увеличи приходите на местни общности в Германия – държавата, която „случайно“ е най-големият кредитор на Атина. Независимо дали това се определя като типично разграбване или не, резултатът е един и същ – в дългосрочен план гръцката държава се лишава от източник на приходи, който щеше да е много по-полезен за стабилизиране на финансите ѝ, отколкото приватизацията на безценица, приходите от която веднага ще отидат за вноски по дълга ѝ.
От своя страна „Фрапорт“ е твърдо решена да извлече максимума от средиземноморската си авантюра. Компанията се надява не само на непрекъснато увеличение на броя на пътниците, но и на „значително разширение и оптимизиране на търговските площи“, за да „се получат бързо допълнителни приходи“, както искрено споделя Цишанг.
За да задвижи машината за пари, концесионерът се е погрижил да си осигури оптимални условия. „Фрапорт“ е освободена не само от плащането на данъците за собственост и местни данъци и такси, но и от всякакви други основни финансови задължения към държавата. Тя например, може да анулира договорите за наем и други споразумения, подписани от бившите оператори на 14-те летища, без да е задължена да плаща нито стотинка обезщетение на прогонените ресторантьори, търговци и доставчици. Обезщетения ще им бъдат изплатени, но от гръцката държава. И това не е всичко. Публичните власти се ангажират да обезщетят всички уволнени от „Фрапорт“ служители и всяка бъдеща жертва на трудова злополука, дори когато вината на компанията е безспорно доказана. Те ще финансират също експертните становища за околната среда, необходими за разширението на летищата. Дори се предвижда държавата да плаща всяко забавяне, ако на някой строеж бъде открита археологическа находка [7].
Това изразходване на държавни средства за покриването на всяка потребност на концесионера не е само безсрамен цинизъм. То противоречи и на установените от самия Европейски съюз принципи. „Приватизацията на държавни предприятия трябва да допринася за намаляване на субсидиите, за прехвърляне на фондовете и държавни гаранции, които се отпускат само на държавните предприятия“, заяви през октомври 2012 г. Европейската комисия пред НПО-та, които протестираха срещу приватизацията на пречиствателни станции.
В случая на „Фрапорт“ обаче нещата се случват малко по-различно. Концесионерът на 14-те летища се радва на почти неизчерпаем запас от субсидии, прехвърляне на фондове и гаранции от страна на хваната за гушата гръцка държава. Тя се оказа безгласна буква при вземането на решения, засягащи един от ключовите сектори на икономиката. Пример за това са местните данъци и такси, на които някои острови разчитат, за да се развиват.
Защитниците на сделката с „Фрапорт“ изтъкват, че обновяването на остарели и неприветливи летища, като тези в Корфу и Санторини, изисква инвестиции, които Атина не може да си позволи. Можеше обаче да се потърси и друго решение. За модернизацията на тези инфраструктури можеха да се използват заемите на Европейската инвестиционна банка. Така щяха да се направят полезни инвестиции в дългосрочен план, като гръцката държава щеше да си осигури редовни и непрекъснато нарастващи приходи.
За всички, които се притесняват за дългосрочната стабилност на гръцките публични финанси, сделката с „Фрапорт“ очевидно е най-неподходящото решение. Същото би могло да се каже и за повечето от 19-те започнати или планирани приватизационни сделки (за добив на газ, производство на електричество, пристанището в Солун и др.). Изключение прави може би само държавният сектор на недвижимите имоти, където частните инвеститори изглежда искат да използват вложенията си за по-полезни цели.
Би било грешка да се заключи, че запазването на държавния сектор във вида, в който функционираше в миналото, е идеалното решение. Вероятно обаче можеше да се намери и трета възможност между икономиката на клиентелизма и тоталното разграбване от международни хищници.
LE MONDE DIPLOMATIQUE
-Превод Марта Иванова


description: НА 19 юни се навършиха 4 години от деня, в който киберактивистът Джулиан Асанж, австралийският знаменосец на борбата за свободна информация, беше принуден да потърси (...)

title: Свобода за Джулиан Асанж!

maintext:
НА 19 юни се навършиха 4 години от деня, в който киберактивистът Джулиан Асанж, австралийският знаменосец на борбата за свободна информация, беше принуден да потърси убежище в посолството на Еквадор в Лондон. Тази малка латиноамериканска държава има смелостта да даде дипломатическа закрила на основателя на „Уикилийкс“, преследван от правителството на САЩ и техни съюзници, като Обединеното кралство и Швеция. Шведското правосъдие иска Асанж да се яви в Стокхолм и да даде показания по обвинение за сексуално насилие, повдигнато от две жени, които бил излъгал за употребата на презервативи.
Асанж отхвърля тези обвинения и твърди, че и в двата случая всичко е било по взаимно съгласие. Твърди също, че е жертва на заговор, организиран от Вашингтон. Отказва да отиде в Швеция, освен ако правосъдието на тази страна не му гарантира, че няма да бъде екстрадиран в САЩ, където, според адвокатите му, могат да го арестуват и осъдят на смърт за „шпионаж“.
Асанж предложи многократно да отговори на въпросите на шведските следователи чрез видеоконференция. Но те отхвърлят това предложение с аргумента, че е избягал от Швеция, макар да е знаел за започналото следствие срещу него. На 11 май 2015 г. Върховният съд на Швеция отхвърли отново искането му да бъде отменена заповедта за задържане.
В действителност единственото престъпление на Джулиан Асанж е, че е основал „Уикилийкс“. Навсякъде се повдигнаха разгорещени спорове дали „Уикилийкс“ е помогнал за каузата на свободната преса, дали е добре или зле за демокрацията, дали трябва да се цензурира тази платформа. Единственото сигурно нещо е, че с разпространяването на половин милион тайни доклади за злоупотреби на военните в Афганистан и Ирак, както и на 250 хиляди съобщения, изпратени от посолствата на САЩ до Държавния департамент, „Уикилийкс“ се превърна в „крайъгълен камък в историята на журналистиката“. Платформата беше създадена през 2006 г. от група анонимни потребители в интернет с говорител Джулиан Асанж, който пое мисията да получава и публикува изтичането (leaks) на информация и да гарантира анонимността на източниците [1].
Трите причини, които според Джулиан Асанж оправдават създаването на „Уикилийкс“, са следните: „Първата е смъртта на гражданското общество навсякъде по света. Огромни финансови потоци се движат чрез електронните преводи по-бързо от политическото или моралното им осъждане, унищожавайки гражданското общество в света (...). В този смисъл гражданското общество е мъртво, вече не съществува, и доста хора го знаят и се възползват от това че го знаят, за да трупат богатства и власт. Втората причина е (...), че съществува една огромна, скрита Държава на сигурността, която се разпространява по целия свят, но е установена главно в САЩ (...). Третата причина е, че световните медии са истинска катастрофа, (...) те създават толкова лоша и изкривена среда, че би било много по-добре, ако нямаше никакви медии, никакви“.
Асанж критикува радикално журналистиката. Дори в едно интервю казва: „Като се има предвид импотентността на журналистиката, би ми било обидно да ме наричат журналист. (...) Най-голямата злоупотреба беше войната [в Ирак и Афганистан], разказана от журналистите. Това са журналисти, които участват в разпалването на войни, защото им липсва критичен поглед, за да ги поставят под въпрос, липсва им почтеност, те страхливо препредават правителствените източници“.
Философията на „Уикилийкс“ се основава на един принцип – тайните съществуват, за да бъдат разкрити. Всяка тайна информация се ражда с призванието да бъде оповестена на гражданите. Демокрациите на теория не трябва да скриват нищо, политиците също. Ако публичните функции на политиците не са несъвместими с техните публични или частни действия, демокрациите не трябва да се плашат от „изтеклата информация“. В този случай, и само в този случай, това би означавало, че те са морално чисти и че политическият модел, който въплъщават (преценен като „най-малко несъвършен за всички“), би могъл наистина да се разпространи без етични пречки по цялата планета. Защо в една демократична държава журналистите трябва да си затварят устата, когато политик твърди едно пред хората, а тайно прави друго?
„Уикилийкс“ предлага на потребителите на интернет възможността да публикуват записи, видеозаписи или секретни документи. Не пита как са ги получили, но проверява автентичността им. „Уикилийкс“ съществува чрез дарения от потребители на интернет и от фондации и не приема реклами и публична помощ. Доста държавни инстанции признаха ползата от „Уикилийкс“. През 2008 г. платформата получи признанието (Index on Censorship Award) на британския седмичник Икономист, а през 2009 г. „Амнести интернешънъл“ ѝ присъди наградата за „най-добра нова медия“, защото през ноември 2008 г. публикува цензуриран документ за злоупотреба с фондове на бившия кенийски президент Даниел Арап Мои.
От своето създаване досега „Уикилийкс“ е постоянен празник на разкритите тайни, фабрика за горещи новини. Той направи и разпространи повече разкрития, отколкото доста престижни медии в продължение на десетилетия... Сред многото скандални факти, които бяха тиражирани, изпъкват документи, разобличаващи техниките за укриване на данъци на частната швейцарска банка „Julius Bаеr Group“; учебникът за наказания на американската армия в базата ѝ в Гуантанамо; списъкът с имена, адреси, телефони и професии на членове на Британската национална партия (от крайната десница), в който фигурираха полицаи; подробен списък на електронните писма, разменени от жертвите на атентатите в Световния търговски център на 11 септември 2001 г. с хора извън кулите-близнаци; документи, доказващи измама при фалита на исландската банка „The New Kaupthing“; секретни протоколи на Сциентоложката църква; личните писма на Сара Пейлин, републиканската кандидатка за вицепрезидент на САЩ, които тя е изпращала по време на изборната кампания на Джон Маккейн от служебния си компютър, което е забранено; досиетата по делото на убиеца Марк Дютру, включително справка с телефоните и адресите на всички разследвани лица, замесени в този известен случай на педофилия; и естествено „Панамските досиета“, разпространени през април 2016 г.
По тези причини Джулиан Асанж, подобно на Едуард Сноудън и Челси Манинг, принадлежи към една нова група политически дисиденти, които се борят по нов начин и днес са следени, преследвани и потискани не от някакви авторитарни режими, а от държави, които претендират, че са „демокрации за пример“...
През февруари 2016 г. Работната група по произволното задържане към Комитета за човешките права на ООН, постанови, че Джулиан Асанж е „произволно задържан“, както от Обединеното кралство, така и от Швеция. Независимите международни експерти заявиха също, че британските и шведските власти трябва „да сложат край на лишаването му от свобода“ и „да уважат правото му на справедливо обезщетение“. Според това международно жури Джулиан Асанж е бил подложен на различни форми на лишаване от свобода – „първоначално в затвора в Wandsworth в Лондон“, където е бил изолиран в единична килия, „последвано от домашен арест, след което е затворен в еквадорското посолство в Лондон“.
Въпреки че изявлението на Групата международни експерти на ООН няма задължителен характер, то представлява голяма морална победа за Асанж, тъй като доказва неговата правота в дългата му борба срещу произвола на шведските и британските власти.
Във връзка с това президентът на Еквадор Рафаел Кореа заяви, че еквадорското правителство предоставя убежище и закрила на основателя на „Уикилийкс“, защото „Асанж няма гаранции, че ще бъдат спазени човешките му права и правата му по отношение на правосъдието“. На свой ред и еквадорският външен министър Гиом Лонг заяви, че Кито „се безпокои за човешките права на Асанж“ и смята, че срещу него се упражнява „политическо преследване“, поради което Еквадор продължава да му дава убежище.
В името на свободата на Асанж приятелите му от цял свят организираха от 19 до 24 юни т.г. в различни столици [2] (Атина, Белград, Берлин, Брюксел, Буенос Айрес, Мадрид, Милано, Монтевидео, Неапол, Ню Йорк, Кито, Париж, Сараево) серия от мероприятия и конференции с участието на известни личности и интелектуалци, като Ноам Чомски, Едгар Морен, Славой Жижек, Арундати Рой, Кен Лоуч, Янис Варуфакис, Балтасар Гарсон, Еми Гудман, Игнасио Есколар, Емир Садер, Ева Голинжър, Евгени Морозов...
В Кито, Еквадор, симпозиумът беше организиран от Международния център за висши изследвания за Латинска Америка, където се изказа самият Асанж чрез видеоконферентна връзка. В продължение на пет дни се разискваха различни теми, като „Случаят Асанж в светлината на международното право и човешките права“, „Геополитика и борба откъм Юга“, „Технополитика и кибервойна“, „От пентагоновските до панамските досиета“.
Испанският академик Франсиско Сиера, директор на споменатия международен център, заяви: „Мисля, че в действителност проблемът на Асанж е свободата на информацията. Когато няма свобода на информацията, на придвижването и на събранията, няма човешки права. И тогава първото право е правото на свободно общуване. Трябва да подчертаем, че „случаят Асанж“ е сериозно нарушение на правото на общуване“ [3].
Тези мероприятия на солидарност по цялата планета си поставиха две задачи. На първо място, да се борят за правата, отнети на Джулиан Асанж, като презумпцията за невинност и свободата на придвижване. И на второ място, да се напомни какво представлява „Уикилийкс“ – най-актуалното предизвикателство за свободата на информация и комуникация в днешния постоянно наблюдаван и следен свят.
Le Monde diplomatique – испанско издание
Превод Венко Кънев


