maintext:
Estelon YB
Značka Estelon patří mezi mladé, dravé a ambiciózní, ostatně stačí se podívat na jejich vlajkovou loď Extreme, hovořící samu za sebe. Kdo by to byl řekl, že takhle extravagantní a ultimativní přístup dokáže najít v ani ne půlmilionovém estonském Tallinnu... Originální přístup ale není náhodný nebo mladicky zbrklý, za firmou stojí Alfred Vassilkov s více než třemi desetiletími aktivní praxe na poli návrhu výhybek, měničů i kompletních reprosoustav. Ve svém portfoliu jich má koneckonců přes stovku a to pro širokou škálu výrobců.
Díky tomu si Vassilkov osahal velmi značkou část existujících měničů, ozvučnic, koncepcí, materiálů a filozofií, což "na stará kolena" vyústilo ve vytvoření značky Estelon, dle jeho slov součtu toho nejlepšího, co poznal. Ač výrobní program započal gargantuovským modelem Extreme, dnes čítá už šest modelů ve dvou sériích a to včetně (trochu svébytného) modelu regálového. My jsme se podívali na zoubek tomu úplnému základu firemního katalogu, pokud si takové označení zaslouží reprosoustavy za bezmála půl milionu Korun za pár.
Série Y je dle slov výrobce prolnutím ryze high-endového a ryze lifestylového přístupu - něco jako výborný zvuk v kompaktním a sexy balení. Doposud jediný zástupce této řady, sloupek YB, to zjevně splňuje. Organické, až žensky hruškovité linky evokují štíhlou dívku ve večerních šatech, kupředu na vás koukají dva měniče u "hlavy", basový reproduktor u paty je kvůli elegantním křivkám vtočený dovnitř poslechového trojúhelníku. Asymetrické proporce ozvučnice pomáhají eliminovat nežádoucí stojaté vlnění uvnitř skříně, stejně jako pomáhají rozptylovat prvotní odrazy od ozvučnice.
Přestože tělo Estelon YB působí štíhle, vyrostly reprosoustavy i díky čtveřici nožiček do výšky 128,5 cm, na šířku mají u základny 36,5 a do hloubky tamtéž 43 cm. Použitý materiál a tlusté stěny přispívají k celkové nezanedbatelné hmotnosti 40 kg. Vzhledem k lifestyle zaměření je jeden pár reproduktorových terminálů schovaný pod hranou základny, což (stejně jako u ostatních podobně elegantních výtvorů) znamená mírný kompromis v uživatelském komfortu.
Všechny tři měniče pochází na rozdíl od Accutonů z vyšší řady z portfolia firem SEAS a ScanSpeak; woofer od SEAS má mohutný závěs a průměr osm palců, jeho membrána je z hliníku. Partnerem je mu středobasový 5,25 palcový ScanSpeak Revelator s měkkou středovou kopulkou a charakteristickou "prořezávanou" membránou z papíru, kde prohlubně vyplňuje speciální lepidlo, tlumící účinně nežádoucí vibrace. Za hustou ochrannou mřížkou se skrývá klasická jednopalcová kopulka tweeteru ScanSpeak Illuminator, jejímž materiálem je beryllium. Méně tradiční je uložení, kdy zcela nahoře je středobas a tweeter je až pod ním - vizuálně je to ovšem tvoří velmi harmonický celek s labutím krkem reprosoustav.
O bližších technických řešeních se Vassilkov nezmiňuje, snad jen, že vnitřní kabeláž pochází z katalogu dosti prestižního výrobce Kubala-Sosna.
Estelon YB patří mezi průměrně citlivé se svými 86 dB / 2,83 V, stejně jako do průměru zapadají deklarovanou šestiohmovou impedancí. Výrazně nadprůměrná je pak udávaná frekvenční odezva 30 - 40 000 Hz (bez udané tolerance). Výrobce pak doporučuje minimálně 30 Wattů výkonu, s čímž si dovolujeme při vší úctě jemně, ale důsledně nesouhlasit - přidejte na konec nulu a máte optimální hodnotu.
Co je pak charakteristické pro Estelon, to je použití velmi neobvyklého materiálu na konstrukci ozvučnice. Zapomeňte na dřevo nebo kovy - zde je základním stavebním kamenem (doslova) mramor. Konkrétně najemno drcený mramor, který v požadovaném tvaru udržuje akrylátové pojivo. Jde o materiál, jehož vývojem strávili v Estelonu dlouhých 5 let a ač sám o sobě v proměnlivé tloušťce řádově několika centimetrů zajišťuje hodně vysokou tuhost, vnitřek skříně je ještě dále vyztužen několika příčkami. Kašovitá hmota se nejprve vylévá do připravených forem, kde zatuhne, zraje a v určitém stupni vytvrdnutí se uvnitř ručně pokrývá tlumícími materiály. Vnější podobu pak dolaďuje mnohavrstvý lak - v případě modelu YB buď černý nebo bílý ve vysokém lesku, nebo náš jasně nejoblíbenější matný černý.
Estelon YB jsme měli možnost poslouchat ve dvou zcela odlišných místnostech (velikostně i akusticky), na dvou zcela odlišných sestavách (řekněme ekonomicky rozumné a "plnokrevné") a s dvěma téměř úplně rozdílnými pocity, kdy YB dokázaly působit jako "krásný" malý monitor i jako plnorozsahové a výrazně dospěleji působící reprosoustavy.
V poměrně malé a na basech trochu nezkrocené místnosti v Navrátil Audio jsme měli možnost poslouchat bílé Estelon YB na integrovaném Luxman L-590AX Mark II, který byl krmen přes kabely CrystalCable z univerzálního zdroje Norma Revo DS-1. V nově velmi výrazně k akustické preciznosti vyladěné poslechové místnosti firmy Tykon jsme měli možnost tyto (jen matně černé) reprosoustavy poslouchat přes ultimativní zdroj signálu EMM Labs TX2 / DA2, pasivní předzesilovač Bespoke Audio a koncový stupeň Audia Flight Strumento No 4. Prokabelování zajistila firma Acrolink.
Snad jen na úvod - ať je Luxman mezi integrovanými zesilovači skvělým a za dané peníze vysloveně excelentním kouskem, stále je jeho "áčkový" zvuk něčím, co byste k Estelon YB neměli připojovat. Respektive jasně zjistíte, že YB jsou enormně náročné a vyžadují, aby je zesilovač v kritických chvílích na basech pořádně podržel. A právě to Luxman nezvládl, zato ale dokázal velmi "do hezka" prohřát středy a výšky - vše řečené poměrně jasné říká, že Estelon YB hrají právě tak, jak je nakrmíte a přejímají charakter elektroniky, což může být jak skvělé, tak....inu, méně skvělé.
Když rozehrál svůj kontrabas Charlie Haden ve "Stairway to the stars" ("When the heart dances" | 2008 | Naim Audio | naimcd112), Luxman ho nafoukl do nadživotních (avšak působivých) rozměrů, ale bylo to měkké, ne zcela konkrétní a zřetelně vřelé. Byl to příjemný, šťavnatý, bohatý, barevný, ale na danou cenu spíše průměrně pevný a přesný bas. Ne špatný, ne excelentní. Právě v nízkých frekvencích se ale projevila naplno nutnost volby pevného, jistého a autoritativního zesilovače - určitě to nutně nemusí být monstrum typu Strumento No 4, ale zapomeňte na integrovaná řešení. Estelon YB jsou náročnými milenkami... S Audia Flight nicméně ve stejných ozvučnicích jako kdyby stály v místnosti zcela, ale zcela jiné reprosoustavy s diametrálně dospělejším projevem. Kontrabas najednou jako by sám byl vysochaný z mramoru, ta pevnost, přesnost, konkrétnost a údernost byla prostě excelentní. Bas pevný, nezabarvený, samozřejmě čitelný, strukturovaný...jedním slovem pro danou třídu "pefektní". Moc se nám líbilo, jak štíhlé skříně umí zabroukat, jak umí jít do hloubky právě tak, jak to tón na nahrávce vyžaduje a jak ani trochu nerezonují, ať už hrajete nahlas jak jen chcete. Ta hutnost a bohatost, ta suverénní kontrola, ten výborně vystižený průběh hlubokých tónů, to vše dohromady vytváří nesmírně přesvědčivý dojem skutečného, robustního nástroje, rozhýbávajícího spousty vzduchu.
Střední pásmo je pak ale velmi suverénní i ve spojení s "pouhým" integráčem - vokál Diany Krall ve "Walk on by" ("Quiet Nights" | 2009 | Verve | 0602517981256) byl prostě krásný. Reprosoustavy jsou skvostně čisté a uvolněně samozřejmé, hlas je prostě hlas, dospělý, komplexní, vykreslený s monitorovou čistotou a přitom v něm cítíte hladkost a vstřícnost Luxmanu, reprosoustavy jsou zcela transparentní. Přesuneme-li se o pár hodin a pár kilometrů dále, reprosoustavy na robustní sestavě mizí s naprostou suverénností ze scény a zůstává jen zvuk, přesný, rovný, nenásilný a nevtíravý, tak přesvědčivý, jak přesvědčivě je nahraný, nic víc, nic méně. Skvostná otevřenost, středy jasné a přehledné jako letní den za poledne a živost, kterou jen podtrhuje i vystižení droboučkých rozdílů, vznikajících tím, jak se zpěvačka mírně přibližuje a vzdaluje od mikrofonu. Estelon YB jsou etalonem své třídy v přirozenosti přednesu (když jim dát prostor k vyniknutí...).
Beryliový tweeter je pak úžasně znělý a energický, ale ne nepoměrně ke zbytku pásem, jak dobře ukázala reprodukce činelu a vibrafonu v "La Ronde Suite" z "Django" od The Modern Jazz Quartet (2006 | Prestige | 0025218811026). I Luxman zvládl ukočírovat reproduktor s klidem a jistotou, kombinace teplejšího přednesu zesilovače a exaktnosti beryllia se jevila velmi příjemně. Vibrafon byl křehký, vzdušný, lehký a bohatý, reakce měniče byly excelentně rychlé a jisté, stejně jako byl skvěle vystižený kovový charakter obou nástrojů, snad jen jim v této kombinaci maličko scházel potřebný "úplný" objem. Ten se ale dostavil s druhou sestavou. Expresivní, luxusně znělý, dlouhý, jasný a pevný činel zněl se skvostnou rychlostí a přesností, bylo možné slyšet i lehounké doševelení s až monitorovou konkrétností, vysloveně skvostná pak byla absence agresivity při libovolné hlasitosti, takže ani výrazný, šťavnatý a hutný vibrafon s výsostně kovovým charakterem nebyl problematický, ale naopak zcela klidný a uvolněný.
Podobně jako u basů je i u dynamického potenciálu velmi důležité, s čím Estelon YB spojíte - pro komorní, lehoučký přednes bez vysokých hlasitostí stačí bohatě Luxman, ale třeba pro orchestrální "5. symfonii" Gustava Mahlera (Česká filharmonie a Václav Neumann | 1994 | Octavia Records | OVCL-00258) si určitě budete chtít Estelon pěkně probudit. Dynamika je dobrá i s Luxmanem, ale že ve štíhlých skříních leží dynamická výbušnost a energie, kterou byste čekali spíš od mohutných sloupů s velkými reproduktory, to ukáže až náležitě dimenzovaná sestava. S Luxmanem byla reprodukce jakoby zmenšená, trochu jako kdybyste stáli daleko od pódia a zvuk k vám doléhal živě, čistě, ale přeci jen s malým tlakem. I tady bylo cítit, že YB jdou za signálem ochotně a lehce, ale 86 dB citlivosti si prostě žádá své. A tím nemyslíme doporučovaných 30 Wattů výkonu zesilovače, ty tu moc nepomohou. Naopak za pomoci velkého koncového stupně Estelon YB doslova explodovaly - v hudbě najednou zaznívá drama, orchestr zabírá v erupcích hudby s nebývalou snadností a to dýchání, ten tlak, ta údernost a konkrétnost, ta precizní organizace, to vše svědčí o výtečně promyšlené koncepci a neošizeném provedení. Dokonce i proporčně už orchestr začíná působit relativně podobně jako z opravdu velkých reprosoustav, což na "lifestyle skulpturu" vůbec, ale vůbec není špatné. Nejvíce fascinující je ale skálopevná kontrola...
Ani mnohovrstevnatý Oldfieldův opus "Amarok" (1990 | Virgin | 0777 7 86941 2 0) reprosoustavy nezaskočil. I s Luxmanem působil jejich přednes velice čistě, ale přeci jen trošičku mechanicky a utaženě. Ani divoké hudební dění se nicméně nezmění v chaos, je tu jasné rozvrstvení, jednoduchá čitelnost a vysloveně excelentně načrtnuté struny akustické kytary a jejich doznívání. Co do rozlišení jsou Estelon YB opět až monitorově soustředěné a exaktní, abyste se ale zbavili jejich techničnosti, budete prostě opět muset dobře zvolit elektroniku - v druhém systému se totiž doslova rozzářily. Na stejné skladbě byla organizace a čitelnost ještě o notný kus snazší a jistější, zejména díky celkové naprosté pevnosti. Objevily se pak velice jemné detaily, signálové pozadí bylo černočerné a YB dokázaly skvostně prokreslit jednu každou vrstvu, bylo velice snadné vydělit z celku jeden každý tón, stejně jako vnímat ho zasazený do kontextu - jako ve skutečnosti.
Podání prostorové scény v Ishamově "Trapeze" ("Blue Sun" | SONY Music | 074646722725) bylo excelentní, nejen tak jak v půlmilionové třídě už prostě být musí, ale obecně. V menším prostoru bylo znát, že scéna je ohraničena zprava i zleva plus mínus osami ozvučnic, dění se ale odehrávalo zcela mimo ně, jako by to byly skutečně jen skulptury v prostoru a hudba na nich byla nezávislá. Teprve ale když přibylo další metr, metr a půl po obou stranách, ukázalo se, že scéna přetéká až za hranice reprosoustav a hlavně se ještě precizněji poskládá a zvětší se proporce nástrojů, jsou přirozenější. Estelon YB prostě patří do těch 30 - 50 metrů čtverečních, kam je výrobce pasuje a v menších prostorách se trošku dusí. Když je necháte rozletět, objevíte působivou a při adekvátní hlasitosti až dechberoucně věrnou hudební scénu. Možná jsme měli pocit, že zvuk je oproti jiným reprosoustavám o kousíček více "na pódiu", nicméně šířka a hloubka spolu s ultra precizní lokalizací vykreslí jednoduše hologram.
A když na sebe pustíte rockovou "Amused to death" Rogera Waterse ("Amused to death" | 1992 | Columbia | 468761 2)? Bude-li to s Luxmanem a v malém prostoru, pak to bude spíše ne až tak hlasitý, barevný, bohatý, ale ne koncertní přednes. Krásné hlasy a celkovou přehlednost prostě nedoprovázel takový ten správný rockový drajv a údernost. Zato v trošku větším prostoru, s poněkud větší sestavou a možností bez obav zahrát nahlas jsme se přenesli do holešovické arény nějakých 15 let zpátky. Kam? No přeci na koncert Rogera Waterse... Ta síla, ta čistota, ta perfekcionistická organizace, ta razance, ten šmrnc, drajv a ta absence pocitu ozvučnic v prostoru, to prostě mrazí a nadchne, zejména díky možnosti ignorovat na takového super sestavě technické limity a užívat si maximálně jen a pouze hudbu v maximálně přirozeném balení.
Estelon YB jsou možná hlavně elegantní, možná je jejich tvůrce řadí do lifestyle světa a možná jsou to "jen" základní reprosoustavy z nabídky, ale jejich elegantní zevnějšek, jejich zjevně promyšlená koncepce a pečlivá konstrukční práce, jejich krásný matný lak (nic proti obdobně krásnému lesku, ale v černé vše prostě zapadne do sebe), excelentní provedení a jejich sladěný, čistý, super transparentní, koherentní, spojitý a autoritativní zvuk, to vše přináší do vašeho interiéru jednak krásné vizuální objekty, jednak ale hlavně hudební zážitek, který je velice přirozený a staví Estelon YB na přední příčky v jejich cenové třídě. Pokud jim dáte dost fyzického prostoru k vyniknutí a pokud k nim zvolíte elektroniku, která je zejména v nízkých kmitočtech adekvátně podrží (tedy asi ne levnější integrované stroje, ale pořádné a hlavně stabilní "elektrárny"), dostane se vám zážitku, který se dá bez vší složitosti vlastně vtěsnat do těch audiofily jen zřídkakdy pronášených tří slov - "to" ... "už" ... "stačí"... A to je hodně velká poklona.
MĚŘENÍ - FREKVENČNÍ ODEZVA + IMPEDANCE
Měření frekvenční charakteristiky probíhalo ze vzdálenosti 1 m ve výšce mezi tweeterem a středotónovým měničem, v uzavřeném semireverberantním prostoru o výměře podlahové plochy cca 20 a cca 40 metrů čtverečních. Prostor je standardně (menší) až velmi dobře (větší) zatlumen, druhý s velmi rozsáhlými akustickými úpravami, a proto jsou naměřené hodnoty interpretovatelné jako 100% věrohodné v pásmu 200 Hz a výše u menšího prostoru, v pásmu cca 50 Hz a výše ve větším prostoru, v pásmu 10 – 200 Hz, respektive 10 - 50 Hz ovlivněné akustickými parametry prostoru – konkrétně výrazným zdvihem na basech u prostoru prvního, jen velmi lehkým zdvihem u prostoru druhého. Měřeno bylo pomocí software ATB PC Pro vždy v pěti cyklech (kvůli rušení z exteriéru), vybrána byla střední křivka. Všechna měření probíhala na zmíněných použitých sestavách s vždy stejně nastavenou úrovní hlasitosti. Měřeno pomocí PCM stopy o vzorkovací frekvenci 48 kHz s 1/3 oktávovým vyhlazováním.
V referenčním prostoru a na referenční sestavě studia Tykon bylo znát jen lehoulince aktivnější výšky a středy, basy svým maličkým ústupem o cca 2 dB pod hranicí 100 Hz celkem odpovídají velikosti reprosoustav, ale vše je nadmíru spořádané a naprosto v pořádku. Reálný nástup reprodukce mezi 30 - 40 Hz je naprosto dostačující, stejně jako celková vyrovnanost pásma prostě odpovídá pořizovací hodnotě reprosoustav.
V malé místnosti studio Navrátil Audio pak jasně pod hranicí 300 Hz čteme reakci mohutné basové energie a malého prostoru, pásmo od 300 Hz až "ke hvězdám" je ale vzorně rovné, čisté a klidné.
Impedanční křivka jasně napovídá, že Estelon YB budete muset "podržet", zesilovač musí být velice stabilní, silný a jistý, jinak nebude schopen zvládnout pokles u basů až ke 2 Ohmům (či možná ještě o kousek níž). Alespoň elektrická fáze pak nevybočuje z korektnosti a je prostá rychlých přechodů, které by z modelu YB činily ještě náročnějšího partnera. Estelon YB však rozhodně nejsou reprosoustavy pro nedokonalé integráče...
VHODNÁ MÍSTNOST
MALÁ [< 20m2] [ × ] | STŘEDNÍ [> 20m2 / < 40m2] [ ✓] | VELKÁ (> 40m2) [ ✓]
Kč 464 750,- - lesklá bílá / lesklá černá
Kč 437 250,- - matná černá
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/reprosoustavy-podlahove/1130-estelon-yb#sigProId754eb3c4d7 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ krásný design i povrchové zpracování
+ velký, energický zvuk ze "skladných" rozměrů
+ dynamika
+ absolutní transparentnost
+ rozlišení
ZÁPORY
- budete potřebovat nekompromisní a hlavně stabilní systém od zdroje po zesilovač
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Tykon | www.tykon.cz


