description: Televize HBO uvede dokument Zářivá světla, v němž odhalí vztah dvou hereckých legend, Carrie Fisherové a její matky Debbie Reynoldsové, která zemřela den po smrti své dcery.

title: Film Zářivá světla líčí vztah matky a dcery, hvězdy muzikálů a Leiy


description: Ukázku ze snímku Vetřelec: Covenant, který do našich kin přijde 18. května 2017, zveřejnil o svátcích Ridley Scott. Prvního Vetřelce natočil režisér v roce 1979, nyní naznačil, že Covenant může být úvodním dílem celé nové trilogie.

title: VIDEO: Ridley Scott dal fanouškům dárek, ukázku nového Vetřelce

fasttext_language: cs


description: Pokud pomineme zahraniční kusy dovezené v rámci festivalů, získalo pro rok 2016 nejvyšších pětaosmdesát procent shodně pět činoherních inscenací. Na opačném konci žebříčku pak skončily dvě opery, dvě činohry a jeden muzikál.

title: DIVADLA ROKU: Zklamal muzikál Ať žijí duchové, překvapila nemrtvá skautka


description: Filmový rok měl parametry cimrmanovského Českého nebe, nejlepší i nejhorší snímek jsou totiž domácího původu a oba mají v názvu biblický odkaz.

title: FILMY ROKU: Nejhůř dopadlo Tenkrát v ráji, nejlíp druhý Anděl Páně


description: V novém klipu kapely Doctor P.P. se objevují tváře Miloše Zemana, Angely Merkelové, Hillary Clintonové nebo Donalda Trumpa. Singl Sabrage, který předznamenává vydání nové desky, si utahuje z událostí roku 2016.

title: VIDEO: Doctor P.P. si v písni Sabrage utahuje ze Zemana i Clintonové


description: Na závěr roku tradičně vybíráme z došlých novoročenek od kulturních institucí, jako jsou galerie, divadla nebo festivaly. Podívejte se, co a jak přejí do nového roku 2017 Febiofest nebo třeba pražské Divadlo Ungelt.

title: OBRAZEM: Od Ungeltu po Zlín. Co přejí do nového roku čeští umělci


description: Hollywood zažívá velké příběhy nejen na plátně. Osud Debbie Reynoldsové, která zemřela den po své dceři Carrie Fisherové „na zlomené srdce“, jak tvrdí přátelé, k nim patří.

title: PORTRÉT: Debbie, Carrie a Billie. Po hvězdné matce i dceři zůstává vnučka

maintext:
„Nejdříve jí říkali dcera Kathy ze Zpívání v dešti, teď zase říkají mně matka princezny Leii,“ shrnula Reynoldsová trefně svou i dceřinu kariéru. Obě těžce překonávaly kletbu jedné rané role – matka hrála v muzikálu s Genem Kellym, když jí bylo šestnáct, dcera se ve Hvězdných válkách proslavila ve svých jednadvaceti.
Obě byly drobné – matka měřila 157, dcera 155 centimetrů. Obě měly soukromé trable. Matka musela po osobním bankrotu rozprodat svou sbírku pamětních předmětů z filmového muzea, jež zakládala, dcera si prošla érou drog i alkoholu.
Složité vztahy
Obě dostávaly nominace – matka dokonce jednu oscarovou, za muzikál Nepotopitelná Molly Brownová, ale kromě čestných cen nevyhrávaly. A oběma se nedařily partnerské vztahy.
Reynoldsová byla vdaná třikrát, vždy to skončilo rozvodem. Její první muž Eddie Fisher, s nímž měla vedle Carrie i syna Todda, odešel, když byly dceři dva roky: za kamarádkou své ženy, rovněž herečkou Elizabeth Taylorovou. Když se pak sokyně po letech potkaly při natáčení televizní komedie Tři staré grácie, řekla prý Taylorová: Hodně ti dlužím. „Dojala mě, až jsem měla knedlík v krku,“ líčila Reynoldsová.
Fisherová se vdala jen jednou, za zpěváka Paula Simona, ovšem manželství trvalo pár měsíců. Osm let po rozvodu zkusili své soužití oživit, ale marně, a otce své dcery, filmového agenta Bryana Lourda, si Fisherová nikdy nevzala.
Pouto mezi matkou a dcerou bylo zjevně nebývale úzké – nejen proto, že bydlely hned vedle sebe a že Carrie Fisherová učinila první kroky po jevišti právě po boku Reynoldsové v muzikálu Irene.
„Vždy jsem chtěla dělat totéž co maminka: oblékat si všechny ty krásné šaty, střílet zlosyny, padat do bláta. Nic jiného pro mě nepřipadalo v úvahu,“ líčila Fisherová. A loni zase Reynoldsová litovala dceru kvůli návratu do role princezny Leii ve filmu Star Wars: Síla se probouzí: „Je ohromně nadšená, ale musela držet dietu, chudinka shodila skoro dvacet kilo.“
Štafetu přebírá vnučka
Billie Lourdová, dcera Carrie Fisherové a vnučka Debbie Reynoldsové
Matku ke stáru živila hlavně televize, dceru psaní – do dlouhého seznamu rolí, jež jí unikly, spadají tituly od Batmana po Pretty Woman. Naposled se sešly v dokumentu Zářivá světla, který po letošní premiéře v Cannes uvede HBO (více zde). Dvougenerační rodinný portrét je podle kritiků „vzhledem k okolnostem až příliš vtipný, upřímný a otevřený“.
Dcera zemřela v 60 letech, matka den poté v 84 letech. Štafetu přebírá vnučka Billie Lourdová, obsazená i do příští epizody Star Wars.