description: Заробен от догмите на „свободния пазар“ и прикован към предписанията на Брюксел, президентът Франсоа Оланд упорито налага разнебитването на Кодекса на труда, вместо (...)

title: Самоунищожението на Френската социалистическа партия

maintext:
Заробен от догмите на „свободния пазар“ и прикован към предписанията на Брюксел, президентът Франсоа Оланд упорито налага разнебитването на Кодекса на труда, вместо да се бори ефикасно срещу безработицата. Тъй като мнозинството от французите, синдикатите и парламентаристите недоволстват, той прокарва промяната в трудовото законодателство без гласуване в парламента и дори без всякаква електорална логика.
ЗА Френската социалистическа партия (ФСП) наближава часът на равносметката. Рядко една партия се е проваляла така бързо, след като е взела властта. През 2012 г. всичко беше в ръцете ѝ. Четири години по-късно тя е загубила значителна част от избраниците си. И по-малко от година преди президентските избори причината изглежда ясна – Франсоа Оланд, който очевидно се готви да поиска нов мандат, но дори не е сигурно дали ще стигне до втория тур. Непопулярността на президента, както и на министър-председателя му, бележи исторически рекорди.
Поражението във всички междинни избори съвсем не спря либералното препускане, чийто апогей е „Законът за труда“. Въпреки плахото подобряване на заетостта, което несъмнено ще послужи да се оправдае кандидатурата на Оланд, политиката на предлагане [1], подета още през есента на 2012 г., не дава резултати. За да защити действията на правителството, масово неодобрявани от левите избиратели, Социалистическата партия заимства дума по дума изразните средства на десницата от 2012 г., а именно че „реформата“ била необходима, за да „се съхрани френският социален модел“. „Политиката на предлагане не е нито дясна, нито лява, тя е необходима“, заяви говорителят на правителството Стефан Льо Фол [2]. Възмущението вече далеч надхвърля границите на радикалната левица и разочарованието, което неминуемо предизвиква „реформаторското“ упражняване на властта. Как да разберем това явление, което прилича на самоунищожение?
Върви ли към края си Социалистическата партия? Каква електорална рационалност следват толкова „разсъдливите“ иначе социалистически елити?
Макар стратегията им да е доста неясна, тя произтича от един постулат, на който се основава водената от правителството политика, а именно, че колкото и самоубийствена да изглежда, тя не подлежи на преразглеждане. Това се дължи до голяма степен на европейските ограничения, които Оланд – противно на обещанията си в предизборната кампания през 2012 г. – не предоговори. Идеологическите решения са толкова категорични, че надделяват над електоралните интереси на партията. При положение че не предвижда никаква промяна и вече няма електорална база за политиката си, на ФСП не ѝ остава друго, освен да се опита да привлече в замяна един малко вероятен левоцентристки електорат. Което и възнамерява да направи за идните президентски избори.
Досега ФСП принадлежеше към типа партии, който италианският политолог Анджело Панебианко нарича „електорално-професионални“ [3], т.е. отдадени на една-единствена цел – да постигат възможно най-добри изборни резултати. В периода 2002-2012 г. тя се превърна в партия от професионални чиновници в местната власт [4]. През 2012 г., когато пое държавната власт, ФСП ръководеше почти всички региони, 60% от департаментите, две трети от градовете и дори (за първи път в историята си) Сената. Четири години по-късно електоралната машина е опустошена. В двадесет и двата частични парламентарни избора, проведени в този период, социалистите бяха отстранени още на първия тур в половината избирателни окръзи, в които имаха кандидати [5].
След като доведе до процъфтяване на общинския социализъм в невиждани дотогава размери, Оланд (самият той бивш председател на Общия съвет на департамента Корез) се превърна в негов гробокопач. През 2014 г. партията му загуби 162 града с над 9000 жители – рекорд за общинските избори. Днес тя ръководи едва 5 региона и 26 департамента. „Партията на народните избраници“ беше жертвана пред олтара на една колкото неефикасна, толкова и непопулярна политика на конкуренцията. Окопани в местните си бастиони, от 2002 г. насам социалистическите първенци лека-полека спряха да проявяват интерес към националните идеологически дебати. И стъписани от пораженията, изглежда чакат властовият цикъл да се затвори, за да се окажат отново в опозиция, което преди им беше много удобно.
Тези сериозни и повтарящи се изборни поражения имаха значителни последствия за партийните структури. Социалистическата партия се разпада в дълбочина по места. Сътрудниците на народните избраници и щатните служителите станаха жертва на поредица масови уволнения, макар че отговаряха често за основни дейности в апарата, в ръководството на секциите или на федерациите. Някои федерации обявиха неплатежоспособност. Северната федерация, която е с историческо значение, загуби от 2012 г. насам много градове (Рубе, Туркоен, Дюнкерк, Мобьож, градската част на Лил и др.), департамента, региона и половината от членовете си. За да покрие дълг от 1 милион евро, ръководството на федерацията реши да продаде част от седалището ѝ.
„Законът за труда“ потъпква решение на партийния конгрес
Партията като цяло изживява безпрецедентен отлив на членове. Едва 60 000 души подновиха картите си на 1 декември 2014 г., което е с около 50 000 по-малко, отколкото през 2012 г. Явлението далеч надхвърля обичайните приливи и отливи, свързани с упражняването на властта.
Какъв е смисълът човек да остава в една обезкръвена и безжизнена партия, която вече няма какво да каже? Първият секретар Жан-Кристоф Камбаделис залъгва хората малко по-умело от предшественика си Арлем Дезир, който се отличаваше със забележителна пасивност. Вътрешна демокрация обаче не съществува. Президентът на Републиката не смята за нужно да се отчита пред една партия, на която не дължи кандидатурата си, излъчена в открити първични избори. Резултатите от Конгреса в Поатие на 15 юни 2015 г., чиято цел бе да определи политическата линия на партията, бяха напълно пренебрегнати. В приетото предложение, под което Камбаделис пръв сложи подписа си, беше изразена предварителна позиция по закона „Ел Комри“ (по името на министърката на труда, внесла оспорваните промени – бел. ред.). В него пише: „Трябва да се възстанови йерархията на нормите – законът е с по-голяма сила от колективния договор, който пък стои над трудовия договор.“ Тоест, точно обратното на това, което правителството настървено защитава. Основавайки се на легитимността на Конгреса, Националното бюро прие през юли 2015 г. с много широко мнозинство доклад за преориентиране на правителствената политика. Той беше подминат с лека ръка от министър-председателя Манюел Валс, който оттогава насам не е спрял да радикализира социално-либералната си линия. „Законът за труда“ не беше част от обещанията през 2012 г. и никога не е бил обсъждан в Социалистическата партия. Не е бил обект на гласуване и в политическото бюро. Ръководството на партията отказа дори да състави програма за президентските избори. По-добре било бъдещият кандидат да се ориентира по „тетрадки“, отколкото да се пише програма, която той няма да спазва. Това обясни по същество първият секретар по време на Националния съвет на 6 февруари 2016 г.
Тъй като партията вече не участва в уреждането на спорове и изработването на обща позиция, дебатите се прехвърлиха в парламента. Там недоволните депутати организираха една широко отразявана в медиите, но засега слаба съпротива. Важна крачка беше опитът им да депозират вот на недоверие към правителството при разискванията по „Закона за труда“ през май 2016 г. Макар че много депутати социалисти не одобряват политиката на правителството, повечето от тях се примиряват или страхуват. Не искат да отслабят президента на Републиката, тъй като си мислят, че съдбата им на избраници зависи от неговата. Крайното поражение наближава, но това не променя нищо – фатализмът, както и авторитетът на президентската институция, си вършат работата.