authors:
Daniel Březina
Autor

description: Online magazín o audio-video technice, domácím kině a chytrém bydlení.

title: Cabasse Acoustic Center Praha

maintext:
Cabasse Acoustic Center Praha
Není tomu dlouho, co se v Praze objevilo místo, věnované odshora dolů a zleva doprava výhradně značce Cabasse, po vzoru dejme tomu Apple Store nebo jiných značkových konceptů. Podobné řešení má nezpochybnitelnou výhodu - můžete si udělat představu o reálných rozdílech mezi jednotlivými modely / řadami / koncepcemi, což může být zajímavé.
Ostatně prezentační text firmy BSS Praha, která Cabasse Acoustic Center provozuje, hovoří celkem jasně a proto si ho dovolíme bez větších zásahů přetisknout:
"Hudba se na nás slétá ze všech stran, hudba je s námi od rána do večera, hudba je kolem kamkoliv kam jdeme. Je to hudba, kterou kdysi označili za nejkrásnější z umění. Snad právě proto máme tak silnou potřebu zaposlouchat se do hudby i v klidu domova. Aby však hudba zůstala onou okouzlující záležitostí plnou emocí, musíme věnovat velkou péči i výběru "nástrojů", přes které ji budeme poslouchat - dokonce péči tak velkou a důkladnou, že může leckoho odradit pocitem, že musí mít doma spoustu kabelů, držáků a dalších esteticky rušivých prvků a složitě použitelných přístrojů.
Právě proto jsme tu my v Cabasse Acoustic Center v Praze, abychom vám pomohli najít cestu k dokonalému zvuku, který vás nechá bez překážek, bez únavy a bez obtíží vychutnat si vaši oblíbenou skladbu, oblíbený disk, LP, rozhlasovou stanici nebo internetový stream. Jsme tu, abychom vám pomohli objevit kouzlo perfektního ozvučení a smazali jakoukoliv překážku mezi vámi a silným hudebním zážitkem ve vašem domově.
Nechte si v našem stylovém showroomu ukázat, jak nenápadně a precizně lze ozvučit libovolný prostor, přijďte si poslechnout špičkové reprosoustavy i elektroniku do našeho konceptu Cabasse Acoustic Center. Je lhostejné, zda preferujete dvoukanálový poslech hudby na nejvyšší úrovni, hledáte nenápadné vestavné ozvučení pro minimalistický interiér nebo se chcete nechat ohromit explozivním zvukem domácího kina nejnovějšího standardu Dolby Atmos, kde zvuk přichází ze všech stran včetně stropu.
V showroomu na vlastní oči uvidíte, na vlastní uši uslyšíte a na vlastní kůži vyzkoušíte, jaké to je mít skutečně dokonalý zvuk na dosah ruky. Ať už vybíráte zvuk do svého vlastního domu, ať jste architekt či designér s touhou najít skvělý zvuk v moderním elegantním kabátě, přijďte se podívat do nového showroomu, jak snadno lze s tradiční francouzskou značkou Cabasse díky její téměř sedmdesátileté historii skloubit ideální integraci do libovolného interiéru se špičkovým, živoucím zvukem. Uvidíte a uslyšíte, co jste doposud nepovažovali za možné. Dopřejte si to nejlepší..."
Za nás je velmi zajímavá ještě jedna možnost - porovnat, jak obdobné technologie, obdobná řešení a obdobný přístup mohou i v rámci jedné značky přinést s vyššími řadami opravdu významné rozdíly.
Více informací o centru na http://www.bsspraha.cz/new-living-center-bss-showroom
FOTOGALERIE