description: Slavnostní šestistou reprízou v úterý definitivně skončil rekordní činoherní kus Národního divadla. Sluha dvou pánů v podání Miroslava Donutila se s první scénou rozloučil po více než dvaadvaceti letech.

title: Miroslav Donutil se rozloučil se Sluhou dvou pánů i Národním divadlem

maintext:
Truffaldino chytne za ruku svou Smeraldinu a pronese: „A teď je teprve všechno tak..., jak má být.“ Miroslav Donutil nechává uprostřed závěrečného souvětí o něco delší pauzu a podívá se ke stropu Národního divadla, jako by si chtěl naposledy vychutnat ten pohled z prken první scény.
Spolu s koncem Sluhy dvou pánů po dvaadvaceti letech to je pro něj totiž možná i rozloučení s Národním divadlem, kde hraje od roku 1990 a kde od roku 2013 s tímto kusem pouze hostuje. „Dnes stojím na těchto prknech patrně naposledy, i když staré přísloví říká: Nikdy neříkej nikdy. Chtěl bych poděkovat za těch pětadvacet let všem kolegům, se kterými jsem se na prknech Národního a Stavovského divadla mohl potkat. Byli to báječní kolegové. Chtěl bych poděkovat svým kolegům, kteří se mnou dnes a po celou dobu Sluhy dvou pánů hráli. Šestistá repríza - úžasná věc. Beru to jako dárek. Jsem hrdý na to, že jsem mohl být členem Činohry,“ pronesl dojatý Donutil, který si vzal slovo hned po konci představení.
Následuje dlouhotrvající potlesk, který dělá definitivní tečku za rekordní inscenací Goldoniho hry, již v roce 1994 pro Národní divadlo zrežíroval Ivan Rajmont. Ten se několik měsíců před svou smrtí dohodl s uměleckým vedením divadla, že Sluhu dvou pánů, o kterého byl stále nebývalý zájem, ukončí důstojně. Vzhledem k opravám Státní opery a vytíženosti historické budovy totiž hrozilo, že by se rekordní inscenace stěhovala do Stavovského divadla.
Sluhu dvou pánů v Národním divadle poprvé uvedli 30. června 1994, oficiální premiéry se pak dočkal 22. září. V té době byla v polovině mandátu první vláda Václava Klause, za šest dní se měl potopit trajekt Estonia a v britské singlové hitparádě zrovna vládla Whigfield se svým Saturday Night.
Už pohled na původní obsazení má nádech historie. Spolu s tehdy třiačtyřicetiletým Donutilem se totiž na role Pantalona a Lombardiho chystal Jiří Kodet a Josef Kemr. Ani jeden z bardů však do novinky ze zdravotních důvodů nenastoupil a premiéra se posouvala z dubna na září.
Jak se uvádí v (již třetí verzi) programu k inscenaci, Národní divadlo počítalo se stovkou repríz. Tehdejší šéf činohry Ivan Rajmont vyslyšel přání ředitele Jindřicha Černého, který si stěžoval, že repertoár Národního divadla je příliš intelektuální. „Dramaturgové se pohybují kdesi v nadoblačných výšinách, neberou v úvahu realitu a činohra neumí své diváky ‚normálně’ bavit,“ citoval Rajmont ředitelova slova z podzimu 1993 u příležitosti čtyřsté reprízy. Sáhl proto po klasice Carla Goldoniho z roku 1745 a populárním Miroslavu Donutilovi, který tehdy s Divadlem Husa na provázku hrál po celé zemi i v Evropě.
Šest set repríz poté se Sluha dvou pánů definitivně loučí, zahrál si v americkém Clevelandu i New Yorku, vyšel na DVD, v rolích se vystřídalo na třicet herců. Vedle Donutila po celou dobu vydržel jen Jan Novotný v roli hostinského Brighelly. Diváci tedy v úterý naposledy na Truffaldina naházeli krajíce chleba a naposledy si mezi sebou poslali růžový puding „pudlik“; sluhu dvou pánů pak nechali po šestisté odejít ze scény, tentokrát nadobro.