Първият секретар на ФСП признава, че партията се намира в края на един свой цикъл, и се застъпва за това той да бъде „преодолян“ чрез един „хубав“ народен съюз, или федерация на „трансформиращата се левица“. Тя щяла да включва членове на асоциации, синдикалисти, интелектуалци и партньори на ФСП, с други думи – хора с леви убеждения „извън радикализираните апарати срещу ФСП“. Когато обяви тази инициатива на 13 април, Камбаделис стоеше редом с Жан-Венсан Пласе и Жан-Люк Бенамиас [6], както и с отговорни членове на Радикалната партия. Дори Робер Ю, обичаен гарант на ФСП от средите на комунистите, отказа да участва в това закърпване на положението.
Унищожаването на партията изглежда като умишлена стратегия на Валс, който с едва сдържан цинизъм гледа отвъд задаващото се поражение. Министър-председателят се стреми да създаде условия за кандидатурата на Оланд, която е обречена на провал, и така да утвърди разцеплението между „двете непримирими левици“ [7]. След като на първичните избори през 2011 г. получи твърде малко гласове [8], сега той цели да ликвидира „старата партия“. Точно както направи с Лейбъристката партия в Обединеното кралство Тони Блеър, на когото подражава. По този начин Валс иска да поднови политическата игра в центъра. Според него колкото по-опустошена е ФСП, толкова повече шансове за успех ще има начинанието му. Отдясно вече го задминава министърът на икономиката Еманюел Макрон, който възприема същата стратегия, но извън Социалистическата партия, като се стреми към още по-голямо „престъпване“ на левите политически ориентири.
Стратегията на Оланд изглежда по-мъглява и неясна. Той сякаш залага на последните шансове за преизбиране, които му предоставят настъпването на Националния фронт и разединението на десницата, увлечена в авантюрата на едни несвойствени за нейната политическа традиция открити първични избори. Изглежда, един от законите на Петата република е, че президентът трябва да жертва всичко в името на преизбирането си, каквото и да струва това на партията му. Оланд вече може да разчита единствено на ресурсите, произтичащи от длъжността му.
Преди всичко той се стреми да осигури кандидатурата си. Привържениците на първичните избори искаха да го въвлекат в тази процедура в търсене на изход от задънената улица, в която е попаднала левицата [9]. Социалистическата партия зае първоначално изчаквателна позиция, после се съгласи на такива избори, като изключи обаче всякакви предварителни условия, за да може да повлияе на изхода. След известно колебание комунистите и еколозите в крайна сметка отказаха да се включат в първични избори, които могат да ги заставят да подкрепят Оланд, ако излезе победител в тях. В тази игра на „лъжлив покер“ социалистите могат да се самоизтъкват: „За момента Социалистическата партия е единствената, която се бори за първични избори“, заяви например националният секретар Кристоф Боржел [10]. Камбаделис известно време обмисляше идеята да свика извънреден конгрес, за да промени устава и да освободи Оланд от участие в предварителен вот. После обаче премисли и убеди президента да го приеме (Национален съвет, 18 юни). Как да тълкуваме тази смяна в позицията? Изпреварен, според социологическите проучвания, от десницата и крайната десница, застигнат и дори подминат в лявото пространство от Жан-Люк Меланшон, Оланд може да се надява на известна легитимност само ако получи номинацията си в процедура на първични избори. Така ще хване неподготвени своите партийни опоненти, които навярно ще се затруднят да изберат общ кандидат. Несъмнено държавният глава, който винаги е бил по-скоро тактик, отколкото стратег, се надява също левите избиратели да обърнат гръб на първичните избори. Така участието в тях ще се ограничи до членовете на партиите, подкрепящи правителството, при което благосклонните все още към Оланд ще бъдат много по-добре представени. Още повече че поради липса на време и на достатъчно членове Социалистическата партия навярно няма да може да отвори толкова секции за гласуване, колкото през 2011 г.
Пазителите на Републиката
Оланд се стреми да попречи на разпиляването на левите гласове между много кандидатури на първия тур. Той положи усилия да разедини еколозите и успя. Назначението на трима еколози за министри през януари 2016 г. постигна целта си. Разпадането на парламентарната група „Европа Екология – Зелените“ в Националното събрание през май допълнително разклати хипотезата за кандидатура на Сесил Дюфло.
И накрая, президентът може да разчита на одесняването на политиката, за което той самият значително допринесе. В идните месеци обаче това може да го измести по-наляво от желаното. Действията на правителството преместиха вдясно центъра на тежестта на мислимото и изразимото, както свидетелства преработването (в още по-голям ущърб на трудещите се) на „Закона за труда“ в Сената.
Президентът се надява, че либералното наддаване, подхранено от първичните избори в дясната партия „Републиканците“, ще върне противопоставянето ляво-дясно. „Освободените от всякакви комплекси“ (както сами се наричат) републиканци искат отмяна на данъка върху богатството и на 35-часовата работна седмица, значително намаляване броя на държавните служители и т.н. Една победа на Никола Саркози в техните първични избори би била много благоприятна за Оланд. Социалистическата партия вече подхваща припева от парламентарния вот през 1986 г.: „Помощ, десницата се завръща!“ „Французите сега вече ще направят сравнението“, тръби Льо Фол. Обичайните приказки за „трипартийност“ и предвижданото класиране на председателката на Националния фронт Марин Льо Пен за втория тур на президентските избори вече позволяват на социалистите да се обявят за „пазители на Републиката“. В отговор на въпрос на Еко (13 юни 2016) за стратегията за обединение, която левицата ще следва до изборите, Жан-Мари Льо Ген, държавен секретар по връзките с парламента [11], изрази вярата си, че Оланд е способен да събере лявоцентристки привърженици. „С появата на трети полюс президентските и парламентарните избори през 2017 г. няма да имат нищо общо с предходните. По всяка вероятност ще се наложи кандидатът – „пазител на Републиката“, бил той ляв или десен, да търси избиратели в отсрещното политическото пространство, за да спечели на втория тур срещу Марин Льо Пен. Според мен онзи, който вземе повече гласове на първия тур, ще предложи правилната обединителна формула за втория. Смятам, че сериозността на ситуацията няма да позволи да се впускаме в играта на традиционните позиции. Днес се говори помпозно, истерично и се отрича действителността. Но всичко това ще се размие на фона на реалността.“
Следователно, колкото и нереалистично да изглежда, Социалистическата партия все още не се е отказала напълно от победа през 2017 г. Меланшон от своя страна си прави същите сметки като през 2012 г. – да изпревари кандидата на ФСП на първия тур, за да му отнеме господстващата позиция вляво и да го „пасокизира“, т.е. да го остави на заден план, както се случи с гръцката социалистическа партия ПАСОК, след като ѝ беше отнет монополът на най-голяма лява партия. Тази хипотеза днес е по-вероятна, отколкото преди четири години, до дали подобна относителна победа ще е достатъчна, за да се премине първият тур?
Левицата се нуждае от мащабно прегрупиране отвъд пагубните интереси на партийния апарат. Най-прогресивните социалисти биха могли да допринесат за това, стига да не бъдат засмукани в политиканската игра и в цикъла от поражения, отчитани като „морална победа“ на партията. Мартин Обри и недоволстващите вече предусещат задаващия се изборен провал и подготвят бъдещия конгрес. ФСП може би е в агония. През дългата си история обаче тя е доказала своята устойчивост. Случаят с тежката загуба през 1993 г., преодоляна още през 1997 г., е забележителен. На тази устойчивост се основава нейното историческото дълголетие.
Le Monde diplomatique
Превод Павлина Колева