fasttext_language: cs


title: Vienna Physix Diva grandezza

maintext:
Vienna Physix Diva grandezza
Hornové konstrukce nemalá část lidí odmítá z principu - většina hornových reprosoustav je velká, neskladná, vyžaduje prostor, často má tendenci zvuk tak trochu tlačit (tedy nejen v tom fyzikálním, ale též subjektivním slova smyslu) a tím i do něj vkládat zřetelný vlastní charakter. To je často způsobeno tlakovými měniči a dalšími pro horn běžnými řešeními. Pak jsou ale výjimky, třeba přes čtyři roky vyvíjený nejvyšší model rakouské firmy Vienna Physix, nazvaný Diva grandezza, neboli (zhruba přeloženo) Velká diva.
Zase tak veliká ale tato diva není, i přes výrazně "hornové" tvary vyrostly tyhle reprosoustavy jen do výšky 121 cm, do šířky mají 50 cm a do hloubky 68 cm, jsou tedy poměrně skladné. A hmotnost 68 kg spočívá povětšinou v základně s elektronikou a v aktivním basovém modulu. Paradoxně i přes velké plochy hornů působí v reálném prostoru Diva grandezza kompaktně a smysluplně, nikoliv zbytečně efektně a zapadnou i do běžného interiéru - dokonce třeba i ve výrazně oranžovém provedení, které dorazilo k nám.
Design reprosoustav je výrazný, ale vlastně na nich není téměř nic, co k provozu není potřeba. Při pohledu zepředu tvoří dominantu široká středotónová horna s průměrem plných 50 cm, kousek nad ní a za ní se skrývá horna vysokotónová s průměrem 18 cm a kousek pod ní pak modul s basovým měničem, vlastně takové velké vajíčko. Horny jsou upevněny na prohnuté MDF desce, respektive na nosníku z mnoha postupně ohýbaných MDF vrstev, takže tato část je opravdu bytelná a vibrace se skrz ni šíří jen velmi málo.
Celé reprosoustavy jsou pak posazeny na mohutné základové desce a na čtyřech antivibračních nožkách; je vidět, že design měli na starosti lidé přemýšlející o běžném životním stylu posluchačů - krom toho, že si můžete vybrat libovolné barevné provedení libovolné části včetně nožek jsou tu třeba i takové drobnosti jako je odnímatelná zábrana mezi nožkami na všech stranách podstavce. Pokud tak nedej bože třeba při luxování poškodíte lak, nemusíte opravovat celou základnu, jednoduše jen vyměníte či přelakujete nevelkou příčku z MDF za pár EUR.
Na zadní straně základny Diva grandezza najdete klasické reproduktorové terminály, ale také napájecí zásuvku s kolébkou, stejně jako ovládací prvek hlasitosti. To oboje patří k aktivní basové jednotce, kvůli níž je vlastně základna tak velká jak je - skrývá totiž 500 Wattový zesilovací modul ICE Power z dílen Bang & Olufsen a výhybku z pečlivě pro oba kanály párovaných komponentů Jantzen spolu s filtračními obvody, oddělujícími aktivní a pasivní část.
Atypické pro horny je u Diva grandezza to, že používají zcela běžné dynamické měniče, ne tlakové; to se projevuje na zřetelně "nehornovém" charakteru reprodukce. Výhodou hornových řešení je jejich vysoká citlivost, což ale v dnešní době výkonné elektroniky už není nic, co by bylo nezbytně nutné. Ve Vienna Physix se tak vývojáři rozhodli "zhornovat" běžné reproduktory, konkrétně vybrané z katalogu Audax.
Tweeter TWO24A26 má měkkou hedvábnou kopulku o průměru 2,5 cm, středotónový měnič HM130Z10 má průměr pět palců a jediný nehornový měnič je pak desetipalcový TIW 250XS z nejvyšších pater katalogu Visaton. Ten ve Vienna Physix vybrali kvůli jeho malé náročnosti na objem ozvučnice. Filtr přivádí do basové jednotky signály pod hranicí 280 Hz, pasivní výhybka pak dělá středy a výšky na úrovni 2 400 Hz.
Tvary hornů jsou výsledkem trojrozměrného modelování v počítači a to zejména díky zkušenostem jednoho ze zakladatelů s CAD programy v automobilovém průmyslu. Zvukovody mají dokonale precizní kulatý tvar a jejich úhel také není náhodný. Stejně tak basová ozvučnice má propočítané tvary tak, aby byly optimálním kompromisem mezi potřebnými 48 litry vnitřního objemu, nároky na pevnost (proto tvar vejce) a eliminaci nežádoucích vnitřních rezonancí (i proto opět kulovitý tvar a lepené tlumící desky po celé vnitřní ploše nebo 16 kg [ !!! ] kovových kuliček).
Celkové zpracování i design jsou fantastické - mírně výstřední, ale přesto snadno "stravitelné" v téměř libovolném interiéru, z každého detailu je cítit péče a třeba jen při kontaktu s kovovými částmi na ozvučnicích vnímáte tu masu skvěle obrobeného kovu. Stejně tak basová komora ze skelného vlákna nebo horny jsou výjimečně přesnými obrobky.
Vysoko- a středotónový měnič mají precizní zarovnání, basový měnič je o kousek vpředu, což prý zajišťuje optimální zfázování. Aby se předešlo rozbití zvuku nejvyšších kmitočtů o středopásmovou hornu, je vyzařovací charakteristika tweeteru upravená do tenčího paprsku; to nicméně vyžaduje trochu péče s natočením a obecně práci s pozicováním reprosoustav v místnosti. Výhodou hornů je pak možnost dát je téměř kamkoliv co se týká odstupu od zadní zdi (ač 10 cm nebude vhodné ani zde).
Tyto horny jsme měli k dispozici poměrně dlouhou dobu, kdy se na nich vystřídala široká škála elektroniky, nutno říct, že nebylo nic, s čím by nehrály hezky a příjemně a navíc se nezdálo, že by byl jakýkoliv problém je rozehrát. Platilo to dokonce i pro cenově zcela nepoměrný set Cambridge Audio CXA80 / Cambridge CXC, platilo to pro Norma Revo IPA-70B s převodníkem ASUS Xoner Essence One MUSES MKII a platilo to též pro Naim Nait XS / Naim FlatCap XS / OPPO BDP-105D / VPI Scout. Srovnávali jsme s Harbeth Monitor 30, Xavian Premio nebo Xavian Perla, propojeno bylo kabely ZenSati Authentica, signálovými z KrautWire Lifetime série nebo třeba napájecími IsoTek spolu s filtrem EVO3 Solus.
Aktivní basák má zjevně dost energie a je dobře sladěn s elektronikou, takže i basofilům nabídnou Diva grandezza působivé zážitky. Kontrabas Charlieho Hadena v "No lonely nights" ("American Dreams" | 2002 | Universal Music | 064 096-2) byl velmi kultivovaně měkký, ale tak vláčný, pružný a šťavnatý, že každý tón dokázal rozvibrovat i sklo v oknech; bas je velmi přesný, ne suchý, výrazně bohatý a barevný, velmi objemný a konkrétní jako úder Thorova kladiva. Kontrabas vás tak polaská svou drnkavou dřevitostí, precizní členitostí s výtečnou kontrolou. Díky aktivnímu "pohonu" se reprosoustavy nebojí jít tak hluboko, jak je potřeba a snad jen touha přenést domů v plné síle a objemu varhanní píšťaly by je mohla trochu zaskočit, jinak jsou nejspodnější tóny naprosto uvolněné.
Oproti všem námi doposud poslouchaným hornům s výrazným podáním středů jdou Diva grandezza trochu jinou cestou - výrobce jim říká "soft horns" a vskutku, středy z pásma nijak neční, ba naopak by klidně asi mohly být i intenzivnější. Prý je to kvůli možnosti poslouchat bez známek únavy dlouho a dlouho a je fakt, že reprodukce je naprosto nekonfliktní bez ohledu na hlasitosti a do určité míry i bez ohledu na kvalitu nahrávky. Třeba vokál Kurta Ellinga v "Undun" ("Nightmoves" | 2007 | Concord Jazz | 0888072302631) byl i přes uvolněný, měkčí přednes excelentně čitelný a famózně prokreslený. Dokonce byl i přirozeně pevný, plný a opět směrovaný k barevnosti a šťavnatosti. Reprosoustavy kreslí vokál s dospělou uvolněností, přirozeně a klidně, zaslechnete i jemné nádechy a jemňoučké doznění. Nádherná je i plasticita, je to jednoduše trojdimenzionální hlas ve vaší poslechové místnosti, jen vůči zbytku pásma je energie o ždibec menší a oproti drtivé většině světové produkce tu schází kousíček intenzity.
Naopak výšky žádnou opatrností netrpí; vibrafon v "In a sentimental mood" ze společné desky Sonyho Rollinse a The Modern Jazz Quartet (1988 | Prestige | 00025218111126) byl znělý až zvonivý, jasný jako blesk za temné noci a napumpovaný energií, každé cinknutí proletělo prostorem naprosto konkrétně, pevně a přitom naprosto bez agresivity. I činely byly nádherně vysoustružené, velké a bylo zřejmé, že nejvyšší pásmo má přeci jen lehounce navrch. Úder do činelu je krásně členitý, je slyšet celý průběh včetně dlouhého dozvuku, jasně cítíte, že je to kus znějícího kovu, ne jen jakýsi malý bod.
Ona "soft" charakteristika činí z Diva grandezza nástroj schopný podat libovolnou hudbu s trochu příjemněji, zábavněji laděným charakterem, přitom ale nemáte pocit nepřirozenosti. Hodně tomu pomáhá i výrazný dynamický potenciál, kdy třeba ani Dvořákova "Novosvětská" v podání České filharmonie v čele s Václavem Neumannem (1994 | Denon | CO-78828) nepůsobí dynamicky komprimovaně. Naopak už od velmi tichých úrovní cítíte dynamiku a tlak, nahlas pak přidají horny mohutné pohyby vzduchu, důraz a výbušnost - nepřehání to, nehrají na efekt (za danou cenu si můžete pořídit reprosoustavy, které vás zvukem doslova zavalí), ale hudba je už tak přesvědčivě živá, s parádní makrodynamikou a schopností podat mikrodynamické nuance, že si ji prostě už jen užíváte. Reprosoustavy navíc i přes své ne úplně dramatické rozměry umí nabídnout velký zvuk a vystihnout rozměry orchestru.
Vienna Physix Diva grandezza nejsou klasicky analytické a pokud se vyžíváte v lovení nejjemnějších detailů, najdete v dané třídě určitě i preciznější zvukové lupy. Pokud vám ale záleží spíš na komplexnosti a propojenosti, na celkově otevřeném a přehledném, čistém zvuku, pak jsou Diva grandezza naprosto v pohodě - v "Bang Bang Bang" Tracy Chapman ("Collection" | 2001 | Elektra | 7559-62700-2) má všechno své místo, jak vokál, tak nástroje jsou zcela snadno čitelné, velmi informativní a hlavně celistvé. Je to prostě velký, spojitý celek, ne soubor detailů, které si pak musíte poskládat. Jasnost a vzdušnost přednesu je skvělá, byť by se asi dalo říct, že reprosoustavy jsou tak trochu protikladem studiových monitorů.
Pro dosažení optimální iluze prostoru budete potřebovat splnit alespoň jednu ze dvou podmínek - buď hornům dáte spoustu prostoru a budete od nich sedět daleko, nebo budete muset sedět na poměrně zřetelně ohraničeném místě (což pokud nemáte 50 - 60 m2 jen pro svůj poslech asi bude reálnější). V "Don´t say a word" od Phantom Limb ("Phantom Limb" | 2009 | Naim Audio | naimcd120) bylo zřetelně slyšet, jak se za správných podmínek na správném místě vytvoří nádherný 3D efekt, jak vše zapadne v pravolevém i předozadním směru, jak nástroje získají spoustu místa kolem sebe a jak se snadno, naprosto přirozeně lokalizují - a také to, jak když si sednete o půl metru doleva nebo doprava, tak se obraz poněkud rozostří.
V čem jsou Diva grandezza ale brilantní, to je schopnost hrát cokoliv, s čímkoliv, jakkoliv a stále s pohodovým klidem a muzikálností. Třeba titulní skladba Caveova alba "Dig, Lazarus, dig!!!" (2008 | Mute | CDSTUMM277) si získala naši plnou pozornost a bavila nás jak potichoučku při poslechu v hloubi noci, tak koncertně nahlas, když jsme měli prostor široko daleko jen sami pro sebe. Rytmus skladby, přehlednost, živost, údernost i celková plynulost zůstávají neměnné, mění se jen hlasitost. Diva grandezza jako by stíraly pocit reprodukce a nabízely maximální kontakt s hudbou.
Vienna Physix Diva grandezza jsou jiné - ostatně to asi dokážete odhadnout už z jejich vzhledu. Jsou ale přes svou vizuální výraznost úžasně snadno přístupné; přes přirozenost, výborné rozlišení a parádní dynamiku (jak už to tak ostatně v této ceně musí být) prostě hrají. Je jedno, jestli posloucháte dvě minuty, dvě hodiny nebo dva dny v kuse, jedno, jestli posloucháte potichoučku jako kulisu nebo pěkně nahlas, všechno funguje - živý, barevný, bohatý zvuk navíc přes více než dostatečné kvality nabízí muzikálnost a i když do reprodukce vnáší tak trochu svůj vlastní charakter, ničemu to nevadí (pokud samozřejmě nechcete studiově suchý a přesný zvuk - to pak hledejte jinde). Tohle jsou high-end reprosoustavy "pro normální lidi", jak to ostatně tvrdí i jejich tvůrci. Neshodí vám ani méně povedené nahrávky a každý poslech je emotivní zážitek jako dobrý koncert. A mimochodem - v reálném prostoru nevypadají zdaleka tak výrazně jako na fotkách, takže se s nimi dá opravdu i normálně bydlet.
MĚŘENÍ - FREKVENČNÍ ODEZVA + IMPEDANCE
Měření frekvenční charakteristiky probíhalo ze vzdálenosti 1 m ve výšce mezi tweeterem a středotónovým měničem, v uzavřeném semireverberantním prostoru o výměře podlahové plochy 50 metrů čtverečních. Prostor je standardně zatlumen, ovšem bez rozsáhlých akustických úprav, a proto jsou naměřené hodnoty interpretovatelné jako 100% věrohodné v pásmu 200 Hz a výše, v pásmu 10 – 200 Hz ovlivněné akustickými parametry prostoru – konkrétně mírným zdvihem na basech. Měřeno bylo pomocí software ATB PC Pro vždy v pěti cyklech v různou denní dobu (kvůli rušení z exteriéru), vybrána byla střední křivka. Všechna měření probíhala na NAD C370 a Pioneer BDP-LX71 s vždy stejně nastavenou úrovní hlasitosti. Měřeno pomocí PCM stopy o vzorkovací frekvenci 48 kHz s 1/3 oktávovým vyhlazováním.
Naměřená frekvenční charakteristika celkem jasně dokazuje slova konstruktérů o tom, že cílem není studiově rovný zvuk; v toleranci +/- 3 dB se nicméně Diva grandezza snadno vejdou do hranice 35 - 20 000 Hz bez problematických propadů i zdůraznění, snad jen na nejvyšších výškách je charakteristika přeci jen ne úplně lineární. Basovou odezvu pak lze ještě regulovat, toto je poslechové nastavení s cca o 1 dB potlačenými basy.
Impedanční křivka zřetelně ukazuje plynulou filtraci, bod napojení je na hranici 280 Hz. Průběh křivky kolem zhruba 10 Ohm bez výrazných přechodů zajišťuje klidné soužití v podstatě s jakýmkoliv zesilovačem. Stejně tak elektrická fáze je naprosto v pořádku (nebereme v potaz chybu měřícího systému nad 10 kHz).
VHODNÁ MÍSTNOST
MALÁ [< 20m2] [ × ] | STŘEDNÍ [> 20m2 / < 40m2] [ ✓] | VELKÁ (> 40m2) [ ✓]
cca Kč 1 080 000,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/reprosoustavy-podlahove/1127-vienna-physix-diva-grandezza#sigProId7e293d4666 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ velmi muzikální charakter
+ měkkost a nekonfliktnost celkového projevu
+ nádherné podání prostoru
+ hezky barevný a šťavnatý přednes
+ v reálu velmi snadno snesitelná estetika pro jakýkoliv interiér
+ autorita a údernost basu
ZÁPORY
- střední pásmo by mohlo být energičtější
- mají přeci jen užší vyzařovací charakteristiku = směrovost
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Walter Kircher | www.walterkircher.com