description: Na následky infarktu zemřela americká herečka Carrie Fisherová, která se proslavila rolí princezny Leiy v kultovní filmové sci-fi sérii Hvězdné války. Bylo jí šedesát let.

title: Zemřela herečka Carrie Fisherová, princezna Leia z Hvězdných válek


description: Pět premiér dovede česká kina do nového roku. Kralují jim žánr sci-fi a silná kolekce hollywoodských hvězd, dárek však dostanou také milovníci rockové hudby,

title: DO KINA: Assassin’s Creed i Pasažéři. Konec roku ovládne sci-fi


description: Ve věku 84 let zemřela americká herečka, zpěvačka a tanečnice Debbie Reynoldsová, hvězda muzikálové komedie Zpívání v dešti. Reynoldsová zemřela den po smrti své dcery Carrie Fisherové, která ztělesnila princeznu Leiu ve filmové sérii Hvězdné války.

title: Zemřela Debbie Reynoldsová, hvězda Zpívání v dešti a matka princezny Leiy

maintext:
Zprávu jako první přinesly internetové stránky publikací TMZ a Variety. Syn Reynoldsové Todd Fisher pak úmrtí potvrdil agenturám AP a Reuters z losangeleské nemocnice Cedars-Sinai Medical Center, kam jeho matku odpoledne odvezla ambulance.
„Je to pravda, je teď s Carrie,“ řekl Fisher. Dodal, že stres z dceřiny smrti byl pro jeho matku „až příliš“. „Řekla, ́chci být s Carrie ́, a pak zesnula,“ uvedl Fisher.
Přední dáma hollywoodských muzikálů 50. a 60. let přijela ve středu do domu svého syna v Beverly Hills, aby domluvila dceřin pohřeb, uvedl TMZ. Po 13. hodině místního času někdo v domě zavolal záchrannou službu a ta ji odvezla do nemocnice, napsala média.
Hrála po boku Sinatry i Freda Astaira
Reynoldsové nebylo ani dvacet, když v roce 1952 zazářila v muzikálu Zpívání v dešti po boku Gena Kellyho. V roce 1964 získala nominaci na Oscara za nejlepší herečku za roli v muzikálu The Unsinkable Molly Brown o osudech ženy, která přežila potopení Titaniku. Objevila se v desítkách filmů, v nichž hrála po boku Kellyho, Franka Sinatry, Tonyho Curtise nebo Freda Astaira.
Carrie Fisherová zemřela v úterý ve věku šedesáti let následkem pátečního infarktu. Narodila se 21. října 1956 Debbie Reynoldsové a zpěváku Eddiemu Fisherovi, kteří se rozvedli dva roky po jejím narození. Rozvod Reynoldsové a Fishera spolu s jeho následným vztahem a svatbou s herečkou Elisabeth Taylorovou se na konci 50. let stal každodenní potravou bulvárních médií. Nevalně dopadla i další dvě manželství Debbie Reynoldsové.
V roce 1960 se vdala za obuvnického magnáta Harryho Karla, manželství ale skončilo katastrofou, když herečka zjistila, že Karl prohrál v hazardu celé její jmění a uvrhl ji do dluhů. Stejně špatně dopadlo i třetí manželství s podnikatelem Richardem Hamlettem z roku 1984. V posledních letech se alespoň smířila s prvním manželem Eddiem Fisherem, s nímž občas společně vystupovala.
Reynoldsová i v pozdním věku vystupovala se svým představením po celých Spojených státech. Objevovala se rovněž pravidelně v televizních pořadech, například v sitkomech Roseanne nebo Will a Grace, a napsala několik knih pamětí.
V poslední době bylo její zdraví chatrné. Loni v listopadu se kvůli tomu nemohla zúčastnit slavnostní večeře, na níž měla dostat čestného Oscara.


description: Polská vláda koupila soukromou sbírku, jejíž součástí je i slavný obraz italského mistra Leonarda da Vinciho Dáma s hranostajem. Za kolekci 86 000 uměleckých děl a tisíců dalších předmětů zaplatila Varšava sto milionů eur (2,7 miliardy Kč), informovaly světové agentury.