description: В модерните демокрации след едно зрелищно преобръщане избирателите вече не избират и не ориентират избраните ръководители, а последните съдят гражданите. Така британците, както французите през 2002 г. (при провала на Л. Жоспен на първия тур на президентските избори) и през 2005 г. („не“-то на референдума за европейския конституционен договор), бяха подложени на една дива психоанализа след „Брекзит“-а от 23 юни 2016 г. Бихме отишли още по-далеч, без риск да сбъркаме, ако кажем, че тази операция беше реализирана в пълно съгласие с медиите и нямаше да бъде проведена, ако Обединеното кралство оставаше в ЕС. Тогава принципът за народно допитване по „един толкова важен въпрос“ нямаше да бъде оспорван (1).

title: Изкуството да игнорираш народа

maintext:
В модерните демокрации след едно зрелищно преобръщане избирателите вече не избират и не ориентират избраните ръководители, а последните съдят гражданите. Така британците, както французите през 2002 г. (при провала на Л. Жоспен на първия тур на президентските избори) и през 2005 г. („не“-то на референдума за европейския конституционен договор), бяха подложени на една дива психоанализа след „Брекзит“-а от 23 юни 2016 г. Бихме отишли още по-далеч, без риск да сбъркаме, ако кажем, че тази операция беше реализирана в пълно съгласие с медиите и нямаше да бъде проведена, ако Обединеното кралство оставаше в ЕС. Тогава принципът за народно допитване по „един толкова важен въпрос“ нямаше да бъде оспорван [ 1 ].
Знаем добре, че принципите с променлива геометрия не са принципи, а предразсъдъци. В случая този принцип може да бъде анализиран по два начина – класово презрение [2] или омраза към демокрацията. По отношение на първото, от устата на изтънчено мислещия Ален Менк изтече следната дълбока мисъл: „Този референдум не е победа на народите над елитите, а на необразованите хора над добре изучените хора“ [3]. Нито за миг на ръководните класи не им хрумна, че гражданите отхвърлят европейските договори не защото не са добре информирани, а точно обратното, защото правят съвсем логични изводи от почти 60 години разочарование.
Второто чувство е над класовото деление – то е философско. Оспорва се самата демокрация, като се атакуват две основни идеи – от една страна, че: „Волята на народа трябва да бъде основата на властта на правителството.“ (член 21, алинея 3 от Всеобщата декларация на човешките права), а от друга, че всички членове на обществото са граждани, които участват в образуването на общата воля, без значение на произхода или социалния им статут. Тази философия, наложена чрез векове политически и социални битки, днес е предмет на широка идеологическа офанзива в полза на европейското строителство.
Тези, които като бившия министър-председател на десницата Ален Жупе (от дясната партия „Републиканците“) считат, че във Франция не са налице „условия“ за референдум по въпросите за Европа [4], или като министър-председателя социалист Манюел Валс наричат желаещите това допитване „чираци-магьосници“ [5], разкриват истинската си тревога. Тъй като ръководната класа не е сигурна в отговора, тя предпочита да не се допитва до избирателите. Така се управлява без поддръжката на народа, и то в момент, когато от договор на договор все по-голяма част от националния суверенитет се прехвърля към Брюксел. Най-решителни в това отношение са паричната и бюджетната власт.
Европейският съюз действа за делегитимирането на демокрацията както в Европа като цяло, така и на национално ниво [6]. Вече не става въпрос за криза, а за една постъпателна промяна на политическия режим, чиято лаборатория са брюкселските институции. В тази система, наречена „управление“, народът е само един от източниците на власт, в конкуренция с други - като пазарите, експертите, „гражданското общество“. Знаем стратегическата роля, отредена на експертокрацията от съставителите на договорите за Общността. Европейската комисия със своите „независими“ комисари, избрани според „компетенциите им“, е „пазителка на договорите“, тя създава политическите органи като Съвета на министрите или Парламента. Този основен камък на брюкселските институции е редовно обект на критики. Не такова е обаче отношението към „гражданското общество“, което със своята нарастваща роля също допринася да бъде изместена демокрацията.
Инструментализиране на „гражданското общество“
Член 11 от Лисабонския договор, който влезе в сила през 2009 г., препоръчва на европейските институции да поддържат „открит, прозрачен и редовен диалог с представителните асоциации и гражданското общество“. Повикано на помощ, за да се запълни „демократичният недостиг“, гражданското общество е предмет на твърде широка дефиниция, която може да бъде тълкувана по всякакъв начин. Може да става въпрос за действащи фактори на пазара на труда, за неправителствени организации, за организации, наречени „базови“, религиозни общности и т.н. [7]. Така че там могат да се срещнат много прогресивни синдикати и асоциации, но също така лобита, сдружения на собственици, кабинети на експерти, та дори секти и прочие. „Гражданското общество“ не почива на никакъв критерий за представителност или легитимност. То е многообразно и в него царува неравенството, тъй като различните формации разполагат с напълно несъизмерими средства според интересите, които защитават.
„От средата на 90-те години „гражданското общество“ стана пълноправен участник във функционирането на Европейския съюз. Нещо повече, то позволява да се даде легитимност на институциите, които разискват с него публичната политика, която го засяга, и на агентите й“, пояснява социоложката Елена Мишел. И добавя: „В действителност, нито съдържанието на „гражданското общество“, нито формите за участието му са стабилни. Това позволява то да бъде използвано по най-различни начини“ [8]. Европейската комисия се възползва от този факт в зависимост от това какво тя избира за представително и навременно и така овладява в своя полза един процес. Не беше ли европейският конституционен договор отчасти продукт на консултациите с „гражданското общество“? Но диалогът, който установи с него Брюксел, не предполага никакво споделяне на правото да се вземат решения. Така например, публичните консултации за Големия трансатлантически пазар (TTIP), проведени от март до юли 2014 г., не обезпокоиха особено Брюксел.
Тази практика, която изтъква положителни стойности като духа на мирен диалог, намери неочаквани съюзници и вдясно, и вляво: асоциации като „Европа на гражданите“, които действат заедно в името на общия интерес, федералистки движения, Постоянния форум на европейското гражданско общество, „граждански“ платформи или Европейският комитет на асоциациите. „Тези активисти за една Европа, по-демократична и по-близо до гражданите, отбелязва Елен Мишел, води след себе си цяла серия от неправителствени организации, които действат в социалните и хуманитарните сектори, както и в областта на околната среда, и искат ролята им в този процес да бъде наистина призната“. Синдикалното движение и асоциациите допринасят много за социалния прогрес, но понятието „гражданско общество“ трансформира ролята им във властта. По подобие на експертите, чиито решения изместват решенията на държавните органи, „гражданското общество“, колкото и загадъчно да е то, се превръща в самопровъзгласил се говорител на гражданите. Този начин на функциониране отдава голямо значение на френетичните защитници на всякакви каузи, които се поемат от социалните мрежи и невзискателните медии, а представителността, за която претендират, се измерва често чрез сондажи, а не чрез избори. А къде е народът ? Той се превръща в една група на влияние сред многото други. Когато в Европейския съюз се страхуваш от гласуването, това означава, че не всички са равни в играта.
Понятието „управление“ съвсем не е чисто техническо. То е идеологическо понятие от англосаксонската административна наука, най-вече от американската, и се появи заедно с неолиберализма. Стана популярен термин като „добро управление“, което означава по-малко държава, разширение на пазара и „добро администриране“ [9]. Франкофоните го смесват често с „добро правителство“, илюстрирано от прочутата картина на Амброджо Лоренцети. Тази творба от 1339 г., изложена в кметството на град Сиена в Италия, символизира правосъдието и мъдростта, упражнявани под погледа на народа. Няма нищо общо със счетоводните терзания, които са завладели до абсурд настоящата ръководна класа. Колко страни от Третия свят, от Кения до Кот д’Ивоар, се сгромолясаха в хаоса малко след като получиха оценката за „добро управление“ от международните финансови институции. Спомняме си също за Доминик Строс-Кан, тогава директор на МВФ, който през 2009 г. поздрави Тунис, ръководен от Зин ал Абидин бен Али, с думи, в които не прозираше революцията от януари 2011 г.: „Приетата тук икономическа политика е една здравословна политика и представлява добър модел за много развиващи се страни.“ Пазарна икономика, управление и „гражданско общество“ представляват едно идеологическо постдемократично цяло.
Изместването на народния суверенитет от управлението обяснява лекотата, с която европейските ръководители, особено френските, заобикалят решението на урните – то произхождало само частично от избирателите. Това обяснява крайната изненада, предизвикана от Обединеното кралство, което, макар и недоволно, че трябваше да се допита до народа, смята да уважи волята му...
Може ли кризата на доверие в Европейския съюз или дори растящото му отричане да бъде решена със създаването на един „европейски народ“, който би избирал своите представители за институциите в Брюксел? Когато беше министър на икономиката, Еманюел Макрон предложи да бъде организиран европейски референдум, а депутатката еколожка Ева Жоли предложи да бъде избрано европейско учредително събрание. Това беше амбицията на социалистите Оскар Лафонтен от Германия и Жан-Люк Меланшон от Франция през 2006 г. Тези проекти обаче предполагат първо да се реши следният въпрос – дали европейските народи ще приемат собственото си размиване в едно по-голямо цяло? Съществува ли „европейска политическа общност“, призната като такава от жителите на Съюза, която ще ги накара да приемат решенията на общите институции, управлявани по принципа на мнозинството? Резултатите от последните референдуми – „Брекзит“ в Обединеното кралство или отхвърлянето от Холандия на споразумението за асоцииране с Украйна, ни карат да мислим, че за повечето народи на Стария континент легитимните рамки на демокрацията си остават националните държави. А забравяме, че на 19 януари 2006 г. Европейският парламент гласува една резолюция, която постановяваше да се намери начин да бъдат заобиколени френският и холандският референдум по въпроса за европейския конституционен договор...
Управлението се сблъсква пряко с народния суверенитет. То преформулира въпроса за демокрацията, възникнал във Века на просвещението (XVIII век). Управляващите класи, които отново свикнаха да управляват сами, смесват много симптоматично популизъм с демагогия. Когато се обръща внимание на народните искания, това се определя като клиентелизъм на ниско ниво, а разюзданата защита на интересите на управляващата класа се представя като последен вик на модерното. Можем разумно да стигнем до извода, че един по-тесен контрол на народа върху правителствата ще доведе до политики, съвсем различни от днешните. Затова, както през 1789 г. (Френската революция), демокрацията въпреки своите недостатъци продължава да бъде едно напълно революционно искане във Франция и в много други европейски страни, където тя е задушена от управлението. Да се смята, че възстановяването на приоритета на демокрацията ще доведе до нови форми на тирания и демагогия, означава образът на гражданите да се рисува като по-черен от този на управляващите и тяхното класово презрение.
Наближават експлозии
Демокрацията винаги е била предмет на оживени дискусии, левицата често обвинява „буржоазния“ режим, че отрича насилието в социалните отношения чрез една игра на теоретично равенство на гражданите. Преминаването от суверенитет на краля към суверенитет на нацията се е смятало, включително от Карл Маркс, като еволюция в крак с историята. Разделението дясно - ляво се заражда по време на Френската революция. Отляво на председателя на сесията са сядали тези, които оспорвали монархията. По-късно движенията, зародени от критиката на капитализма, поемат защитата на политическите права, придобити след 1789 г., като настояват за мерки, конкретизиращи демократическата идея – образование, социални права, синдикална и работническа свобода... Това е смисълът на републиканската борба на Жан Жорес за публичното училище, светското начало и данъка върху доходите. А това не влиза в противоречие с разбиранията на един марксист, който се бори за установяването на друга икономическа система – социалистическата.
В началото на новото хилядолетие в Европа се събуждат не хората с леви убеждения, събужда се народът. Затова „не“-то от 2005 г. на референдума за европейската конституция постигна такова голямо мнозинство, а левицата беше в малцинство на президентските избори през 2007 г. Затова не само социалната криза и експлозията на неравенството и на несправедливостта днес „бунтуват асфалта“ [10]. Това се дължи също на отстъпленията от суверенитета на народа.
LE MONDE DIPLOMATIQUE
Превод Венко Кънев