title: recenze audio-video techniky a chytrého bydlení

maintext:
QUAD ESL-2912
Elektrostatické reprosoustavy jsou neobvyklou koncepcí a je jen velmi málo výrobců, kteří dodnes jdou touto cestou - jedním z takových vytrvalců a patrně jediným, kdo doopravdy smysluplně zvládl sériovou výrobu elektrostatů (nepočítáme-li hybridní Martin Logan), je původem britský Quad, neméně dobře známý i svými elektronkovými kouzelnými zesilovači.
Ačkoliv firma Quad je již dlouhou dobou součástí koncernu IAG spolu s Wharfedale, Luxman, Mission, Audiolab nebo Castle, zůstává stále dosti svébytným výrobcem a právě plnorozsahové elektrostaty ESL-2912 to výborně dokazují. Navazují na dlouhou tradici elektrostatů, začínajících u ESL-57 z roku 1957 (byť tehdy ještě Quad připomínaly spíše elektrický přímotop) a s výjimkou cenově poněkud jinam posazeného top modelu Martin Logan jsou to patrně jediné v podstatě plnorozsahové reprosoustavy tohoto typu na světě.
Nevýhodou jejich pojetí jsou rozměry - ESL-2912 jsou velké, respektive jsou hlavně široké a tím extrémně nápadné. Na výšku vyrostly do 147 cm, na šířku mají 69 cm a hloubka 38 cm platí pro základnu, samotný panel se skrývá v "ozvučnici" hluboké jen něco kolem 15 cm (ta je k základně ještě připevněna aretační tyčí, udržující záklon přesně tři stupně). Rozměry a váhu 44 kg vizuálně alespoň trošku kompenzuje fakt, že celá velká plocha přední a zadní části krytu panelů je pokrytá černou látkou, jen boky, vršek a základna jsou vyvedeny v jiném provedení. Boky v matné černi, vršek a základna ve velmi pěkné dřevěné dýze.
V základně na čtyřech nastavitelných odhmotňovacích nožkách pak najdete jednak reproterminály, jednak napájecí zásuvku s vypínací kolébkou, to vše pod lehounce nepraktickým úhlem, který by mohl komplikovat použití kabelů s mohutnými koncovkami.
Celkové zpracování je vlastně velmi hezké, spoje jsou pěkně slícované, materiály zvolené adekvátně cenové třídě a pokud přenesete jaksi nemoderní a technické stránce věci podřízenou estetiku, nebude si nač stěžovat.
Technologie za ESL-2912 je vlastně v principu poměrně jednoduchá - za krycí látkou se v základním hliníkovém rámu nachází vpředu a vzadu mohutné měděné statory s ultra vysokým napětím 5 kV s mnoha perforacemi a mezi nimi je natažena mylarová fólie s tloušťkou zhruba 10x menší, než má lidský vlas - už to jasně napovídá o tom, že její hmotnost je v podstatě zanedbatelná (Quad říká, že se hmotností blíží plus mínus vzduchu, kterého se dotýká). Je dobré říct, že tu není jen jediná fólie / panel, ale je tu několik pruhů, obdoba pásem u klasických dynamických reprosoustav. Jedinou nevýhodou kmitání fólie mezi statory je to, že při vysokých hlasitostech může membrána dojít až příliš blízko statoru a reprodukce se tak přeruší; u modelu ESL-2912 tomu výrobce zabraňuje blíže nespecifikovanými izolačními nástřiky.
Elektronika napájecího zdroje v podstavci má precizně symetricky rozložené komponenty na deskách plošných spojů, použity jsou odpory Vishay a kondenzátory Murata, protože byť nejsou v signálové cestě, dle výrobce pomáhají udržovat stabilnější napětí, výsledkem čehož je přesnější kmitání.
Quad ESL-2912 jsou poměrně náročné na volbu partnerů - zejména je to kvůli nižší citlivosti 1,5 mbar / V / m (což je zhruba ekvivalent 86 dB / 2,83 V / m), ale také variabilní impedanci 4 - 20 Ohm. Pokud je však udržíte pod kontrolou, umí v toleranci -6 dB nabídnout frekvenční odpověď v rozsahu 32 - 21 000 Hz, v běžné místnosti prý dokonce jdou až na 28 Hz.
Poslouchalo se na i výrobcem doporučovaném setu Quad Artera Play a Quad Artera Stereo. Propojovací i reproduktorové kabely pocházely z katalogu QED a napájení filtroval Furman z Elite série.
Díky velké ploše basové části membrány se elektrostaty nebojí ani hlubokých tónů, navíc umí rozhýbat velkou porci vzduchu. Snad jen ty úplně nejhlubší polohy nástrojů jako jsou varhany leží mimo schopnosti ESL-2912 z pohledu realistické váhy a objemu, kontrabas Charlieho Hadena ve "Spiritual" ("Beyond the Missouri Sky" | 1997 | Verve | 537 130-2) byl ale příjemně přesvědčivý. Líbilo se nám, jak reprosoustavy vystihly velkou plochu korpusu nástroje. Když otočíte hlasitost hodně doprava, začínají elektrostaty ztrácet svou konkrétnost, jinak jsou ale skvělé - tóny byly kulaté a příjemně měkké, kontury velmi solidní a oddělení tónů skvělé díky celkově velmi rychlému zvuku. Nejde o zvuk suchý a striktní, spíše nabitý energií a o ždibec vřelejší.
Střední pásmo těží zejména z talentu elektrostatů hrát s úchvatnou transparentností, lehkostí a čistotou. Lehounká membrána mezi silnými magnety kmitá s fantastickou přesností, dokáže se okamžitě zastavit (nepřeženete-li tedy hlasitost) a díky tomu třeba v "Eat the sun, part I" Oskara Rózsy ("Under My Spell" | 2009 | Pavián Records | PM0042-2) zní nástroje i vokály úžasně lehce a uvolněně, hlas byl až hypnoticky zaostřený a předsazený před reprosoustavami a hlavně - všude je cítit vzduch, vzduch, vzduch a vzduch; hudba i hlasy jednoduše přichází odevšud, tak jako v reálném prostoru při reálném koncertu. Quad sice nenabízí krom vokálů takovou tu monitorově soustředěnou konkrétnost, ale zato přirozenou sytost, konkrétnost a plasticitu, díky kterýmžto vlastnostem se vše poskládá do "normálního" přednesu.
Zatímco páskové tweetery jsou známé ve většině případů svou lehkostí, ale také rychle se vytrácející energií, nesrovnatelně větší plocha ESL-2912 podobným charakterem netrpí. Vibrafon v "Ralph´s New Blues" od The Modern Jazz Quartet ("Concorde" | 2008 | Prestige | 0888072306530) sice v úplně nejvyšších polohách také začíná být trochu éteričtější a mohl by být průraznější, ale činely a většina rozsahu vibrafonu jsou jednoduše skvělé - tóny jsou nadprůměrně znělé, konkrétní, skvěle oddělené a činel má jasnou strukturu, už je jasně cítit, jak tón proniká rozměrnou kovovou plochou. Vysoká rychlost a transparentnost také udrží skvěle čitelný dozvuk.
Čistota a jistota přednesu elektrostatických panelů svádí k otáčení hlasitosti na stále vyšší a vyšší úrovně, ale když pak přijde třeba na orchestrálně monumentální "Velkou bránu kyjevskou" od Mussorgského ("Crystal Cable Arabesque" | 2009 | Crystal Cable | CC200901), vycítíte limity. Jednak elektrostaty ze svého konstrukčního principu nemohou hrát tak extrémně nahlas jako reprosoustavy dynamické, jednak jim extra hlasitý přednes ani nesluší. A hlavně - není potřeba, protože transparentnost a výjimečně dobré prokreslení při běžných hlasitostech vás snadno vtáhnou do hudebního dění. Na těchto hlasitostech pak ale Quad zní sebejistě, živě, hodně plně a energicky. Panely umí také rozhýbat masu vzduchu a dát pocit fyzického impulsu, jdou za signálem úžasně snadno, bez pocitu nutnosti překonávat fyzickou hmotu, jak to občas cítíte u dynamických měničů. Výtečně ESL-2912 udržely hudbu pod kontrolou, vše zůstávalo zorganizované a se zřetelnou, výbornou mikrodynamikou.
Rozlišení je opět díky schopnosti membrány s výtečnou precizností reagovat na příchozí signál prostě skvělé - v dané cenové kategorii patří na špičku. Zejména u obsazením jednodušších skladeb nádherná vzdušnost, transparentnost a informativnost až bere dech - třeba u zpěvu Benediktýnů z kláštera Santo Domingo de Silos v "Puer natus est nobis" ("Chant" | 1994 | MFSL | UDCD 725) je už naprosto zřetelné množství zpěváků a už začíná být i dobře vnímatelná jejich separace a odlišnost jednotlivých vokálů. Slyšitelné jsou tady i jemné nádechy, zašumění v prostoru, reprodukce prostě budí dojem "jsem tu".
Velikost reprosoustav má své výhody i nevýhody - tou pozitivní stránkou je možnost poslouchat z téměř libovolné výšky, nemusíte se trápit hledáním optimální výšky posedu. Trochu nevýhodou je pak citlivost na umístění v prostoru; díky zadnímu odrazu se sice hudba v "Toujours" od Sabiny ("Collected_01" | 2015 | Naim | naimcd215) odehrávala v hloubce za panely a byla zcela prostá vazby na ozvučnice (jinými slovy byla prostě v prostoru), bylo nicméně i tak cítit, že Quad si zaslouží ještě podstatně více místa a ještě umí rozkvést - mají nicméně větší nároky, než klasické ozvučnice s dynamickými měniči. Opět je nutno říct, že přednes je dobře zorganizovaný a přehledný díky velmi solidní přesnosti.
Ani na okamžik se pak Quad ESL-2912 nenoří do strohosti a techničnosti; dokonce i atmosféra v rockové "The bravery of being out of range" od Rogera Waterse ("Amused to death" | 1992 | Columbia | 468761 2) byla sytá a bohatá, hudba měla drajv a šmrnc. Na elektrostatický zvuk se snadno zvyká, v zásadě neschází vůbec nic, byť oproti běžným dynamickým měničům možná schází trošičku hutnosti a pružnosti v basech, což ovšem zase vynahrazuje čitelnost a přirozenost výšek a středů.
Plnorozsahové elektrostaty Quad ESL-2912 jsou unikátní, o tom žádná. Svou velikostí, svým designem, ale i svou mírnou specifičností a určitými nároky. Jednak jsou poněkud náročnější na rozehrání a upřímně řečeno hrají optimálně s firemní elektronikou Quad a nejsou úplně snadné na sladění. Stejně tak si zaslouží dost místa kolem sebe - ne že by ho nutně potřebovaly, ale pak teprve předvedou velkou a hlubokou hudební scénu. A do třetice jistých specifik je dobré zmínit to, že nejsou na ohlušující hraní - sedí jim řekněme středí úroveň přednesu. Tam jsou ESL-2919 nádherně čitelné, detailní, výjimečně vzdušné a jasné a solidně dynamické. A právě tam, za optimálních podmínek, dostanete zvuk, který se snadno poslouchá a který je "bezozvučnicový", což je velmi, velmi příjemné. Quad ESL-2912 tak nejsou pro každého, ale co do transparentnosti, detailnosti, konkrétnosti a přirozenosti jsou ve své cenové třídě hodně talentovanými reprezentanty.
MĚŘENÍ - FREKVENČNÍ ODEZVA + IMPEDANCE
Měření frekvenční charakteristiky probíhalo ze vzdálenosti 1 m zhruba v polovině výšky reprosoustav, v uzavřeném semireverberantním prostoru o výměře podlahové plochy 25 metrů čtverečních. Prostor je standardně zatlumen nábytkem a kobercem, ovšem bez rozsáhlých akustických úprav, a proto jsou naměřené hodnoty interpretovatelné jako 100% věrohodné v pásmu 300 Hz a výše, v pásmu 10 – 300 Hz ovlivněné akustickými parametry prostoru. Měřeno bylo pomocí software ATB PC Pro vždy v pěti cyklech (kvůli rušení z exteriéru), vybrána byla střední křivka. Všechna měření probíhala na poslechové sestavě s vždy stejně nastavenou úrovní hlasitosti. Měřeno pomocí PCM stopy o vzorkovací frekvenci 48 kHz s 1/3 oktávovým vyhlazováním.
Vzhledem k relativní blízkosti zadní zdi a vyzařování dozadu bylo cítit, že ESL-2912 mají přebytek basu, vypovídá o tom ostatně i naměřený graf - od cca 70 do 6 000 Hz je ale průběh rozumně vyrovnaný (+/- 3 dB), jakkoliv to rozhodně není ideál studiové plochosti. Rychlý pád výšek pak odpovídá víceméně tomu, co můžeme změřit na většině reprosoustav, kde výšky nehraje klasický dynamický reproduktor.
Naměřené hodnoty u křivky impedance napovídají hodně o tom, že byste rozhodně měli velmi pečlivě vážit, co ke Quad připojíte. V kritické části spektra od 20 do 60 Hz padá impedance dokonce spíše až na 2 - 3 Ohmy, kam se vrací někde kolem 8 - 9 kHz. Jinak je křivka prostá jakýchkoliv nepravostí, stabilitu zesilovače ale nepodceňte, jinak si totiž příliš nezahrajete.
VHODNÁ MÍSTNOST
MALÁ [< 20m2] [ +/- ] | STŘEDNÍ [> 20m2 / < 40m2] [ ✓] | VELKÁ (> 40m2) [ ✓]
Kč 319 990,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/reprosoustavy-podlahove/1124-quad-esl-2912#sigProId7e2face356 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ volný "bezozvučnicový" a vzdušný zvuk
+ čistý, živý přednes se solidní dynamikou
+ dobře čitelné
+ pevný, jistý zvuk s výbornou kontrolou
ZÁPORY
- limitace v hlasitosti
- dosti náročné na prostor
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Horn | www.horn.eu