title: Polsko koupilo Dámu s hranostajem, šlechtickou sbírku pořídilo za babku


description: Na palubě havarovaného ruského letadla Tu-154 byli vedle novinářů i členové pěveckého souborů Alexandrovců. Všech čtyřiašedesát umělců včetně ředitele a uměleckého šéfa generála Valerije Chalilova zřejmě nehodu u Soči nepřežilo. Další budoucnost souboru s téměř devadesátiletou tradicí je nejasná.

title: Alexandrovce si SSSR hýčkal, popularitu nyní udržují i Presleyho hity

maintext:
Soubor založil ruský hudební skladatel Alexandr Vasiljevič Alexandrov. Mladý profesor hudby na Moskevské konzervatoři, který se věnoval vojenské hudbě a národním písním, je mimo jiné i autorem sovětské i současné ruské státní hymny.
První vystoupení souboru se uskutečnilo 12. října 1928 v Ústředním domě Rudé armády v Moskvě a tehdejší Soubor rudoarmějské písně tvořilo 12 mužů - osm zpěváků, dva tanečníci, harmonikář a recitátor. Zpočátku vystupovali pouze v Moskvě, ale s rostoucím úspěchem začali vyjíždět do okolí a soubor se začal rozrůstat. V 30. letech měl již 300 členů. Jméno svého zakladatele nese soubor od roku 1949, původně byl pojmenován po bolševikovi Michailu Frunzem.
Svatá válka Alexandr Alexandrov, který stál v čele souboru až do své smrti v roce 1946, je také autorem hudby k patrně nejznámější písni Alexandrovců, Svaté válce, která vznikla v roce 1941. Dva dny po přepadení SSSR Německem v červnu 1941 zveřejnily noviny Izvestija báseň Vasilije Lebeděva-Kumače, která začínala slovy: "Vstavaj, strana ogromnaja, vstavaj na smertnyj boj!" Alexandrov si ji přečetl a za další dva dny složil hudbu. Už 27. června 1941 doprovázela píseň na nádraží v Moskvě odcházející vojáky a od října 1941 ji vysílal rozhlas každý den, a to hned po úderech moskevského orloje.
V dobách Sovětského svazu byli Alexandrovci hýčkaným artiklem, ale po rozpadu Sovětského svazu prošli bouřlivým obdobím. Ministerstvo obrany je chtělo v rámci úsporných opatření sloučit s orchestrem ministerstva obrany. Soubor v čele se svým vedením to ale odmítl s tím, že umění Alexandrovců nelze sloučit s jinými armádními repertoáry.
Popularitu mezi mladším publikem získali Alexandrovci i díky spolupráci s finskou skupinou Leningradští kovbojové, se kterou absolvovali světové turné. Unikátní kombinaci vojenských písní s rokenrolem v podání „kovbojů“ zachytil finský režisér Aki Kaurismäki ve svém kultovním dokumentu Totální balalajková show z roku 1994.
Alexandrovci dále kupříkladu zpívali u Berlínské zdi skladby britské skupiny Pink Floyd, ve Vatikánu se představili před papežem Janem Pavlem II.; na repertoáru mají i světové hity jako My Way, který zpívali Frank Sinatra nebo Elvis Presley, či baladickou skladbu Leonarda Cohena Hallelujah.
Soubor mnohokrát vystoupil i u nás, v Československu byl poprvé v roce 1937. Tehdy se cestou ze Světové výstavy v Paříži zastavili v Praze, kde 28. září vystoupili ve Smetanově síni Obecního domu. Pak zahráli i v Ústí nad Labem. S Alexandrovci jako hosté z tuzemských umělců vystupovali například Karel Gott, Lucie Bílá, Petr Kolář, Petra Janů, Aleš Brichta, Bára Basiková či houslový virtuos Pavel Šporcl.
Takhle zpívali Alexandrovci v Praze:
VIDEO: Smugljanka. Alexandrovci zapěli Pražanům Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
„Je to šokující zpráva, která mi ve sváteční ráno zasadila hlubokou ráno do srdce. Mnohokrát jsem s nimi vystupovala, je to úžasný ansámbl. Příští rok máme společně vystupovat na turné po Slovensku. Zatím si netroufám odhadovat, jak to celé dopadne. Je mi to moc líto, v myšlenkách jsem s pozůstalými,“ vzkázala pak po nehodě zpěvačka Helena Vondráčková, která se souborem taktéž vystupovala.
Naposledy u nás Alexandrovci koncertovali loni, příští turné pak bylo plánované na květen příštího roku. Loňské turné se konalo u příležitosti 70. výročí osvobození a ukončení druhé světové války a jeho česká část se uskutečnila pod záštitou prezidenta Miloše Zemana.
Alexandrovce tvoří výhradně mužský pěvecký sbor, orchestr, balet a skupinka sólistů a dirigentů. V souboru zpívají muži všech věkových kategorií, ženy většinou jako sólistky doprovázejí sbor nebo jsou tanečnicemi baletního souboru. Soubor vystoupil v mnoha zemích a obdržel mnoho mezinárodních cen.
V současnosti měl podle agentury TASS Akademický soubor písní a tanců Ruské armády A. V. Alexandrova, jak se Alexandrovci oficiálně jmenují, 186 členů, včetně devíti sólistů a 64 zpěváků v mužském sboru, 38 členů orchestru a 35 tanečníků a tanečnic.