description: От две години насам разпространението на Монд дипломатик на френски се съвзе чувствително (1). Абонатите му достигат рекорден брой. Финансовото му състояние вече не буди безпокойство. Това възстановяване се откроява на фона на останалите печатни издания и настоящия идеологически климат. То се отличава по-специално от редакционния и икономически разпад на повечето периодични издания, някои от които вече отлагат гибелта си само като се превръщат в цифрова притурка на гиганта на телекомите, който ги притежава (2).

title: Една окуражаваща аномалия

maintext:
От две години насам разпространението на Монд дипломатик на френски се съвзе чувствително [ 1 ]. Абонатите му достигат рекорден брой. Финансовото му състояние вече не буди безпокойство. Това възстановяване се откроява на фона на останалите печатни издания и настоящия идеологически климат. То се отличава по-специално от редакционния и икономически разпад на повечето периодични издания, някои от които вече отлагат гибелта си само като се превръщат в цифрова притурка на гиганта на телекомите, който ги притежава [ 2 ].
Нашето добро състояние контрастира и с общата политическа и идеологическа обстановка. В политически план – рационалното, демократично и универсалистки настроено интелектуално течение, което вдъхновява този вестник от създаването му, за момента стои в отбранителна позиция, тъй като е отслабено от липсата на дългосрочна стратегия, от вътрешните съперничества, от непрестанното изтъкване на лични амбиции и заслуги и жуженето на социалните мрежи. В идеологически план – джихадистките атентати и страхът, който те всяват, поставят на втори план борбите за социална справедливост. Освен това, те насърчават да се потъпква онова, което е останало от обществените свободи, подтикват да се приеме едно повсеместно извънредно положение и да се свикне с идеята за гражданска война.
Вместо да бъдат привилегия на крайната десница и на параноични интернет сайтове, тези замисли вече се обсъждат открито по радиото, телевизията и основните печатни издания. Те допринасят за решенията, взимани от все по-голям брой политически ръководители. През юни т.г. журналист от Поан оприличи Общата конфедерация на труда (ОКТ) с организацията „Ислямска държава“. Със същия усет за интелигентно и спокойно сравнение бившият министър Люк Фери неотдавна изтъкна в седмичната си хроника във Фигаро, че носенето на буркини цели „ислямизация на обществата ни“ и че следователно трябва „да се оказва съпротива на привържениците на ислямо-левичарството“, на техния „мюнхенски пацифизъм“.
Мобилизиран на свой ред от тази огромна лятна афера, журналистът социалист Жак Жулиар не спира да се гневи ту в сп. Мариан, ту във в-к Фигаро срещу колаборационистката партия „на „съжителството“ на всяка цена, настояваща да не смесваме нещата“. Той изразява презрение към „партията на виновната Франция“, която „напада Франция в гръб, докато тя е атакувана в лице“. През юни 1940 г. Уинстън Чърчил предупреждава сънародниците си за опасността от дебаркиране на нацистките войски по британските брегове („We shall fight on the beaches“ – „Ще се бием по плажовете“). Някои анализатори вече без колебание прехвърлят този исторически епизод на храброст към престорено феминистката, но със сигурност не толкова рискована борба срещу религиозните бански костюми: „Ние също ще се бием по плажовете“ [3]… В една съвсем различна област – политическата икономия, дори аргументираната критика на неолибералната политика минава в днешно време за форма на „отричащ ревизионизъм“.
В противовес на този нов маккартизъм ние продължаваме да отдаваме първостепенно значение на ангажираността и на разума. И не стоим на отбранителни позиции. Месец след месец този вестник се превърна отново в място за среща на все по-голям брой читатели, които често играят активна роля в социалните протести. Нашият стремеж да отразим бързите преобразувания на световния ред, докато вниманието твърде често е обърнато към незначителни събития, също обяснява това възобновено влияние. В наша полза е и фактът, че разполагаме с гръбначен стълб от отдавнашни и солидни убеждения. Също така, вместо просто да наслагва възмутени коментари, нашата журналистика се опира на старателни проучвания, отворени към света. Освен това, всички знаят, че ние не принадлежим към никоя школа, че най-различни автори са сътрудници в публикациите ни, че никоя банка, никой индустриалец не ни притежава.
От 2009 г. насам ние се обръщаме за съдействие към вас, за да водим тази редакционна и политическа борба. Резултатът е налице, тъй като силата ни идва от вашата подкрепа. В периода, който предстои, ще бъде нужно повече от всякога да се чува гласът ни. Вашият принос ще бъде от значение и защото ще предупреди всички онези, които потъпкват общественото благо, че ние ще се изпречим на пътя на тяхната офанзива.
LE MONDE DIPLOMATIQUE
Превод Павлина Колева