title: Vienna Acoustics The Music

maintext:
Vienna Acoustics The Music
Společnost Vienna Acoustics pochází - jak už těm rychlejším zřejmě došlo - z Vídně. Ač dnes vytváří výhradně luxusnější reprosoustavy, začínala v roce 1989 v zásadě velmi klasickými a nijak překvapivými kreacemi, začátkem 90. let pak dokonce zkusila i tvorbu elektronkového zesilovače. Zhruba od poloviny "devadesátek" pak pod značkou Vienna Acoustics vznikají výhradně krásné, sošné reprosoustavy.
Tvůrci stojící za Vienna Acoustics sází na propojení s Vídní - městem hudby, pracují s odkazy na klasické skladatele a velká jména obecně a říkají, že je pro ně nejdůležitější zprostředkovat intenzivní pocit z reprodukce. Téměř stejnou váhu pak kladou na kvalitu zpracování (což jim lze při pohledu na jejich výtvory celkem i věřit) - ozvučnice jsou úzké, aby se minimalizovaly první a rohové odrazy, výroba je ruční (což ostatně v této cenové kategorii nelze nepředpokládat tak trochu automaticky) a vůbec se dbá na eleganci schránky, ale s technicky smysluplným obsahem uvnitř.
Série Klimt patří na vrchol současného produkčního katalogu, model The Music je tedy pak současným TOP modelem. Jde o 82 kg dřeva, kovu a vizuálního luxusu, to se The Music musí nechat. Kabinet stojí v lehoučkém záklonu na dvou kovových profilech, skrz něž se do podlahy zarývají mohutné šroubovací nožky. I přes vlastně ne zase tak dramatické rozměry působí každý čtvereční centimetr konstrukce, každá součást robustně, budí pocit skvostného zpracování.
The Music vyrostly do 129,5 cm, do šířky (dle firemní filozofie úzkých ozvučnic) zabírají pouze 27,3 cm, zato do hloubky jdou nepřehlédnutelných 63 cm. Zhruba čtyři spodní pětiny ozvučnice jsou pevné, poslední pětina nahoře je ale nasazená na otočném kloubu a jde vlastně o samostatnou komoru, vyhrazenou typickému firemnímu koaxiálnímu středotónovému-a-výškovému měniči.
Čelní deska od tloušťce mezi 3 a 4 cm je tedy mírně zakloněná a černá, bočnice mají nádhernou přírodní dýhu (horní blok je celý ještě usazený mezi dvě stěny kvůli pohyblivosti, takže dýha je vidět víceméně jen nahoře), celá skříň je pak ošetřena sedmi vrstvami klavírního laku a ke zpracování nelze říct jediné křivé slovo. The Music jsou nádherným, luxusním kusem nábytku v tom nejlepším evropském slova smyslu.
Na zadní straně najdete bassreflexové otvory v dolní části ozvučnice (nahoře jeden, dole dva), horní komoru pak jde seřizovat nejen v horizontální, ale i vertikální ose, oboje v poměrně hodně velkém rozsahu. Můžete si tak být jisti, že ať už reprosoustavy postavíte (téměř) jak chcete, budete je moci celkem snadno doladit k ideálu.
Když jsme u doladění, to je možné i na výhybce - v dolní části zadní stěny je jediný pár reproterminálů (u Vienna Acoustics nevěří na použití vícero zesilovačů, zdá se) a nad nimi jednak identifikační údaje a jednak trojice maličkých páček, v zásadě jemňoučký třípásmový ekvalizér.
Vienna Acoustics The Music využívá (shora dolů) koaxiální reproduktor Music Center, piezo super-výškový reproduktor a trojici basových měničů. Horní komora je zcela uzavřená, kontakt se spodní částí je pouze ve třech bodech a tedy z basových měničů přechází nahoru jen minimální množství vibrací.
Typickým znakem koaxiálních reproduktorů Vienna Acoustics jsou jejich "pavoučí" výztuhy za tenoučkou bílou a plochou membránou. Membrána středotónové části o průměru sedm palců je tak tenounká, že je skrz ni vidět, díky čemuž je úžasně lehká a chybějící pevnost dohání právě poměrně výraznými žebry. Membrána je pak směsí polymerů a skelných vláken. V jejím akustickém centru sedí jednopalcová ručně vyráběná měkká kopulka. Soustředné řešení pokrývá sedm oktáv z jediného akustického bodu. Měnič vyrábí na zakázku německý Eton.
Pod touto sekcí je de facto už jen subwoofer, vyztužený uvnitř svého objemu žebry a navíc s vnitřní komorou tvarovanou jinak, než by vnějšek napovídal (kvůli zamezení vzniku stojatého vlnění), byť se u jeho horní hrany nachází super-tweeter, piezo měnič s průměrem půl palce. Je od Scan Speak a pracuje od 20 000 do 100 000 Hz. A pod ním jsou konečně tři basové měniče, opět s "pavoučími" žebry, vyztužujícími lehounkou a tenounkou membránu o průměru devět palců. Materiálem je XPP - termoplast s podílem polypropylenu, který je právě tím správným "tajným kořením" šéfkuchaře (šéfdesignéra tedy spíše).
Výhybka sestává z ručně vybíraných kondenzátorů, odporů s tolerancí pod 1% a dalších komponentů, které se nevybírají podle měření, ale podle poslechu. Filtr má strmost mezi 6 a 12 dB, má mít minimální fázové posuny a v The Music i možnost lehkých úprav.
Vienna Acoustics The Music skrze svá tři pásma nabízí frekvenční rozsah 22 - 100 000 Hz (bez udané tolerance), velmi nadprůměrnou citlivost 91 dB (opět bez udaných podmínek) a impedanci 4 Ohm.
The Music jsme poslouchali v prezentační místnosti dovozce v Horoměřicích na hranici Prahy, kde jim společnost dělala sestava komponentů AVM (Audio Video Manufaktur) - zdrojem byl všeuměl AVM Ovation MP6.2, regulaci hlasitosti a první zesílení měl na starosti předzesilovač AVM Ovation PA8 a nezbytné nemalé porce energie dodával koncový stereo zesilovač AVM Ovation SA8.2.
Od velkých reprosoustav můžete zejména v této cenové třídě jistě očekávat i mohutný bas - The Music vás rozhodně nezklamou. Kontrabas ve "Spiritual" Charlieho Hadena a Pata Methenyho ("Beyond the Missouri Sky" | 1997 | Verve | 537 130-2) byl neuvěřitelně obrovský a také obrovsky relaxovaný. A ta barevnost, ta plnost, ten vřelý a robustní tón, který se rozlije jako tsunami celým poslechovým prostorem. The Music jsou jedny z těch reprosoustav, které umí předat celou váhu nástroje a nejspíš ještě něco přidat. Tóny se nikam nehrnou, vše má klidné, hutné tempo, jsou tu i zřetelné kontury a naprosto samozřejmé odlišení jednotlivých poloh, ven se dere i rezonance korpusu kontrabasu. Bas The Music je tak vláčný, tak jemný, tak bohatý, tak teplý a vstřícný, tak pěkný a jasný, že je jednoduše krásný.
Tenhle charakter se propisuje jednou každou vyzářenou frekvencí, jedním každým tónem, který měniče The Music opustí. Střední pásmo v Rózsově "Eat the sun, part I" z "Under My Spell" (2009 | Pavián Records | PM0042-2) bylo neskutečně plné a syté, zvuk opět obrovský a nadýchaný, hlasy heboučké a přitom velice přirozené. Všechno bylo doslova prosycené barvami a hudebností, znělostí. Nejde ale o žádný lacině efektní, zapatlaný zvuk, naopak - je to rychlé, je to konkrétní, je to intenzivní, razantní a opulentně nádherné. Ano, je fakt, že v hlase je cítit hřejivější nádech, stejně jako orchestr je snad až nadživotně vykreslený, ale to nevadí - tohle je pravý opak studiové suchosti, to jsou živoucí hudební orgie.
Kulaťoučké, velice znělé a klidné výšky excelentně doplňují středy a basy. Vibrafon v "Ralph´s New Blues" od The Modern Jazz Quartet ("Concorde" | 2008 | Prestige | 0888072306530) měl neagresivní, přesto velmi výrazný, znělý a jasný zvuk nebývalé intenzity. Můžete ale hrát jak nahlas jen chcete, žádné útočnosti či hrubosti se nedočkáte. Díky přívalu pozitivní znělé energie si ani nijak zásadně nevšimnete, že tweeter má vlastně dost dobré rozlišení, ševel činelů tu třeba už jasně odhaluje i plachtící a pak dopadající paličku, stejně jako jasně vnímáte, jak se tón po úderu rozlévá kovovou rezonující plochou. Je tu spousta a spousta detailů, jakkoliv existují jiné reprosoustavy, které je podají autoritativněji a jistěji, zde jsou prostě "jen" stavebním prvkem celku a až se vám nechce je lovit.
Dynamický potenciál Vienna Acoustic The Music je už tak dospělý, že ani velkolepá Mussorgského "Velká brána kyjevská" ze sampleru "Crystal Cable Arabesque" (2009 | Crystal Cable | CC200901) je nerozhodila. A bylo úplně jedno, jestli šlo o tichou hlasitost, nebo řádně nadrealistický tlak. Nástroje mají lehce nafouknuté proporce, zvuk plný pěkně odspodu je úžasně razantní, energický a přitom nešlo o nekontrolovaný příval, ale o uvolněně, přesto suverénně zvládnutý zvuk. Dokonce i nahlas zahrané špičky, jako třeba úder do velkého bubnu, byly naprosto v klidu a s nadhledem odprezentované - intenzivnější, sytější a hutnější tón s takhle gargantuovskými proporcemi byste mohli získat leda tím, že byste před sebe podstavili nějaké opravdu obří high-endové sloupy se sedmimístnými cenovkami nebo jednoduše gargantuovský buben, do kterého byste udeřili.
Mohlo by se zdát, že celkově pohodové, uvolněné, nikam nespěchající ladění s velkým, robustním a vřele vstřícným, vláčným zvukem nebude ideálním nástrojem na pitvání detailů v "Puer natus est nobis", fantastického záznamu čistě vokální skladby v podání Benediktýnů z kláštera Santo Domingo de Silos ("Chant" | 1994 | MFSL | UDCD 725); ale opak se zdá pravdou, rozlišení je naprosto přirozené a dospělé, přednes velmi komplexní a výjimečně dobře uspořádaný, všechno je výtečně rozebrané a přitom zasazené do propojeného, velmi homogenního celku. Před vámi se tak v poslechovém prostoru zhmotňuje skutečně iluze jakéhosi prostoru a v něm stojících zpěváků - díky všem těm drobným zvukům, odrazům od stěn, drobným vrznutím při pohybech, tu a tam zašustění plášťů nebo papírů, tam a zase zde slyšitelným nádechům a výdechům působí přednes uvěřitelně. Jasně vnímáte, že jde o reprodukci, protože z reprodukce sálá vstřícná vřelost a hebkost, jinak je to ale výjimečně prokreslené a informativní, byť excelentně netechnické - právě tak, jak byste si jen mohli přát od hudebního nástroje za téměř 3/4 milionu.
A prostor? I v neideální pozici blízko zdi a relativně poblíž sebe nebyl s vykreslením scény v "Toujours" od Sabiny ("Collected_01" | 2015 | Naim Audio | naimcd215) - nejen, že v pravolevém směru zasahovala scéna i kousek "ven" za reprosoustavy, byla ale i přehledná a nebyl žádný problém s rozpoznáním jednotlivých nástrojových linek. Je to jeden kompaktní, propojený a uvolněný celek, vzdušný a velmi nenucený. Přitom je tu cítit i hloubka, jakkoliv předozadní lokalizace by zajisté potřebovala výrazně víc prostoru na dýchání kolem reprosoustav.
Co je tou naprosto a úplně nejsilnější stránkou The Music, to je jejich úchvatná muzikálnost, naprostá absence jakékoliv techničnosti a mechaničnosti - zvuk sice není nejrychlejší, ale dokáže v sobě probudit i dostatečný drajv a údernost, aby vynikla i rocková hudba typu "The bravery of being out of range" od Rogera Waterse ("Amused to Death" | 1992 | Columbia | 468761 2). I přes celkovou uvolněnost hudba úžasně barevně a intenzivně plyne, má tempo a spoustu, spoustu energie a důrazu, nemusíte se bát hrát ani na opravdu vysokých hlasitostech, hudba má tělo a šmrnc, byť ne tu skálopevnou údernost, kterou někteří k rockovému zážitku preferují.
Sloupy Vienna Acoustics The Music jsou trochu jiné - svým vizuálním pojetím, z něhož čiší elegance, svým technickým pojetím, které umožňuje praktické "zaostření" zvuku do poslechového místa, svým zvukovým pojetím, kombinujícím velmi dospělý a komplexní přednes hodný precizního nástroje této cenové třídy s bohatým, šmrncovním a vstřícně vřelým podáním, díky kterému se stává univerzálním prostředkem pro extrakci radosti z poslechu v podstatě jakékoliv hudby ve v podstatě jakékoliv kvalitě a hlasitosti. The Music nejsou levné, stejně jako je jejich zvuk o něco uvolněnější, barevnější a měkčí, než by odpovídalo filozofii naprosté realističnosti. Je ale také tak uvolněný, tak barevný a tak v pohodě, že se do něj můžete kdykoliv naprosto bez námahy zanořit a jen se nechat omývat zvukovými vlnami právě tak, jak máte chuť. The Music jsou skutečně excelentním a emotivním nástrojem pro interpretaci krásy muziky...
MĚŘENÍ - FREKVENČNÍ ODEZVA + IMPEDANCE
Měření frekvenční charakteristiky probíhalo ze vzdálenosti 1 m ve výšce mezi tweeterem a středotónovým měničem, v uzavřeném semireverberantním prostoru o výměře podlahové plochy cca 35 metrů čtverečních. Prostor je jen minimálně zatlumen kobercem a nábytkem, ovšem bez rozsáhlých akustických úprav, a proto jsou naměřené hodnoty interpretovatelné jako 100% věrohodné v pásmu 200 Hz a výše, v pásmu 10 – 200 Hz ovlivněné akustickými parametry prostoru. Měřeno bylo pomocí software ATB PC Pro vždy v pěti cyklech, vybrána byla střední křivka. Všechna měření probíhala na zmíněné poslechové sestavě s vždy stejně nastavenou úrovní hlasitosti. Měřeno pomocí PCM stopy o vzorkovací frekvenci 48 kHz s 1/3 oktávovým vyhlazováním.
Naměřené hodnoty jsou z velké části ovlivněné akustickými vlastnostmi prostoru, tedy zejména jeho velkou živostí a mimo jiné i menší než ideální vzdáleností k zadní stěně. Chybějící i přebývající energie ale víceméně koresponduje s poslechovým zážitkem - více basu, který jde skutečně "až dolů", čisté řečové pásmo, rámované uvolněnějšími výškami.
Impedanční křivka The Music je pak také poměrně nestandardní - jakkoliv u fáze se nad hranicí 1 kHz projevuje nedostatečnost měřícího systému a jeho neschopnost "projít" složitější výhybkou, impedanční křivka poměrně výrazně vrcholí až na hranici 50 Ohm na úrovni 2 kHz. Ale důležité je i to, že jinak jde o důsledně osmiohmovou reprosoustavu, která ani náznakem nepadá do kritických úrovní.
VHODNÁ MÍSTNOST
MALÁ [< 20m2] [ × ] | STŘEDNÍ [> 20m2 / < 40m2] [ ✓] | VELKÁ (> 40m2) [ ✓]
Kč 681 306,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/reprosoustavy-podlahove/1096-vienna-acoustics-the-music#sigProIdf927474288 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ luxusní vzhled a provedení
+ univerzální zvuk
+ muzikální a bohaté
+ barevný zvuk
+ velmi slušná dynamika
ZÁPORY
- není to vzor studiové preciznosti (ale zato muzikálnosti)
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Mareka Audio | www.marekaaudio.cz


title: Na návštěvě u Xavian

maintext:
Na návštěvě u Xavian
Kořeny firmy Xavian je třeba hledat v hlavě Roberta Barletty, rodáky z italského Turína, přestože jeho rodina pochází z mnohem jižnějších částí Itálie kolem Neapole. Vyrůstal v muzikální rodině a své první reprosoustavy postavil někdy kolem roku 1984, za studií v roce 1989 dokonce postavil jako školní projekt zesilovač třídy A, aby následně začal pracovat jako vývojář reproduktorů a zesilovačů pro jedu italskou společnost. A tak, jak sám říká, cesta začala.
V roce 1994 pak přijel mladý Barletta do Prahy, kde o dva roky později založil svou společnost a pojmenoval ji Xavian, což je odkaz na řeckou mytologii, respektive na místo, kde se na Krétě setkávaly múzy.
Několik let fungoval Xavian téměř "garážově" ze suterénu na pražských Vinohradech, svůj rozkvět zažil v průmyslové části Kladna a dnes sídlí v prostorách velkého starého mlýna v Hostivici na hranici Prahy. V onom suterénním prostoru byl Xavian čistou one-man-show, téměř stoprocentní manufakturou však zůstal dodnes, ač vývojový a výrobní tým tvoří dvouciferný počet pracovníků.
V posledních letech se pak Xavian probojoval i do světa a veze se na vlně úspěchu, zejména neobvyklým použitím masivního dřeva jako stavebního materiálu pro ozvučnice, ale také díky zavedení výroby vlastních měničů v Itálii.
Bylo nám ctí projít si všechna patra hostivického mlýna, kde jsme nahlédli do tajů výroby i vývoje modelů Xavian.
MUZEUM
Když vejdete do firemních prostoru, uvítá vás decentně dekorovaná místnost, kde naleznete reprezentativní průřez historií Xavian - od atypických jednopásmových Solista po aktuální Virtuosa, od malých regálovek po velké sloupky. Pokud by vám tohle nestačilo, stačí udělat pár kroků a projít dveřmi do 60 metrů čtverečních, které slouží jako referenční poslechová místnost.
http://www.hifi-voice.com/profily/factory-tour/1133-na-navsteve-u-xavian#sigProId4f2700dad5 View the embedded image gallery online at:
POSLECHOVÉ PROSTORY
V krásném a nenápadně, přesto účinně akusticky upraveném prostoru najdete téměř úplně všechny v současnosti vyráběné modely v mnoha různých povrchových provedeních. Čistě "přírodní" feeling prostoru souzní s láskou ke dřevu, kterou jsou truhláři v Xavian známí již po mnoho let.
Protože firma dováží také výtečnou elektroniku Norma Audio, velké sestavy jsou napojovány právě na ni, případně na nejvyšší modely Onyko, za nevelkou knihovnou se pak nachází druhý poslechový koutek, simulující řekněme tu nejběžnější českou poslechovou místnost, tedy ani ne dvacetimetrový obývák s komponenty Marantz, Creek, Yamaha..... Tady si můžete poslechnout ty nejdostupnější modely na elektronice a v akustice, kterou lze právě v běžné domácnosti očekávat.
http://www.hifi-voice.com/profily/factory-tour/1133-na-navsteve-u-xavian#sigProIde9f8be1456 View the embedded image gallery online at:
VÝROBA
Cesta reprosoustav začíná v podobě desek masivu (které přijedou nádherně účelným výtahem), ty se posléze opracovávají povětšinou na různých CNC a dalších strojích. Přesné obrobky se pak v dílně ručně lícují, lepí a vkládají se do nich jak tlumící materiály, tak vyztužující příčky. Po určité době zrání se tvarují hrany a další detaily, utvářející právě ten dojem, který nakonec z produktů Xavian máte.
Je krásné cítit, jak ve výrobních prostorách panuje dojem staré dobré manufaktury, jak každý jeden pár bez ohledu na cenu podstupuje důslednou kúru a starost i o ty nejmenší detaily.
V druhé části výrobního procesu přechází vyzrálý a vytvarovaný korpus o pár kroků dál do lakovny, kde se nanáší vrstva za vrstvou výhradně ručně.
Ve třetí části výrobních prostor probíhá osazování měniči, kompletace a osazování výhybek a finální výstupní kontrola včetně měření. Právě v téhle fázi si můžete užít pohled na poctivě a dobře udělané součásti, tvořící ony výjimečně dobré výsledky v podobě reprosoustav Xavian. Tady se mimochodem také hadicí vsypává písek jako zátěž do některých firemních modelů.
http://www.hifi-voice.com/profily/factory-tour/1133-na-navsteve-u-xavian#sigProId2fb7abb679 View the embedded image gallery online at:
ZÁVĚREM
Právě v posledních prostoru, kde hotové reprosoustavy putují do krabic, jsme narazili na ještě blíže nespecifikovaný a nepříliš veřejný projekt nového obrovského modelu, který svým ražením jasně odkazuje na zlatá léta hi-fi zejména v Anglii.
http://www.hifi-voice.com/profily/factory-tour/1133-na-navsteve-u-xavian#sigProId3bc53344fb View the embedded image gallery online at:
Bylo poučné vidět, jak Xavian i po 20 letech a nějakých 15 000 vyrobených párech reprosoustav zůstává vlastně malou manufakturou, soustředěnou na krásnou práci se dřevem a nádherný zvuk. Na každém kroku je vidět, jak zkušení a šikovní řemeslníci vyrábí s chutí a nadšením něco, na co můžeme v Čechách být právem hrdí a co si zaslouženě získává respekt i ve stále větší části světa.