description: Ve Španělsku ve věku 68 let zemřel kytarista britské rockové skupiny Status Quo Rick Parfitt. Oznámil to jeho manažer Simon Porter. Podle něj Parfitt zemřel na vážnou infekci v nemocnici ve španělské Marbelle, kde byl od čtvrtka hospitalizován kvůli komplikacím po dřívějším zranění ramene.

title: Zemřel kytarista britských Status Quo, zdravotní problémy měl už dříve

maintext:
„Jsme zdrceni, že musíme oznámit. Rick Parfitt dnes v poledne zemřel,“ uvedli v sobotním prohlášení manažer a rodina. Po hudebníkovi zůstala manželka Lyndsay a čtyři děti.
Parfitt měl od 90. let několikanásobný bypass. Další infarkt utrpěl letos v létě po koncertě v Turecku. V říjnu pak podle BBC oznámil, že už nebude se skupinou Status Quo koncertovat. Podle serveru BBC se však chystal v příštím roce natočit sólové album a vydat autobiografii.
S kapelou Status Quo hrál Parfitt od roku 1967 a nahrál s ní tři desítky alb. Asi nejslavnější z nich je album In The Army Now z roku 1986, které obsahuje i stejnojmenný největší hit skupiny. Dalšími jejich slavnými songy jsou Rockin’ All Over The World, Caroline, Down Down, Again And Again či Whatever You Want.
V České republice se Status Quo poprvé představili v roce 1995 na brněnském Velodromu. Tento měsíc pořadatelé festivalu Benátská! oznámili, že kapela bude jednou z hlavních hvězd přehlídky, jejíž příští ročník se skuteční v červenci 2017 v libereckém Vesci.


authors:
Lavie Tidhar
Linda Olssonová
Autor

description: Literární alternativní dějiny jsou v módě. Avšak ne každý si s nimi dokáže pohrát tak přitažlivě a hlavně jízlivě jako izraelský autor Lavie Tidhar, jenž je v románu Muž leží a sní umně proplétá s realistickým popisem Osvětimi. A holokaustu se dotýká, byť v rovině spíše melancholické, i kniha Švédky Lindy Olssonové Sonáta pro Miriam.

title: RECENZE: On pátrá jízlivě v Londýně, ona melancholicky v muzeu

maintext:
Tak zlomyslný závěr, jaký Tidhar zvolil pro příběh jistého pana Wolfa, se jen tak nenajde. Londýn je v roce 1939 plný uprchlíků z Německa, které v roce 1933 ovládli komunisté, takže nacisté a boháči museli rychle zdrhat, aby neskončili v koncentračních táborech. Zatímco pan Wolf si v Londýně těžce vydělává na živobytí jako soukromý detektiv a snaží se napsat druhou část svého díla Můj boj, v jiném čase a na jiném místě se Šomer snaží mezi umírajícími muži usnout.
Nemá to lehké ten pan Wolf. Nejenže je nucen nechat se najmout bohatou Židovkou, když přece on Židy tak nenávidí, ještě ke všemu je podezřelý z vraždy prostitutky. Vytrpí si i neuvěřitelné sexuální ponížení a navíc zjišťuje, že jeho soukmenovci, třeba Hess a Göring, se tady v Anglii dokázali etablovat mnohem úspěšněji. A to ještě netuší, jaký konec mu osud připravil.
Muž leží a sní autor: Lavie Tidhar nakladatel: Argo Hodnocení: 90 %
Je to hodně tvrdé čtení, kombinace noirové detektivky se spoustou aluzí na americkou drsnou školu či film Casablanca a temného líčení poměrů v Osvětimi. Neuvěřitelně surové pasáže střídá zvláštní, jedovatý humor a čtenář neví, z čeho mrazí víc. V každém případě musí být vděčný nakladatelství Argo, že pozoruhodnou knihu vydalo.
Hrdinou důmyslné kompozice Lindy Olssonové o hledání tajemství, ponoru do minulosti a složitosti vztahů mezi rodiči a dětmi je hudebník Adam Anker. Vyrůstal jako Švéd a nyní žije na Novém Zélandu, ale ví, že se kdysi jmenoval jinak. Když tragicky přijde o dceru Miriam, o kterou pečoval od jejího narození, vydá se po stopách dávných událostí. Směr mu určí návštěva historického muzea, kde v části věnované holokaustu objeví vzkaz jedné polské ženy.
Sonáta pro Miriam autor: Linda Olssonová nakladatel: Vyšehrad Hodnocení: 80 %
Vysoce kultivovaná, jazykově vytříbená próza plná nostalgie, smutku a nakonec i naděje vzdáleně připomíná slavnou Sophiinu volbu, a to nejen polskými konotacemi. I v Sonátě pro Miriam jde o nutnost rozhodnout se mezi řešeními, z nichž každé je nešťastné. Jako celek je kniha, kterou vydal Vyšehrad, krásnou ilustrací k mottu, které autorka pro román zvolila: „Člověk ale musí najít slova, neboť beze slov neexistuje téměř nic...“ Olssonová ta pravá slova našla.