description: Може ли една толкова опитна и уважавана кандидатка като Хилари Клинтън да бъде победена от толкова брутален и оспорван човек, включително в собствения си лагер, като (...)

title: САЩ - изкушени от риска

maintext:
Може ли една толкова опитна и уважавана кандидатка като Хилари Клинтън да бъде победена от толкова брутален и оспорван човек, включително в собствения си лагер, като Доналд Тръмп? Макар да не е най-вероятният, този развой на нещата, който ще зависи от вота на една забравена Америка, не е изключен.
Системата е порочна. Вече знаехме, че в САЩ кандидатът с най-много гласове в национален мащаб невинаги става президент; че предизборната кампания подминава три-четвърти от щатите, където изходът от гласуването изглежда ясен; че близо шест милиона осъждани граждани са загубили правото си да гласуват; че 11% от потенциалните избиратели не разполагат с необходимите документи за самоличност, ако искат да пуснат бюлетина в урната; че начинът на гласуване дава на двете основни партии изключително предимство. Беше ясно също така, че парите, медиите, лобитата, очертаването на избирателните окръзи обезобразяват представителната демокрация на страната [1].
Този път обаче става въпрос и за нещо друго. За едно усещане, което отива отвъд партийните различия. За гнева, изразен по време на първичните избори от 12-те милиона избиратели на сенатора демократ Бърни Сандърс, но и от 13,3 милиона триумфиращи привърженици на милиардера републиканец Доналд Тръмп. Системата е порочна, отчетоха те, тъй като управляващите, били те републиканци или демократи, започнаха войни в Близкия изток, заради които САЩ обедняха, без да извоюват победа. Порочна е и защото мнозинството от населението продължава да плаща за последствията от една икономическа криза, която не коства нищо на онези, които я предизвикаха. Порочна, защото президентът Барак Обама не оправда огромните надежди за промяна, които събуди кампанията му от 2008 г. Порочна, защото и избирателите републиканци не получиха кой знае какво, след като се мобилизираха и спечелиха най-напред през 2010 г., а после и през 2014 г. контрола в двете камари на Конгреса. Системата е порочна, защото нищо не се променя във Вашингтон, защото американците смятат, че една олигархия, която ги презира, ги е лишила от родината им, защото неравенствата растат, а средната класа изпитва страх.
По принцип всичко беше започнало добре. По отношение на демократите, очакваната лека разходка на Хилари Клинтън към номинацията на партията й, своеобразно династично наследяване, значително подпомогнато от Обама, се превърна в ожесточена битка със седемдесетгодишен човек, който не премълчава истините. За всеобщо учудване той успя да мобилизира милиони млади избиратели, трудещи се на село и в града, със своите антикапиталистически теми. Паричната летва не се превърна в непреодолимо препятствие за Сандърс, тъй като той събра огромна сума благодарение на милиони малки дарения.
Така беше избегнат един от основните и най-омразни „трикове“ на американската политика [2]. Едно постижение, което е още по-обещаващо поради факта, че Тръмп също изхарчи много по-малко средства по време на предизборната си кампания за първичните избори от редица други републиканци, които победи убедително.
„Негодуванието към държавата“ характеризираше голяма част от предишните предизборни кампании. Днес дори избиратели консерватори настояват държавната власт да се намесва повече в икономическия живот. Впрочем, безкрайните проповеди за намаляване на социалните разходи, пенсионна „реформа“, орязване на помощите за безработни не фигурират в програмата на Тръмп. А в областта на свободната търговия, която е централна тема в кампанията му, той иска да скъса договорите, подписани от предшествениците му, както републиканци, така и демократи, и да наложи мита на американските предприятия, изнесли производствената си дейност.
И двамата с опонентката му смятат, че държавата трябва да финансира изключително скъпата реконструкция на транспортната инфраструктура на страната [3]. С две думи, консенсусът на двете партии в подкрепа на глобализацията и неолиберализма се разпадна. С цинизма и алчността си големите американски предприятия разрушиха идеята за задължителната връзка между просперитета им и благополучието на страната [4].
Макар че Хилари Клинтън обеща да повери важни мисии на съпруга си, големия архитект на одесняването на Демократическата партия преди четвърт век, положението вече не е същото, както когато бяха в Белия дом. Избирателите са по-леви и не толкова склонни на компромиси или капитулации – терминът „социализъм“ вече не ги плаши… Освен това, по четири емблематични точки от консервативния рязък завой на „новите демократи“ през 90-те години – договорите за свободна търговия, бумa на затворниците, финансовата дерегулация, намалението на заплатите – Хилари Клинтън беше принудена да направи отстъпки под натиска на привържениците на Сандърс.
Острите нападки на Тръмп срещу мексиканската имиграция и исляма, сексизмът му, расистките му теории пораждат такова отвращение, че понякога пречат да се забележи останалото. По отношение на социалните разходи, търговската политика, правата на хомосексуалистите, международните съюзи и военните мисии в чужбина, Тръмп отхвърли така настойчиво повелите на партията си, че трудно можем да си представим републиканските ръководители да променят скоро позициите си по всички тези въпроси.
Освен ако не искат да загубят окончателно „своите“ привърженици, които вече изразиха раздразнението си, като гласуваха на първичните избори за един неособено познат кандидат, за да удържат нападките му, включително срещу ръководители от собствения му лагер: „Политиците ни, смята Тръмп, водеха уверено една политика на глобализация. Тя обогати финансовия елит, който прави дарения за кампаниите им. Но вследствие на това милиони американски трудещи получиха единствено немотия и тревоги.“ Любопитно е, че тези думи идват от милиардер, който прекарва времето си ту в просторен мезонет в Манхатън, ту в частния си самолет. И все пак, става дума за едно доста добро обобщение.
„Разнообразие“ за образовани класи
Всичко това може да наведе на мисълта, че системата не е порочна. И че, както изтъква Франсис Фукуяма в неотдавнашна статия във Форин Афеърс, американската демокрация функционира, тъй като отговаря на народния гняв, смущава династията Клинтън, унижава републиканските барони, поставя в центъра на изборите въпроса за неравенствата, протекционизма и деиндустриализацията [5]. И навярно известява края на едно двойно политическо лицемерие.
С годините Демократическата партия се превърна в инструмент на образованите средни и висши класи. Като афишираше символите на своето „разнообразие“, тя все пак събра огромно мнозинство от гласовете на чернокожите и испаноговорещите. Като се опираше на синдикатите, запази и работническа електорална база. Възгледите й за прогреса обаче вече не почиват на равенството. Ту индивидуалистична и патерналистична (препоръката да се полагат повече усилия), ту меритократична (препоръката да се учи повече), тя не предлага никаква перспектива на „периферната“ Америка, която, далеч от бреговете, остава встрани от просперитета на големите световни градове, от притока на средства от Уолстрийт и Силициевата долина. Тази Америка, която наблюдава как изчезват работните места в промишлеността, послужили за опора на една слабообразована, но относително уверена в своето бъдеще средна класа.
Републиканската партия преди Тръмп също нямаше какво да предложи както на тази Америка, така и на бедните от бялата раса. Основната й цел всъщност беше да намали данъците на бизнес средите, да им позволи да изнасят и да инвестират в чужбина. Kогато обаче говореха за родина, религия и морал на белите работници и пролетарии и преекспонираха темата за преследваната дълбока Америка от страна на подпомаганите малцинства и надменните интелектуалци, консерваторите дълго време успяваха да си гарантират, че жертвите на икономическата и търговската им политика ще продължават да им служат за електорално пушечно месо [6].