maintext:
Hegel H360
Jméno Hegel reprezentuje nejen německého idealistu Georga Wilhelma Friedricha Hegela, ale také metalovou kapelu The Hegel Band, v níž svého času působil jistý Bent Holter, pilný student Technické univerzity v Trondheimu. Bent si v roce 1988 zvolil jako téma své závěrečné práce nové návrhy tranzistorů, potlačujících podle něj nejzásadnější potíže tehdejších technologií - velké harmonické zkreslení.
Protože téma Benta zaujalo, rozhodl se zkusit své štěstí a založil si společnost na výrobu elektroniky, kterou pojmenoval podle své kapely. A tato společnost funguje dodnes pod stejným jménem - Hegel.
Jednou z vlajkových lodí firemní produkce je integrovaný zesilovač H360, který (ostatně jako většina výrobků Hegel) sází nejen na výkony, ale také na moderní výbavu. Tím se v dnešní době rozumí hlavně digitální konektivita, v chápání Hegelu ale nejen v podobě optických a koaxiálních konektorů či USB, ale dokonce i v podobě zabudovaného streamovacího modulu.
Když je na elektronice napsáno Hegel, můžete si být jisti, že vizuál je pojat v duchu klasického severského minimalismu, s úplnou absencí jakkoliv efektních optických kudrlinek a ozdůbek. Mírně vypouklý čelní panel v dokonalé symetrii hostí pouze tři prvky, centrální displej s jednoduchými, velkými a modrými znaky, vpravo od něj je klasický knoflík pro regulaci hlasitosti, vlevo ten samý, určený přepínání vstupů. Vše funguje rychle, čistě, téměř bez fyzického odporu, ale se zřetelnou precizností.
O množství odpadního tepla výmluvně informuje řádné množství průduchů na horním krytu i fakt, že zesilovač stojí na mohutných vysokých nožkách, takže se k němu dostává dostatečné množství chladného vzduchu.
Zadní pohled odhalí relativně malý, ale dostačující počet konektorů. V rozích šasi najdeme reproterminály pro levý a pravý kanál, mezi nimi krom klasické napájecí zásuvky (spínání je umístěno ze spodní strany a ne vedle zásuvky) čtyři páry analogových RCA konektorů a jeden pár symetrických XLR. XLR a dvojice cinchů patří vstupům, zbylá dvojice cinchových konektorů je výstupní - jeden z nich je regulovaný, druhý linkový. Analogovou sekci doplňuje jeden koaxiální a trojice optických digitálních vstupů, plus zde najdeme USB s podporou vysokého rozlišení a nejméně očekávaný konektor - ethernetový port, umožňující přímo do zesilovač streamovat přes protokoly DLNA a AirPlay. Je zde dokonce i digitální výstup, pokud byste digitální signál snad chtěli poslat někam dál. Příjem ovládacích příkazů zajišťuje mimo jiné i 3,5 mm jack (pokud třeba zesilovač nebude na viditelném místě).
Uvnitř zesilovače (jak se na vlajkovou loď sluší a patří) jsou přítomné všechny zásadní firemní technologie a řešení. Řešení DualAmp v podstatě označuje oddělení napěťové a proudové části do samostatných modulů, kdy signál nejprve projde napěťovým zesílením a poté proudovým modulem. Díky tomuto postupnému zesilování je dosažení nižšího celkového zkreslení a hlavně vyšší dynamiky. Technologie DualPower zase označuje v podstatě několikeré nezávislé vinutí transformátoru, z nichž se poté napájí zvlášť jednotlivé sekce (digitální, analogová, výstupní, vstupní,...). Pod jménem OrganicSound se skrývá maličko vágní "aplikace nejnovějších technologií z adekvátních oborů jako jsou například integrované obvody", což možná ani není možné označit za technologii, spíše jde o zdůraznění snahy neustat na jednom místě.
Označení SoundEngine už ovšem rozhodně značí technologii - a to dokonce patentovanou. Zjednodušeně řečeno řídí zesilovací obvody tak, aby nízkým přechodovým zkreslením připomínaly funkci zesilovačů ve třídě A, výkonem pak ale obvody ve třídě A/B. Obvody se pak také soustředí na potlačení vysokofrekvenčního zkreslení. SoundEngine obvody také mají nulovou celkovou zpětnou vazbu, místo níž mají lokální adaptivní řešení.
Modul D/A převodníku staví na technologii asynchronního upsamplingu, která dle vyjádření výrobce produkuje menší zkreslení a menší časovou chybu, než nejrozšířenější synchronní řešení. Obvody jsou pak ještě k tomu plně symetrické, což dále snižuje zkreslení a omezuje nežádoucí artefakty. To vše pak doplňují ještě hodiny Hegelu, které zajišťují přečasování veškerého příchozího signálu.
Nyní vyberme pár faktů ze stránky s technickými parametry. Hegel H360 je velký - konkrétně jde o čtverec 43 x 43 cm s výškou 15 cm, přičemž díky bytelné konstrukci a velkému toroidnímu trafu váží přes 20 kg. Tranzistory vyprodukují výkon 250 Wattů do 8 Ohm (420 W do 4 Ohm), obvody pracují v rozsahu 5 - 180 000 Hz a odstup signálu a šumu je vždy vyšší, než 100 dB, což není zlé. Tlumící faktor dosahuje velmi solidní hodnoty 4 000. Stojí za to zmínit i fakt, že zesilovač přehraje nejen PCM signál (až 24 / 192), ale také DSD (až DSD128), byť jen po USB.
Hegel H360 jsme poslouchali zejména s převodníkem Hegel H30 a porovnávali s Naim Nait XS + Naim FlatCap XS v kombinaci s OPPO BDP-105D, s Norma Revo IPA-140 v kombinaci s Norma Revo DAC-1 nebo také s Gryphon Diablo 300 v sestavě s Gryphon Kalliope. Zkoušeli jsme pochopitelně i rozdíl proti Cambridge CXA80 a Cambridge CXC, ale spíše z povinnosti, byť transport získal připojením do Hegelu (zejména do H30) na danou cenu neuvěřitelné kouzlo. Poslouchalo se přes Harbeth Monitor 30, Xavian Perla nebo Raidho X-2 a to přes kabely ZenSati Authentica, TelluriumQ Silver a Black, ale i různé kabely KrautWire Lifetime série nebo třeba reprokabely Xavian Mondiale II.
Hegel H360 má na poměry integrovaných zesilovačů netypicky silný talent protlačit basové frekvence i skrze měniče, do kterých byste to neřekli a to jak v objemu, tak v hloubce, tak v kontrole - a to vše s puncem klidu a nestrannosti; bohatostí dosahovala basová linka v "Here come the bastards" od Primus ("Sailing the seas of cheese" | FLAC | 24 - 96) téměř až na úroveň, kterou předvádí například Diablo 300, přitom ale působí výrazně civilněji a neefektněji. Bas má velmi přesvědčivou hloubku, každý tón má impuls a autoritu, umí místnost vyplnit a přitom drží ne tvrdou a suchou, ale jasnou a suverénní kontrolu nad konturami. Spíš než razantní výbušnost pak Hegel sází na nadhled a na propracovanost.
Zpěv Diany Krall ve "Where or when" z "Quiet Nights" poukázal na jemné, fajnové rozlišení a hlavně výtečně přirozený, autentický tón, přidávající k nahrávce jen minimum sebe - výsledkem byl přirozený, lehký a přitom bohatý, plný hlas, zesilovač plně vytěžil onu něhu v nahrávce, podtrhl její jemnost a něžnost. Přes všechno jemnost a klid ale slyšíte hlas prokreslený do hloubky, dospělý a komplexní. Hegel není analytický, přesto je informativní, v jeho zvuku se snoubí jasnost a jemná uvolněnost, vše je přirozené a čisté.
V pásmu nejvyšším, konkrétně u cinkotu velkého množství cinkátek a chřestítek v úvodu "Wichita Lineman" od Barb Jungr (FLAC | 24 - 44,1), byl Hegel stejně neefektní, dospělý a uvolněný jako v pásmech ostatních. Kov byl velmi jasný, ale bez pocitu zdůraznění, velmi přirozeně byla vykreslená celá řada perkusí, postupně rozeznívaných v levopravém směru, bylo výborně slyšet jak tóny vznikají i jak pozvolna, dlouho doznívají za novými a novými cinknutími. Neohromujícímu přednesu musíte dát čas, ale snadno se na něj zvyká. H360 má právě ten správný objem, právě tu správnou, nepřehnanou ani neošizenou energii a hlavně nás nadchlo, jakým způsobem si v rámci své cenové třídy H360 poradí i s jemňoučkými nuancemi jako jsou rozdílné velikosti jednotlivých cinkátek; navíc jejich velikosti prostě poznáte, což napovídá něco o výtečném rozlišení. Že díky celkové přirozenosti a uvolněnosti můžete hrát libovolně nahlas bez ztráty hladkosti a uvolněnosti, to je jen další doklad talentu H360.
Sbor a orchestr Dunedin Consort v Händelově "Aleluja" ("Mesiáš" | FLAC | 24 - 88,2) dokázal Hegel H360 oživit, zesilovač je neutahatelný a je úplně jedno jak nahlas hrajete a jaké máte připojené reprosoustavy. Hegel jimi jednoduše hudbu protlačí a je to působivé zejména potichu, kdy má zvuk strukturu, kontrolu i dech a drajv. Nástroje zaberou právě tam, kde zabrat a mají a v reprodukci je cítit kontrola, síla a důraz, nebo možná spíše minimum překážet, které by zvuk krotily. Není to zvuk velký a mohutný, je přirozený, přehledný a živý, plynoucí a kypící životem ve špičkách, stejně jako šeptající v nejklidnějších pasážích. Hegel se nezapotí v žádné z poloh a uhraje svou vlastně v jakémkoliv systému.
Hegel je pak vysloveně vynikající v podání hudební scény - prostor v "Good morning little schoolgirl" od Muddyho Waterse ("Folk Singer" | FLAC | 24 - 192) byl pevný, skvěle přehledný, s konkrétní lokalizací a velkou šířkou i hloubkou - zesilovač hudbu umí vytlačit ven z ozvučnic a vše luxusně propojit do naprosto jednoduchého a přirozeného celku. Velmi dobře se také lze soustředit na libovolnou nástrojovou linku či nástroj samotný, má hloubku, ohraničené tělo a je to tak dobré, že to vlastně je až nenápadné.
Když na to ale přijde a otočíte volume doprava, není Hegel žádný zjemnělý a opatrný stroj - v každém okamžiku mu zůstává jeho neutrálnost, jeho neefektnost, ale když své kytary rozezněli pánové z Manic Street Preachers v "Dead Martyrs" ("Know Your Enemy" | MP3 | 16 - 44,1), i tahle trochu hrubá a syrová nahrávka zněla podmanivě; díky nestrannosti bylo jasně cítit, že nahrávka je plochá, částečně tupá a částečně ostrá, ale ten drajv, ta údernost, ten spád a ta energie, to všechno se vlastně dobře poslouchalo. Hegel má talent díky své vyváženosti a nadhledu zkultivovat i horší nahrávky.
Hegel H360 je integrovaný zesilovač pro ty, kteří si cení určité míry nenápadnosti, decentnosti a klidnosti. H360 totiž hraje výtečně věrně a přirozeně, ctí barvu tónu, ctí objem, ctí dynamiku i strukturu nahrávky - v zásadě nic nepřidává, nic neodebírá a stává se tak natolik přirozeným elementem, že rychle mizí ze "zorného pole" vašich uší a nechává vyznít jen nahrávku samotnou. Zejména kontrolou basu ale patří k excelentním zesilovačům dané kategorie, zvuk dokáže protlačit s až překvapivou dospělostí i menšími reprosoustavami, kde byste ho tak úplně nečekali. Funkční výbavou je pak až na hraně lifestylu, protože díky výbavě jej zvládnou obsloužit i neaudiofilové v domácnosti. Vše ostatní lze popsat naprosto jednoduše - funguje to. Nadhled a přirozenost možná v přímém srovnání s konkurencí nejsou tak působivé, po šesti, osmi nebo deseti hodinách poslechu se ale karty obrací a Hegel hraje stále stejně hlasitě, stále stejně nestresujícím, příjemným a klidným způsobem napříč hlasitostmi i žánry. Hegel H360 je za dané peníze prostě výjimečně dobře vyvážený a všestranný stroj se skvělou výbavou i skvělým celkovým zvukovým výkonem.
Kč 149 990,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/zesilovace-integrovane/1125-hegel-h360#sigProIddd0f0c2fe9 View the embedded image gallery online at:
FOTOGALERIE - VNITŘNOSTI
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/zesilovace-integrovane/1125-hegel-h360#sigProId4dca4b53bf View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ výtečný, kultivovaný, ale skvěle propracovaný bas
+ klidný, uvolněný přednes
+ nestranná tonalita
+ hladkost, čistota a vnitřní živost
+ solidní dynamika
+ výbava
ZÁPORY
- s přihlédnutím k výbavě a ceně vlastně nic, pokud vám sedne jeho "normálnost"
--- --- --- --- ---
DISTRIBUCE: 4CE Distibution | www.hifi4ce.eu
PRODÁVÁ: AVIT SMART | www.avitsmart.cz + HIFI STYL | www.hifistyl.cz + IMAGE AUDIO | www.imageaudio.sk