description: Nejúspěšnější film roku, Anděl Páně 2, může za rok ve vánoční ČT narazit na vnitřní pravidla stanice, podle nichž se od šestnáctého dne před volbou prezidenta až do konce hlasování nesmí objevit pořady s kandidáty. V pohádce má totiž malou roličku Michal Horáček, jenž se o Hrad hodlá ucházet.

title: ANKETA: Má Jiří Strach z Anděla Páně 2 vymazat uchazeče o Hrad Horáčka?

maintext:
ČT nechce o možném problému rok předem spekulovat, protože ani termín vysílání pohádky, ani Horáčkova kandidatura nejsou ještě potvrzeny. A sám režisér věří, že vyhraje zdravý rozum.
Hodláte film upravit, přestřihat, Horáčkův obličej vyměnit či rozostřit?
Myslím si, že se Anděl Páně bude vždy vznášet nad jakoukoli politikou. Komu by vadily tři záběry na pana Horáčka v němé roli, tak je hlupák. A to nejsou ani lidé ve vedení ČT, a věřím, že ani ostatní prezidentští kandidáti, jinak Pánbůh s touto zemí!
Proč jste vůbec Horáčka obsadil?
Protože v prvním Andělovi Páně měla roličku archanděla Gabriela Osvaldová, tak mi připadlo vtipné přidat ve druhém dílu jiného textaře. Ale podotýkám, že se tam Michal Horáček sotva mihne, má paruku, křídla a hlavně vůbec nemluví, natož aby pronášel nějaké politické proklamace.
Napadlo vás, že jeho obsazením riskujete?
Jak mě to mohlo napadnout? To až teď napadlo média, portál Seznam. Před rokem, když jsem film obsazoval, se o Horáčkově plánu nevědělo. Mám se snad před každým natáčením ptát všech herců, jestli nemají politické ambice - Ivane Trojane, prosím tě, nechceš náhodou kandidovat do Senátu?
Stanovisko ČT Do filmu rozhodně zasahovat nebudeme, nicméně v tuto chvíli nemá ČT sestaveno vánoční vysílací schéma na rok 2017, není znám termín dalších prezidentských voleb a Michal Horáček nyní není oficiálním kandidátem podle zákona. ČT pravděpodobně opět vydá v souvislosti s prezidentskými volbami pravidla předvolebního a volebního vysílání a bude se jimi řídit, avšak ke konkrétnímu nasazení konkrétních pořadů není možné se v tento moment vyjádřit. Česká televize
Pokud tomu dobře rozumím, nic na filmu nezměníte?
Já sám ne, patřím k režisérům, kteří vyznávají tvůrčí svobodu. Samozřejmě ČT je velký koproducent, což respektuji, takže kdyby s takovým požadavkem přišla, museli bychom se nějak dohodnout.
Ale zatím po vás ČT žádné zásahy nežádala?
Ne. Naopak si myslím, že kdyby se kvůli Horáčkově němé epizodce nesměl Anděl Páně 2 vysílat, naštvalo by to daleko větší spoustu lidí.
Má ČT odvysílat Anděla Páně 2 s Horáčkem i v čase prezidentských voleb?


description: V Česku má televizní divák jasno: 24. prosince se vysílají pohádky a zase pohádky, nové i tradiční, vesměs domácí. Jak vypadá štědrovečerní nabídka v jiných zemích? Obstarají ji hlavně hollywoodské filmy.