Популярността на Тръмп сред тях произтича от други подбуди. Най-напред, предприемачът от Ню Йорк не им говори за Библията и за притежанието на оръжие, а за промишлени производства, които трябва да бъдат защитени, и за търговски споразумения, които трябва да се отхвърлят. А не може да се каже, че г-жа Клинтън е спечелила одобрението на тези гневни избиратели, след като постави повечето от тях в „куп от окаяни хора“, включващ „расисти, сексисти, хомофоби, ксенофоби, ислямофоби“. Този мащабен психологически портрет беше направен по време на среща за събиране на средства в Ню Йорк пред „куп от хора“, особено и непременно възхитителни, след като са си платили скъпо и прескъпо, за да я чуят.
Възможно ли е избори, белязани от подобни идеологически сътресения и дори от желание да се преобърне колата, да приключат с победа на кандидатката на статуквото? Да, след като съперникът й е аутсайдер, по-ненавиждан и от нея. В крайна сметка основната „измама“ е именно в това. Тя характеризира и други страни освен САЩ. Във Франция може да се наблюдава подобна ситуация идната година – народен гняв срещу глобализацията, социалната сегрегация и съучастничеството на „елитите“, неизменно покрити от политическата игра, която както в единия, така и в другия случай винаги прави така, че филията да падне от намазаната страна.
Докато от Клинтън, заобиколена от експерти, социолози и рекламодатели, не може да дойде нищо кой знае колко неочаквано, тъй като тя пресмята всичко до милиметър, Тръмп реши да внесе промяна. Той го стори, като захвърли стратегията на партията си отпреди четири години.
Преизбирането на настоящия президент през 2012 г. изненада републиканските ръководители. Ето защо те заключиха, че за една бъдеща победа би било нужно да ограничат електоралното предимство на демократите сред чернокожите (Клинтън ще ги мобилизира в по-малка степен от Обама) и най-вече сред испаноговорещите, чиято демографска тежест не спира да расте. И тъй като последните са силно засегнати от ограничителната имиграционна политика на републиканците, би било уместно да се подходи по-разкрепостено по темата и да се легализират част от нелегалните имигранти. И понеже електоралната лоялност не е записана в гените, нищо не пречи, разбира се, един испаноговорящ да гласува за десните, ако е против абортите или ако не обича да плаща данъци. Полските, италианските, литовските имигранти бяха демократи, преди да подкрепят Роналд Рейгън. През 2000 г. 70% от мюсюлманите се произнесоха в подкрепа на Джордж У. Буш. Осем години по-късно 90% от тях избраха Обама [7]…
Вместо да се опитва да припечели шепа гласове от латиноамериканския и чернокожия електорат, враждебно настроен към републиканците, Тръмп заложи точно на обратното – да увеличи предимството си сред неиспаноговорещите бели избиратели. Макар броят им да намалява като дял от населението, те продължават да са 74% от електората през 2012 г. За да ги мобилизира, особено в случая на слабообразованите работници и служители, Тръмп разпали страха, че евентуален приток на имигранти може да породи несигурност и размиване на идентичността, и подчерта обещанието за индустриално възраждане („Да направим Америка отново велика“). Подобен род речи намира отзвук сред социални групи, от които елитът на демократите вече не се интересува, тъй като не ги асоциира нито с модерния дигитален свят, нито с демографското разнообразие, навярно защото смята, че са „окаяни“ и че терзанията им принадлежат на един отминал свят, който е в упадък.
Макар големите градове да осигуряват все по-голяма част от процъфтяването на страната и от творческата й продукция, изборите се решават по-скоро в „периферните“ щати. Ето защо в продължение на месеци Калифорния и Ню Йорк трябва да стоят на заден план, тъй като вотът им вече е решен (в полза на демократите), а процентът, с който се постига победата, няма никакво значение. Различно е положението в Охайо, Пенсилвания, Мичиган, Уисконсин. Изходът от изборите в тях е по-несигурен и затова те са ухажвани, там се провеждат срещи и им се обръща по-специално внимание. И какво откриваме? Става ясно, че тези щати, с по-голям процент бяло население, по-голяма средна възраст и често с по-ниско образование от средното, са загубили стотици хиляди работни места поради делокализациите и китайската или мексиканската конкуренция, че там се трупат индустриални развалини, че те са се възползвали в по-малка степен от икономическото съвземане в сравнение с останалата част от страната. Ето защо разтревожените протекционистки изказвания на Тръмп там се посрещат добре. А пък Клинтън изпитва затруднения да пробута „добрата равносметка“ на президента Обама.
Скоро, когато глобалните градове ще са се разраснали още повече, когато имиграцията ще е превърнала Америка в страна, съставена в по-голямата си част от „малцинства“, демократите навярно ще могат да минат без работническия Среден запад, както някога не обърнаха внимание на „бедните бели“ от Юга. Но не и тази година.
Тази година е твърде рано, за да може човек да се кара без последствия, като на разглезени деца, на всички онези, които реагират (зле) на проблемите, които „сами“ са си създали. И да им препоръча да се образоват, да сменят професията си, да се изнесат. Защото с Тръмп на сцената демократите вече не могат да бъдат сигурни, че избирателите от работническата класа, които са им останали, няма да потърсят друго електорално убежище, а не тяхното. Въплъщение на един политически „елит“, който от четвърт век води народните слоеве към катастрофа, Клинтън изведнъж трябва да държи сметка за хора, чиято икономическа съдба е заплашена и които са измъчвани от загубата на някогашния си социален статут. Биографията й е великолепна. През 2016 г. обаче редица американци изглежда искат да изгонят политиците с изтичащ мандат и да разполагат за целта с динамита, наречен Доналд Тръмп.
Така изведнъж белите в трудно положение отново са от значение. Изследват ги, както навремето изследваха чернокожия лумпенпролетариат. И става ясно, че намалява продължителността на живот на миньорите в Апалачите, на тютюнопроизводителите във Вирджиния и на всички онези, които е трябвало да сменят работата си, да станат пазачи в „Уолмарт“, като изгубват две трети от заплатата си. Става ясно, че продължителността на живот на необразованите бели граждани е вече по-ниска с тринадесет години от тази на белите, учили в университет (67,5 срещу 80,4 години). При жените разликата е малко повече от десет години (73,5 срещу 83,9 години). Вече не само в гетата на чернокожите се намират заложни къщи, самотни млади майки, разчитащи на социални помощи, високи нива на наднормено тегло, наркомания, самоубийства. За тези бедстващи хора опитът на Клинтън, привързаността й към политическите норми на Вашингтон, подкрепата, която получава от основните медии, не са непременно от полза.
На какво ще прилича „постиндустриалното“ им бъдеще, когато всички въгледобивни мини, в които работят, бъдат затворени, когато таксиметровите шофьори и шофьорите на камиони бъдат заменени от превозни средства на автопилот, създадени от „Гугъл“, когато касиерките в супермаркетите се превърнат в скенери, а работниците – в роботи? Всички ще станат програмисти? Или сервитьори? Или пък ще бъдат за своя сметка доставчици на готвена храна, поръчвана през мобилно приложение? Или хазяи на стаи за туристи, градинари, домашни помощници? Клинтън не отговаря на това безпокойство, тъй като несъмнено го свързва с отказ от прогреса. Тръмп пък го подчертава, за да отвърне на онези, които тероризира с бруталната си личност и с липсата си на политически опит: „Какво има да губите?“
Порочна или не, скоро ще узнаем дали американската система е станала толкова крехка, че да се предаде на човек като него. Но ако предположим, че в идните седмици атентат, лошо телевизионно представяне или разкритие за компрометиращи кореспонденции бъде достатъчно да отстрани г-жа Клинтън от Белия дом, ще стане ясно, че вместо да се бори ефикасно с американската десница, партията на неолибералното статукво вече представлява основното й гориво.
LE MONDE DIPLOMATIQUE
Превод Павлина Колева


description: Какво може да е общото между министрите (настоящи или бивши) Еманюел Макрон, Фльор Пелрен и Нажат Вало-Белкасем, председателката на Регионалния съвет на Ил дьо Франс (...)