title: Xavian Mondiale II

maintext:
Xavian Mondiale II
Jméno Xavian mají všichni patrně spojeno zásadně s výrobou reprosoustav - takových, makových, malých, velkých, levných, drahých, přesto stále reprosoustav. Ti, kteří se zajímají více do hloubky, možná dokážou Xavian přiřadit také k měničům AudioBarletta, byť obor je to pořád tentýž. V katalogu firmy najdete ale i několik jiných produktů - mezi drobnostmi typu banánkového konektoru nebo stojanů jsou to i reproduktorové kabely Mondiale, dnes v generaci.
Samotný kabel asi není nijak zásadně odlišný od běžných koncepcí - z pěkně zpracované dřevěné skříňky s vypáleným "cejchem" s označením vytáhnete pružný kabel v pěkném opletu, na obou koncích procházející velkým dřevěným boxem, z něhož teprve vychází jedna poměrně dlouhá červená a jedna černá koncovka; terminace je provedená firemními zlacenými banánky s dřevěnými těly.
Zpracování kabelu jako takového je excelentní, je to decentní, přitom ale velmi pěkně, přírodně a esteticky působící celek, s kterým se navíc i dobře pracuje díky rozumnému dvoucentrimetrovému průměru.
Koaxiální provedení kabelu utváří dva vodiče z postříbřené mědi a v Xavianu říkají, že má kabel výjimečně nízké hodnoty kapacity a indukčnosti. Vodiče jsou uzavřeny v elektricky a chemicky stabilním pouzdru z teflonu a silikonu.
Kabel Xavian Mondiale II je zamýšlen především jako optimální partner reprosoustav Xavian, i proto jsem jej poslouchali na redakčních sestavách Naim Nait XS + Naim FlatCap XS s OPPO BDP-105D, případně Cambridge CXA80 s Cambridge CXC a Norma Revo IPA-70B a ASUS Xonar Essence One MUSES MKII, chvíli též přes Norma Revo IPA-140 s Norma Revo DAC-1 či Hegel H360 a Hegel H30. Poslouchalo se přes Harbeth Monitor 30, Xvian Perla nebo Raidho X-2. Porovnávali jsme s kabely ZenSati Authentica, TelluriumQ Silver a ProAc Response Black Signature (z nichž, abychom to zkrátili, zafungoval nejuniverzálněji a nejharmoničtěji napříč sestavami).
Linka elektrické baskytary v "Here come hte bastards" od Primus ("Sailing the seas of cheese" | FLAC | 24 - 96) se po přesedlání na koaxiální kabel Xavian trochu otevřela, jako kdyby oproti ostatním kabelům přibylo jak objemu, tak zároveň plnosti a sytosti hlubokých tónů, nejzásadnější změnou však byl bez diskuse výrazně pevněji a přesněji konturovaný tón s výraznějším impulsem - jinými slovy basa získala tělo a razanci.
Ono vyzdvižení bohatosti se pak dalo vypozorovat také na středním pásmu - konkrétně se zdůraznila tonální a barevná bohatost "Where or when" Diany Krall ("Quiet Nights" | FLAC | 24 - 96), hlas vyplul na povrch a byl ještě čitelnější, vše jako by bylo o něco jasnější, ale hlavně uvolněnější. Kabel nicméně neohladil sykavky ani jinak nezakrýval nectnosti, jednoduše vnesl do středního pásma nádech oné harmonie a hebké čistoty, kterou oplývají i firemní reprosoustavy.
Cinkot mnohých kovových prvků v úvodu "Wichita Lineman" od Barb Jungr (FLAC | 24 - 44,1) zůstal tenký, ale ostrá píchnutí jednotlivých tónů zase získala na bohatosti, na kulatosti a jemnosti, zároveň ale také na čitelnosti. Xavian Mondiale II jako kdyby posloužil jako zklidňující, ale přitom ne maskující prvek.
Tento kabel obecně budil ve všech použitých sestavách oproti srovnávacím modelům dojem, že nejméně "překáží" reprodukci, že nejméně vkládá sám sebe mezi elektroniku a reprosoustavy. Tak i "Aleluja" z Händelova "Mesiáše" v podání Dunedin Consort (FLAC | 24 - 88,2) zahrála energicky, živě a bohatě - spousta barev, spousta vrstev, spousta energie, jak jen to sestavy byly schopné zahrát. Změna nebyla nikdy šokující, ale vždy se zdálo, že do reprodukce přibyl život a jasnost, přitom ale nešlo o agresivní energii, ale naopak o poklidnou, uvolněnou.
V "Parting Glass" Cary Dillon ("Live at the Grand Opera House" | FLAC | 24 - 48) kabel přinesl pocit bližšího pohledu na scénu, lepší srozumitelnosti, jako by třeba zpěvačka byla blíže mikrofonu nebo lépe artikulovala - lepší rozlišení ale nebylo za cenu zdůrazňování, naopak vše se zklidnilo a uvolnilo. Mondiale II má zvláštní charakter, kterým vyrovnává reprodukci, vše je "blíž", ale přesto má stále svůj charakter, který kabel víceméně nemění.
Podobně neměnný, ale přesto změněný byl i prostor v "Good Morning Little Schoolgirl" od Muddyho Waterse ("Folk Singer" | FLAC | 24 - 192) - vše jako by se usadilo, zkonkrétnělo a bylo přirozenější, jistější, uvolněnější. Nejde o drastickou změnu, ale kombinace pevnějších kontur, samozřejmější lokalizace a snadnější čitelnosti tvoří posun nemalý a budí pocit doladění, zaklapnutí prvků na správné místo.
Mondiale II také není kabel, který by byl přehnaně nebo efektně odhalující - třeba v MP3 s "Dead Martyrs" od Manic Street Preachers z "Know Your Enemy", což je výborná hudba v mizerném zvukovém kabátě a zde ještě s limity nic moc formátu, bylo naprosto jasně slyšet všechny nectnosti, nicméně kabel Xavian dokázal minimalizovat onen pocit otravné hrubosti a agresivity, kvůli nimž většinou máte pocit, že musíte poslech buď úplně přerušit, nebo aspoň snížit hlasitost. Tato nutkavá potřeba byla s Mondiale II citelně menší, aniž by se zapojil "maskující efekt".
Kabel Xavian Mondiale II se vlastně zvukově špatně popisuje - je tak klidný, tak nevtíravý, vlastně "jen" vnese do reprodukce klid, harmonii a nestojí v cestě, byť máte jasný pocit, že nejde o žádné "šidítko", ale smysluplný, férově pojatý produkt. Nám se osvědčil ve všech sestavách, navíc je výborně zpracovaný a snadno ho skryjete či vystavíte, jak jen se vám bude chtít. Díky ceně ze střední třídy už nedává smysl jej připojovat úplně do každé sestavy, ale hledáte-li univerzální, dospělé řešení, které je radost poslouchat a které dělá co má (tedy co nejméně ubírá při přenosu) a ještě nepatří do esoterických ultra drahých sfér, zkuste ve své sestavě i Xavian Mondiale II a dejte mu čas, aby si vás svým klidem a nadhledem získal.
Kč 19 990,- - 2x 2m
Kč 24 990,- - 2x 3m
Kč 29 990,- - 2x 4m
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/kabely-reproduktorove/1098-xavian-mondiale-ii#sigProId7a5fbdd915 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ neoslnivý, "rovný" zvuk
+ zvuk otevře a zpevní
+ vypadá pěkně a je pěkně zpracovaný
+ skvěle harmonizuje s reprosoustavami Xavian, zejména s těmi nejnovějšími
ZÁPORY
- vlastně nic, odpovídají-li cenou vaší sestavě
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Xavian | www.xavian.cz


title: Black Friday ve Studiu Špalíček

maintext:
Jak se hodnotí?
Recenze všeobecně (na hudbu, na jídlo, na filmy, na auta, na makeup nebo na hifi...) jsou většinou cílem uštěpačných poznámek ze strany těch, s jejichž názorem se neshodnou, to je ovšem v zásadě asi i v pořádku, jakkoliv snaha ventilovat svůj názor spíše konstruktivním, logicky formulovaným způsobem by zjevně byla ku prospěchu o něco více. Jinými slovy, vyjádřit svůj názor "že je to sračka" mohu i slušně, věcně a bez nutnosti okamžitě napadat.


maintext:
Yamaha R-S202D
Jednoduché, dostupné receivery od japonské Yamahy jsou populární - už proto, že se prodávají na poměry hi-fi oboru v podstatě zadarmo a přitom to nebývají žádná prázdná šidítka. Jedním z asi úplně nejdostupnějších komponentů pro přehrávání zvuku v rozumné kvalitě se pak nově stal model R-S202D, což je klasický stereo zesilovač s DAB / FM rádiem a dvěma páry výstupních reproterminálů.
Jednodušeji, než to nabízí R-S202D, to už asi nejde. Jednoduše střižený pravoúhlý přístroj má až překvapivě elegantní design, vycházející z nejnovějších generací přístrojů Yamaha. Čelní panel je dokonce až nečekaně estetický a hodnotně vyrobený, vezmeme-li v potaz cenu zesilovače.
Zleva doprava najdeme na čelní stěně spínací tlačítko, 6,3 mm sluchátkový výstup a dvě tlačítka pro zapojení / odpojení reproduktorových výstupů A / B. Prostřední část má úzký, ale dostatečně informativní displej, pod nímž je osm maličkých kulatých tlačítek, určených pro ovládání rádia, ještě pod nimi pak jsou svislé prvky, ovládající tónové korekce pro basy a výšky a přepínající vstupy. Ovládací prvky doplňuje klasický otočný ovladač hlasitosti.
Samotná tlačítka jsou jedinou kvalitativní slabinou, ovšem opět - odpovídají cenovce. Pokud se na ně budete jen dívat, všechno je skvělé. Pokud si sáhnete, ucítíte kompromisní materiálové řešení. Nicméně zůstaňte u pohodlného a kvalitně zpracovaného dálkového ovládání a nic neřešte.
Zadní strana je pak naprosto jednoduchá a žádné vizuální orgie nečekejte - v levém horním rohu je robustní konektor FM / DAB antény, v pravém napevno zavedený napájecí kabel. Potom už jen spousta volného prostoru a čtyři páry klasický analogových vstupů - cinchů, z nichž třetí je doplněný o linkový výstup. Jediným opravdu méně komfortním prvkem na zesilovači jsou obyčejné pérové terminály - jsou jich sice dvě sady, ale jsou velmi blízko u sebe a navíc pojmou jen poměrně tenký holý vodič. Díky trochu zapadlým dotykovým plochám není úplně snadné terminál stisknout, uvolnit a vsunout do něj kabel. Upřímně, pro robustnější mužské prsty je to důvod k upřímnému vyvztekání se.
Kromě zmíněných řešení nabízí Yamaha R-S202D také ještě vstup neviditelný - nabízí totiž podporu Bluetooth.
Uvnitř je na danou třídu poměrně pečlivé rozvržení součástek - výrobce se rozhodl zvolit krátké signálové cesty i třeba za cenu menší vzdálenosti od transformátoru.
Abychom nakousli technické parametry, přístroj při rozměrech 43,5 x 14,1 x 32,2 cm (š x v x h) váží 6,7 kg. A abychom v technice pokračovali, ujasněme si, že R-S202D nenabízí pochopitelně žádná ultra sofistikovaná či zázračná řešení, ale nabízí zato celkem solidní papírové parametry - jde hlavně o trvalý výkon 115 Wattů na kanál do 4 Ohm, který vůbec není špatný. Frekvenční odezva 10 - 100 000 Hz v toleranci -3 dB se nezdá být za danou cenu reálně uvěřitelná, podobně jako celkové harmonické zkreslení pod hranicí 0,2% či odstup signálu a šumu 100 dB.
Yamahu R-S202D jsme poslouchali spolu s našimi běžnými zdroji signálu - gramofonem VPI Scout a Pro-Ject Elemental, přehrávači OPPO BDP-105D a Cambridge CXC (přes ASUS Xonar Essence One MUSES MKII) nebo přes integrovaný tuner. Poslouchalo se přes Harbeth Monitor 30, Xavian Perla, Xavian Premio nebo AQ Passion Teen a PMC twenty.22. Spojeno bylo kabely odpovídajícími ceně - "zvonkovými" reprokabely Hama a interconnecty Profigold, napájení filtroval LAB 12 Gordian a IsoTek EVO3 Solus.
Na tak dostupný stroj umí Yamaha poměrně slušně řešit basovou složku, vlastně minimálně stejně jako o i něco dražší konkurenti. Samozřejmě, že kontrabas ve "Spiritual" Charlieho Hadena a Pata Methenyho ("Beyond the Missouri Sky" | 1997 | Verve | 537 130-2) se spíš snažil jít do hloubky, ale konturování a autorita mu trošičku chyběly - nicméně objem byl v kontextu kategorie slušný a bas byl cítit, nebylo to prázdné huhlání. Vlastně hraje v nízkých polohách Yamaha sice trochu syrově, ale vlastně i čistě a srozumitelně. Stačí udělat krok vzhůru - v hierarchii Yamahy třeba k R-N301 - a rozdíl bude velmi zřetelný zejména v oddělení jednotlivých brouknutí, ale pokud nemáte na řízení vysloveně složité bedny, bas určitě bude lepší, než byste mohli v dané ceně doufat.
Poměrně komplexní "Eat the sun, part I" od Oskara Rózsy ("Under My Spell" | 2009 | Pavián Records | PM0042-2) neměl jednoduchý zesilovač šanci plně rozvinout, ale díky svému jednoduchému zvuku působí vlastně i slušně transparentně, nehraje si na jemnost a sofistikovanost, takže třeba i hlas zpěvačky je maličko syrový a samozřejmě není plastický, je mu však poměrně slušně rozumět. Nebýt lehoulinkého nádechu syntetičnosti, vlastně by to bylo za dané peníze až úžasné. Přes to všechno nepůsobí R-S202D nepříjemně, je to věcný, přímý, trochu tenčí, ale čistý zvuk.
Na výškách je nejvíce cítit kategorie zesilovače - cinkot vibrafonu v "Ralph´s New Blues" od The Modern Jazz Quartet ("Concorde" | 2008 | Prestige | 0888072306530) byl měkký, zakulacený a hebčí, sametovější, je cítit zásah směrem "do hezka", ale zase je tu výrazný objem, takže ani vibrafon, ani linka činelu se neztrácí mezi ostatními nástroji. Jsou to samozřejmě jen znějící body s poměrně krátkým dozvukem, ale zase nekonfliktní a zcela adekvátní pořizovací ceně.
Velké dynamické výbuchy od malého stroje jen těžko očekávat, nicméně když se pustil do díla orchestr v Mussorgského "Velké bráně kyjevské" ("Crystal Cable Arabesque" | 2009 | Crystal Cable | CC200901), bylo sympatické, že obvody se kontroly nevzdávají bez boje. Samozřejmě nemůže být řeč o velkém zvuku při velké hlasitosti, ale při běžné úrovni vlastně zvuk změkl a zploštěl jen při velkých špičkách a ve zbytku času zněl obstojně. Nedočkáte se "silného" přednesu, který by vás udeřil, respektive nedočkáte se citelného impulsu, ale opět čistý, férově "jednoduchý" přednes zůstává vcelku srozumitelný a nedostavuje se pocit nedostatečnosti, zahuhlanosti nebo nejistoty. Je to takový spořádaně "obyčejný" zvuk, který dělá dané cenovce čest - opět za pár tisícikorun příplatku získáte jinou autoritu a jistotu, ale to se dá říct vlastně vždycky...
Limity v rozlišení odhalila "Puer natus est nobis" od Benediktýnů z kláštera Santo Domingo de Silos ("Chant" | 1994 | MFSL | UDCD 725) - přednes vokální skladby byl spíše celiství, sbor tvořil jednu neproniknutelnou skupinu a museli jsme trochu našponovat uši, abychom jednotlivá slova zpěvu správně rozlišili. Nemáte ale už ani pocit zašmodrchané koule, spíše jde o to, že zesilovač neodděluje hlavní vokální linku a přicházející echo kamenného prostoru. Celkově opět nepanoval pocit, že by za šest tisícovek R-S202D měl předvádět cokoliv dalšího, navíc se schopnostmi reprosoustav v adekvátní cenové třídě (tedy opět za pár tisícikorun) půjde o rovnocenný tandem.
Prostor v "Toujours" od Sabiny ("Collected_01" | 2015 | Naim Audio | naimcd215) měl jasné těžiště uprostřed, stejně jako tu v podstatě absentovala zřetelná informace o hloubce, ale nejde říct, že by už nebylo možné odlišit jeden nástroj od druhého, nebyl to chaotický chumel. Yamaha není autoritativní a nepředestře vám vše na stříbrném podnose, ale opět - za šest tisíc už se dá porovnávat i s osmi- až desetitisícovými stroji (byť možná ne vítězně, ale přece...).
Celkově funguje ale tenhle malý jednoduchý zesilovač obstojně - pokud ho necháte jen tak hrát a bude k sobě mít jednoduché, čistě hrající a snadno řiditelné reprosoustavy, odmění se za enormně atraktivní cenu rozumností ze všech úhlů pohledu (snad až na mizerné reproterminály). K ozvučení neprimárních místností typu kuchyně, ložnice, pracovny, garáže, (další dosaďte dle libosti) nebo jako úplně první "už-vlastně-hi-fi" zesilovač se R-S202D osvědčí. Na nic si nehraje, jednoduchý, vcelku čistý a nekonfliktní zvuk neunaví a neotráví, byť exploze adrenalinu také nejsou jeho silnou stránkou. Na rozdíl od mnoha jiných snaživých levných zařízení, z jejichž zvuku ale cítíte až přehnanou snahu a trochu umělosti, umí Yamaha hrát tak jednoduše a přímo, že jí není co vyčítat. Když najdete reprosoustavy za podobnou cenovku, můžete mít i s kabely sestavu v kategorii 10 - 15 tisíc, která za takové peníze rozhodně potěší - a pak, že všichni pořád jen extrémně zdražují...
Kč 5 990,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/zesilovace-integrovane/1099-yamaha-r-s202d#sigProId7a5fbdd915 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ jen těžko překonatelná finanční výhodnost
+ funguje obstojně i mezi konkurenty do 10 000,-
+ rozumný výkon
+ rozumně jednoduchý a srozumitelný zvuk bez příkras
ZÁPORY
- provedení má své rezervy...
- ...podobně jako výbava z pohledy moderních trendů
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Yamaha | www.yamaha-hifi.cz | FCB