title: Sestra v akci, Pán prstenů. Jaký je televizní Štědrý večer v cizině


authors:
Michael Lesslie
Adam Cooper
Bill Collage
Autor

description: Příští rok oslaví série videoher Assassin’s Creed deset let od svého vzniku. První stejnojmenný film, který vstupuje do kin, však své předloze založené na pohybu zrovna velkou čest nedělá.

title: RECENZE: Akční videohra bez akce, tak dopadl film Assassin’s Creed


description: Z trojice pohádkových premiér ČT přinesla až ta poslední, svatoštěpánský Zázračný nos, asi nejoriginálnější zápletku a nejpřirozenější princeznu. Jenže jí zase ubližovaly dialogy, umrtvené deklamačním českým dabingem.

title: PRVNÍ DOJMY: Na Štěpána bojoval pohádkový Zázračný nos s dabingem


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Víra vyšla u nás z módy

maintext:
3.2.2015 21:11
Dokáže víra zázraky? Víra vyšla u nás z módy, každý víru nahradil konzumním životem, a pokud nemá co konzumovat, tak má deprese a myslí na sebevraždu, z lidí se stal jenom ubohý konzumní dobytek, co se sobecky pere o veliká koryta. Co je to to víra v zázraky? Mnozí si vybaví; církve, sekty, politiku, reklamy, pohádky, kulty, fetiše, pověry, mýty, legendy, atd. jenže zde jde o podvodníky, co parazitují na naivních lidech, a dělají z nich ekonomické a psychické ubožáky, víra v zázraky je pevná vůle realizovat nějaké veliké hodnotné cíle v našem životě, třeba to, že si uděláme správnou vysokou školu, nebo že uspějeme v umění nebo ve sportu.
Vše co má velikou hodnotu to je i obtížně zde dosažitelné, v okamžiku kdy se to stane snando dosažitelné tak to i ztratí okamžitě velikou hodnotu. Víra nemůže být obsažená v nějaké svaté knize, vše je zde v pohybu a i víra v zázraky se musí měnit podle situace, se změnou existenční situace, se musí vše nové situaci přizpůsobit, problémem zde jsou veliké investice, o které přijdeme pokud se změní naše víra v zázraky, ale je to pořád lepší mít malé ztráty, než ztratit víru v zázraky a spáchat sebevraždu.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Prázdnota [Svíce.cz]

maintext:
13.1.2015 19:29
Třicet paprsků tvoří kolo vozu. Prázdný prostor ve středu kola činí kolo použitelným. Zformujte z hlíny nádobu:Prázdnota uvnitř činí nádobu použitelnou.Udělejte v domě dveře a okna: Prázdný prostor uvnitř domu činí dům použitelným... Můžeme mít nějakou hmatatelnou věc,ale její použitelnost spočívá v prázdném prostoru. Podstatu svého těla oživíte tím,že pečujete o prázdnou část těla. Lao-c´
Dnešní moderní věda vymyslela pojem psychohygiena. Lidé mají různé vlastní způsoby,jak se o ni starají.Nebo nestarají.Podle toho se pak cítí,v závislosti na tom jsou buď zdraví nebo nemocní,mají dobré či horší vztahy s lidmi.Mnoho lidí věří,že jakmile přestanou jednat,přestanou existovat. Chtějí mít vše pod kontrolou. Nebo stále pracují,aby zahnali strach sami před sebou a nemuseli se sami se sebou konfrontovat.Kdo si uchová odstup od výsledku svého chování? Umíte klidně sedět a odpočívat?Nebo hledáte stále nějaké nové prožitky a zážitky? Co děláte sami pro sebe abyste se poznali a měli sami sebe v lásce? Proč tohle píšu? Přijde mi,že k nenávisti máme všichni nějak blíž.Víme,jaký vztah máme sami k sobě,zkoumáme to,- anebo raději o tom nepřemýšlíme a necháme to koňovi?/ chudák kůň/ Svět cítí,že se blíží změna a člověk nerozumí sám sobě. Co děláte sami pro sebe,abyste mohli mít rádi ty druhé?