title: От хора с мисия към наемници

maintext:
Какво може да е общото между министрите (настоящи или бивши) Еманюел Макрон, Фльор Пелрен и Нажат Вало-Белкасем, председателката на Регионалния съвет на Ил дьо Франс Валери Пекрес, журналистите Жан-Мари Коломбани и Кристин Окран, бизнесмена Ален Менк, банкера Матийо Пигас (един от собствениците на „Монд“ АД) или бившия министър-председател Ален Жупе? Всички те са минали през програмата „Млади лидери“ на Френско-американската фондация. Подобно на петстотин други френски личности, сред които и самият президент Франсоа Оланд.
От 1981 г. насам тази частна фондация организира двугодишни семинари, по време на които дузина млади французи се срещат с американските елити на същата възраст. Официално целта е да се насърчи френско-американският диалог. В действителност става дума за това да се разяснят добре на бъдещите френски ръководители (предприемачи, политици, журналисти) благоприятните последици от глобализацията по англосаксонски модел. Наистина по-късно се оказва, че в един или друг случай операцията се е провалила (както с Никола Дюпон-Енян, например). В общия случай обаче тези млади хора изграждат брилянтна кариера в различни властови структури и в бизнеса. Личности, които няма да се занимават с антиамериканизъм…
Тази програма разкрива стратегията за влияние на САЩ. Тя се упражнява по още по-впечатляващ начин, когато елитите, по-специално европейските, преминават от държавния сектор към големи американски компании. Последният такъв пример – колко символично! – е решението на Жозе Мануел Барозу да се присъедини към банката „Голдман Сакс“. Бившият председател на Европейската комисия ще вложи опита и контактите си (сред които са всички политически ръководители на Съюза) в услуга на това престижно учреждение… което участва в замаскирането на сметките на Гърция, за да приеме тя еврото.
Барозу не е единственият комисар, преминал на доходна служба. Такъв беше наскоро и случаят с Нели Крус („Банката на Америка“) и Карел Де Гухт, преговарящ и защитник на Големия трансатлантически пазар – TTIP („CVC Партнърс“). Марио Драги пък направо премина от „Голдман Сакс“ към поста на президент на „Банката на Италия“, а след това и на Европейската централна банка [1].
Това сноване между държавния и частния сектор е обичайна практика в САЩ. По времето на Бил Клинтън бе отменен законът „Глас-Стийгъл“, разделящ депозитните от търговските банки, а подбудителите на тази промяна, поискана от „Уолстрийт“, бързо преминаха на работа в големи финансови учреждения. Едрият бизнес умее да възнаграждава онези, които са му служили добре. Начело на Федералния резерв от 2006 до 2014 г., Бен Бернанке насърчи емитирането на парични средства в полза на действащите лица във финансите, като вля 8000 милиарда долара в икономиката за спасяването на банките. През 2015 г. той стана част от екипа на „Ситадел“, един от основните инвестиционни фондове в страната. През същата година Тимъти Гайтнър, едно от протежетата на Клинтън, бивш министър на финансите при Барак Обама, започна работа в „Уорбърг Пинкъс“, голям инвестиционен фонд.
Светът на бизнеса умее също така да залага на онези, които утре ще могат да защитят интересите му, да му отворят вратите на администрациите, да подхванат идеите му. Така е в САЩ, разбира се, но и в останалата част от света също. Тази стратегия прави излишно да се прибягва до подкупи и други методи . Вече няма нужда от корупция! Край на директния шантаж, на заплахите, за да се постигне дадена сделка или за да се получат сведения. Вече се работи с мека сила – с лобиране.
Във Франция тази стратегия на влияние, която някои наблюдатели биха могли да определят като трафик на влияние, проникна през 1986 г. Тогава Симон Нора, видна и емблематична фигура от висшата администрация, се присъедини на 65-годишна възраст към инвестиционната банка „Шиърсън Лемън Брадърс“, превърнала се след това в „Лемън Брадърс“. През 90-те години на XX век глобализацията ускори преминаването на служители от държавния в частния сектор. Големите американски финансови учреждения, които искат да навлязат на френския и европейския пазар, вече подбират кадри сред елита на Франция. Цяло поколение бивши възпитаници на Висшия институт по администрация и финансови инспектори наближават пенсионна възраст. Заплатите им като висши държавни служители, ръководители на национализирани някога банки или на големи предприятия, ако трябва да бъдем точни, нямат нищо общо с възнагражденията, получавани отвъд Атлантика. Различни банки и инвестиционни фондове им представят перспективата за няколко години да спечелят толкова, колкото през цялата си досегашна кариера. Изкушаващо! Още повече, че имат усещането, че вървят в крак с историята.
Така през 1989 г. Жак Мейу, баща на данъка върху добавената стойност (ДДС) по времето, когато е бил държавен служител – президент на „Сосиете Женерал“, стана представител на „Голдман Сакс“ в Париж. Той беше последван от мнозина други. Като се започне с Филип Лагейет, бивш началник на кабинета на Жак Делор (когато последният беше министър на икономиката, финансите и бюджета) и бивш генерален директор на банката „Кес де депо“, който постъпи на работа в „Джей Пи Морган“ през 1998 г. „Левите“ бивши възпитаници на Висшия институт по администрация не остават по-назад и също се поддават на призивите на този съучастнически капитализъм. Тези личности биват избирани и получават солидни хонорари, за да улесняват подеманото от банките сливане и изкупуване на френски предприятия.
С течение на годините стотици дружества преминаха от едни ръце в други посредством изкупуване с лостов ефект (leverage buy-out). Всеки път търговските банки получават комисионна, а френските им ръководители са си заслужили хонорарите. Какво значение има, че в крайна сметка Франция се деиндустриализира, че се уволняват служители, за да се увеличи възвращаемостта на капитала, че търговските дефицити се увеличават? Та нали най-важното е да се улови вълната на тези триумфиращи финанси? Преди време служителите от големите държавни учреждения, които преминаваха в частния сектор, смятаха, че изпълняват мисия – да служат на нацията. След 90-те години обаче манталитетът се промени. Глобализацията превърна хората с мисия в наемници. Разюзданият капитализъм замени държавния капитализъм.
Тази тенденция се засили през годините. През 2004 г. Шарл дьо Кроасе, бивш президент на банката „Креди комерсиал дьо Франс“, тръгна по стъпките на Мейу, като стана международен съветник в „Голдман Сакс“ и вицепрезидент на „Голдман Сакс Европа“. Френските клонове на петте големи американски инвестиционни банки се ръководят от бивши възпитаници на Висшия институт по администрация [2]. Жан-Франсоа Сирели, бивш ръководител на „Газ дьо Франс“ и на „Анжи“, бивш член на кабинета на Жак Ширак, неотдавна се присъедини към филиала на „Блек Рок“ за Франция и Бенелюкс. Слабо познат на широката общественост, този фонд е най-голямото учреждение за управление на активи в света (5000 милиарда долара).
Също толкова знаков е и пътят на Клара Гемар. Тази възпитаничка на Висшия институт по администрация, съпруга на Ерве Гемар, министър на Ширак, беше назначена през 2003 г. за делегат по международните инвестиции. Така тя успя да обогати и без това обширния си списък с контакти от света на висшите ръководни кадри. През 2006 г. „Дженерал Електрик“ ѝ предложи да оглави клона на компанията във Франция, след това да стане вицепрезидентка на „Дженерал Електрик Интернешънъл“, дружеството, отговарящо за високия оборот и отношенията с правителството. Тя изигра ролята на посредник, когато „Дженерал Електрик“ купи енергийния клон на „Алстом“ през пролетта на 2014 г. След като операцията беше извършена, президентът на компанията Джефри Р. Имелт внезапно я освободи, но нека бъдем сигурни – със солидни компенсации. В продължение на десет години г-жа Гемар беше един от основните лостове на американското влияние във Франция – член на Тристранната комисия [3], председателка на Американската търговска камара, член на управителния съвет на Френско-американската фондация.
Да се предложи добър край на кариерата на кадрите в напреднала възраст, да се заложи на няколко ключови личности в парижкия медийно-политическия пейзаж, да се назначат млади обещаващи служители – това са целите на тази мека сила, която се упражнява по четирите краища на света. „Алстом“, например, залага на младежта – по молба на френското правителство „Дженерал Електрик“ обеща да създаде 1000 работни места във Франция за три години; освен това обаче компанията се ангажира да наеме за своите „лидерски програми“ 240 младежи на високи постове при завършването им във висшите училища. На тях ще им бъде предложена бърза кариера в „Дженерал Електрик“, в САЩ и останалата част от света. Това е една ловка операция по улавяне на мозъци, както и начин Франция да се изпразни допълнително от жизнените си сили.
Източването на капитали в чужбина вече се съпровожда от преселение на дипломирани младежи към САЩ, но и към Лондон, Сингапур и други страни. Много често това са децата на тази нова каста от мениджъри наемници, като връзките на техните родители им помагат да си намерят интересни постове в мултинационалните компании. В този глобализиран свят френските елити възприеха същите поведенчески модели и същите амбиции като американските си колеги.
LE MONDE DIPLOMATIQUE
– Превод Павлина Колева