description: Poprvé od roku 1944 budou oba prezidentští kandidáti čekat na výsledky voleb v New York City. Po zuby ozbrojení policisté proto zuřivě hlídají nejožehavější místa; v Trumpově případě Trump Tower a okolí hotelu Hilton Midtown, v případě Hillary Clintonové Jacob Javits Convention Center.

title: Ve New Yorku to vypadá jako za války: Hillary Clintonovou i Donalda Trumpa chrání malá armáda


description: Angela Merkelová bude znovu kandidovat na šéfku Křesťanskodemokratické unie (CDU) a na funkci německé kancléřky. Podle agentury DPA, která se odvolává na interní stranické zdroje, to dnes v Berlíně sdělila na schůzi vedení své strany. Předseda bavorské Křesťanskosociální unie (CSU) Horst Seehofer tuto zprávu uvítal a Merkelové slíbil podporu své sesterské strany. Kancléřka kolem 19:00 vystoupí na tiskové konferenci.

title: Merkelová bude znovu kandidovat, věří jí více než polovina Němců

maintext:
Její rozhodnutí znovu se ucházet o kancléřský úřad se všeobecně očekává. Německý deník Bild dnes informoval, že podle nejnovějších průzkumů veřejného mínění si Merkelovou za kancléřku nadále přeje 55 procent Němců.
"Je dobře, že je nyní jasno," prohlásil Seehofer podle DPA v reakci na zprávy, že se Merkelová hodlá o vedení vlády znovu ucházet. Na tomto základě podle něj bude jasné, s jakými tématy strany půjdou do společné předvolební kampaně a kde přetrvávají rozdíly. Nicméně nyní nemůže být o "společné kandidátce na kancléře" žádných pochyb, dodal.
Takovéto rozhodnutí Merkelové se všeobecně očekávalo. Německý deník Bild dnes informoval, že podle nejnovějších průzkumů veřejného mínění si ji za kancléřku nadále přeje 55 procent Němců. Zhruba za dva týdny se koná sjezd CDU, který by měl Merkelovou na další dva roky potvrdit v čele strany. Parlamentní volby by se měly v Německu uskutečnit v září příštího roku.
Aktuální průzkumy veřejného mínění dávají Merkelové velmi dobré šance na to, aby po vítězných volbách již počtvrté sestavovala německou vládu. Žena, která je kancléřkou už 11 let, by se tím vyrovnala velikánům německé politiky Konradu Adenauerovi (v čele spolkové vlády 1949-63) a Helmutu Kohlovi (1982-98). S oznámením kandidatury Merkelová dlouho váhala a na všechny otázky, jestli se bude znovu ucházet o vedení vlády, v posledních měsících odpovídala, že rozhodnutí oznámí, až přijde vhodná chvíle.
Důvodem, proč si dvaašedesátiletá politička dávala na čas, bylo i to, že čekala, až se urovnají spory s CSU o řešení migrační krize. Ty dvojici partnerských stran rozdělily nejvíce za poslední desítky let a jednu dobu to dokonce vypadalo, že bavorská formace Merkelovou znovu nepodpoří. Jak z CDU, tak z CSU ale v poslední době zaznívaly hlasy, že by kancléřka měla kandidovat znovu. Merkelová přes všechny výhrady k její migrační politice patří nadále mezi nejoblíbenější německé politiky a v rámci konzervativní unie nemá podle pozorovatelů reálnou alternativu. Ve čtvrtek ji podpořil i americký prezident Barack Obama, který prohlásil, že kdyby byl Němec, byl by jejím příznivcem
Merkelová křesťanským demokratům předsedá už od roku 2000, kancléřkou se stala jako první žena v dějinách spolkové republiky v listopadu 2005. V čele CDU stál déle jen Kohl, který stranu vedl 25 let.


description: Někdy si říkám, že mne jako starého právního pedagoga nemůže nic zaskočit. A ejhle, mýlil jsem se! Národní protidrogový koordinátor Jindřich Vobořil přišel s radikálním návrhem, že za cigarety a alkohol se bude smět platit pouze a jen bezhotovostně.

title: Pivo platit jen kartou? Nevídané! Páni poslanci, snad to neprojde!

maintext:
Podle národního koordinátora (ponechme bizarní název této funkce – myslel jsem, že „národním“ státům již dávno odzvonilo a že je to koordinátor pro všechny občany ČR, nejen pro český či jaký národ) Vobořila by se tak omezila dostupnost a spotřeba návykových látek mezi dětmi. Policejní kontroly totiž ukazují, že děti mají v České republice k alkoholu blízko.
In media res: Je to další nepromyšlená legislativní fantasmagorie! V hospodě se bude moci platit jen kartou? Třeba jedno pivo nebo dvě deci vína? A co ty poplatky bankám? Kdo je uhradí? Pan koordinátor to jistě nebude, ani vláda, budeme to zase my všichni, kterým by se poplatky rozpustily do našich útrat.
A co senioři a seniorky, pane národní koordinátore? To si 75letý dědeček bude pořizovat kartu, aby mohl jít na pivko? Kartu nemá ani leckterý pražský senior, natožpak někde na Bruntálsku, či dokonce v Brně-Bystrci.
Pro malé hostinské a kavárníky by to po EET byla další citelná rána.
Boj proti pití mladých je správný, ale tohle je slepá cesta, milá vládo.
Slušný a rozumný hospodský dětem nenalévá už dnes! Zbytek to bude, žel, dále obcházet. Není to nijak složité — koupí jim pivo, vodku s džusem či cigarety někdo starší s kartou.
Již dnes zakazuje a relativně přísně sankcionuje podávání alkoholických nápojů mladistvým zákon č. 379/2005 Sb. o opatřeních k ochraně před škodami působenými tabákovými výrobky, alkoholem a jinými návykovými látkami a o změně souvisejících zákonů.
V ČR se zakazuje nejen prodávat, ale i podávat alkoholické nápoje osobám mladším 18 let. Stejně tak je mj. roky zakázáno na všech akcích určených osobám mladším 18 let prodávat i podávat veškeré alkoholické nápoje.
Tomu, kdo dnes prodá tabákový výrobek, elektronickou cigaretu nebo alkoholický nápoj osobě mladší 18 let anebo podá alkoholický nápoj osobě mladší 18 let, hrozí pokuta 50 000 až do 500 000 Kč. V posledních letech zde došlo k nárůstu zákonné výše pokut, což shledávám adekvátním. Navíc v Česku lze již dnes uložit provozovateli, který prodává alkohol mladistvým, zákaz činnosti až na dobu dvou let.
Podtrženo a sečteno – zákonné sankce jsou zde už dnes dostačené, jen je zapotřebí důsledněji aplikovat.
Návrh ohledně povinné platby kartou mi přijde zbytečný a postihující řadu poctivých hostinských i jejich slušných, a hlavně dospělých hostů.


description: Výzkumníci z Univerzity v Utrechtu vymysleli způsob umožňující zcela paralyzovaným pacientům s amyotrofickou laterální sklerózou (ALS) komunikovat s okolím. Mozkový implantát jim „čte myšlenky“, které se dále transformují na příkazy ovládající počítač. Informaci zveřejnili na univerzitním webu, studii publikoval vědecký časopis New England Journal of Medicine.

title: Nová naděje pro ochrnuté pacienty. Mohou mluvit pomocí počítače ovládaného jejich myslí


description: Okres Clay leží v americké Severní Karolíně. Je zajímavý hned z několika důvodů. Důvod první: podle sčítání obyvatel z roku 2010 žije v tomto okrese pouze 2 procenta obyvatel afroamerického původu. Jednou z těch 98 procent bílých je pak šéfka neziskové organizace Pamela Taylorová. Proč je tahle osoba zajímavá?

title: Už mě nebaví pozorovat opici v podpatcích, prohlásila šéfka neziskovky o Michelle Obamové

maintext:
Odpověď zní, že vůbec nijak. Kromě toho, že Pamela Ramsey Taylorová vedla místní neziskovou organizaci, která má napomáhat rozvoji sociálních služeb v clayském okrese, o ni nikdo až do nedávna vůbec nic nevěděl. Alespoň ne média a americká, a už vůbec ne světová veřejnost. To se teď ale změnilo, když před dvěma dny tato žena umístila na sociální síť Facebook příspěvek, z něhož plyne, že by se ze své funkce měla vytratit a k pohybu po veřejném prostranství využívat výhradně kanalizační systémy.
“Bude tak osvěžující mít v Bílém domě opět elegantní, krásnou a důstojnou první dámu. Už mě unavuje pozorovat tu opici v podpatcích,” uvedla ředitelka Pamela na své sociální síti. Její příspěvek viděly během pár hodin tisíce lidí, protože si jej všimla i média, která se nad ním pohoršují. A co je zajímavější, jejímu příspěvku se zasmála i starostka okresu Beverly Whalingová, které Pamela svým příspěvkem zpříjemnila den.
Záhy poté, co ředitelka označila Michelle Obamovou za opici, která nemá co chodit v Bílém domě v podpatcích, začali spontánně lidé podepisovat petici za odstoupení z funkce Pamely Taylorové.
Status na Facebooku stál ženu místo • Foto Facebook
Devítitisícový okres se tak stal terčem zájmu: petici během dvou dnů podepsalo na 95 tisíc Američanů. Včera pak úřad učinil prohlášení, že žena již funkci ředitelky v této organizaci nebude vykonávat. Starostka ve své funkci zřejmě zůstane. Organizace, které žena šéfovala, měla částečně přístup i k federálním penězům. Jejím hlavním cílem bylo podpořit v regionu nízkopříjmovou skupinu obyvatelstva a zajišťovat různé sociální služby seniorům.