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: komentáře [Svíce.cz]

maintext:
Pověst o stříbrné jeli jsem si chtěl pusti znovu, abych si ověřil co je skutečností a co pouhou představou nebo jak si mozek po čryřiceti letech onen příběh upravil, nebo je celý o něčem jiném, ale nainstalované programy a antiviry ho neumí, nebo nechtějí nechat přehrát.
Střípkatým zrcadlaním viím klávesy jinde než jsou, nebo v jiné vzdálenosti, tak buu mít spoustu překlepů nebo vynechaných písmen, přestože pole mého viění jsem patřičnou klávesu s důrazem zmáčknul, někdy se trefím do mezery mezi klávesy a tak se nahoile zapíše písmeno na nějž je největší D"raz . Na text bez velkého zvětšení nviím a tak jako se to musím naučit psát, tak se musíte naučit číst.
Rozeznámznám asi 4-5 barev, ale oko pozná pouze velké plochy bez okrajů, vidí kako přes nažloutlý silný igelit s několikrát přelomeným obrazem ve všech směrech, zatímco to druhé pomalu dohasíná. Kyž to nějak dopadne, tak to buou nejspíče měsíce a několik operací. Moje přestava, že tak týden už vzala za své. Čert mě může vzít, když se na něco zeptám, tak mě oktoři ukážou na bílej flek na stole, s tím, že to tom mám všechno napsané. Zatím se co nejrychleji snažím naučit všechno dělat sám bez pomoci za kontroly toho oka které mělo jít na operaci jako první a ještě trochu vidí. Umět si natočit sklenici vody, nastavit injekce, vyprocházkovat psa, tak 3X za en, přestože má velkou zahradu, ale potřebuje si přečíst noviny. Umím posekat celou zahradu s traktůrkovou sekačkou i přesně podle zdi, udrřet řádkování, zatemnit okna ručníkama, zkrátka se připravzju na samostatný život ve vnitřním světě. Píšu abych trochu trénoval a nezvolšovaly mě prsty. Jinak mnohé OK. Dnes bude nejkratší noc. Jan-ivan od zátřeší noci se začne zkracovat den. Musím se naučit mnohé dělat poslepu abyc hom přrčkali zimu, ale to už možná aspoň na jedno oko uvidím zcela normálně.
Eva chce někam do ústavu, ale já s Badem rozhodně zůstávám. Věe se učím tak, abych tu přežil i zimu. Kdy se mě naskytne příležitost si něco takového zkusit. Nebýt této situace, tak by mě to ani nenapadlo. Mám tu radio, televizi, jedním okem trochu viím, jestli vyrdží, psa, elektriku, kamna. Tak proč by to nešlo. Jako největší problém vnímám úřady. Ty nikdy nečeraj a nechtěj nic slyšet. Nesplnil,-penále!
Polárník Bird se taky rozhodl měsíce na polu sám protože to vyho dnotil jako menší riziko než se tam ve dvou povrařdit.
Nakonec z toho byla kniha Sám a sám.
Píšu louhé texty aby mě neztuhly prsty.
Itak jsem uměl předtím hovno tak aby mě zůstalo aspoň něco.
Zdravím.
Iv.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Kotlíky : Varuji

maintext:
22.1.2016 8:51
Tak se zase plácá o ekológii. Kotlíková dotace. Kolikrát se stejná věc už řešila, kolikrát občané naletěli!
1-„Topte naftou! Nafta palivo budoucnosti!“
2- Elektro přímotopy - (za dva roky dostavíme Temelín a elektřina bude skoro zadarmo)- i dotace byly!
3- Plynofikace (plyn tehdy za 6kč/kubík)
4- „Dřevofikace“
5- kotlíková dotace!
Povšimněte si jedné věci. Na jaké palivo ty super-huper kotlíky poběží? Je jedno jestli na hnědé uhlí, peletky nebo co... vždycky ta zázračná samopřikládací věc požaduje jedinečné, nějak spedifické, předem připravené palivo. Uhlí? ano, ale musí být ty kousky takhle veliké. Co udělá chudák topič s prachem, kterým dovezená fůra paliva obyčejně oplývá? Viděli jste někdo někdy dodávku uhlí bez prachu? Budou uhelné sklady rozvážené uhlí napřed přesívat?
100 000 domácích kotlů bude vyžadovat zušlěchtěné palivo. Co myslíte o tom palivu: podraží, nebo zlevní?
No a teď do toho ta škůdkyně Vitásková nám chce zdražit i tu elektriku. Prý proto, že máme domy přizpůsobené na větší příjem energie než běžně odebíráme. Opravdu dívčí logika. Takže bych měl zúžit vrata, protože jimi může projet i velké auto a proto musí různé „taky Vitáskové“ udržovat nadměrně velké silnice. Jo, a taky ledničku mám větší, takže ji zaplním jenom občas... takže bych měl jakýsi paušál platit konsumu.
A to je podle V.Č. jádro pudla: Paušál! Chtějí dostat nějakou RENTU, stálý, na ničem nezávislý příjem.
Taky by se mi líbil.
Zvažte, svícníci, zvažte...


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Hurá do penze! [Svíce.cz]

maintext:
22.9.2014 12:28
...ale kdeže, až za dvacet osm let (děkuji, pane Kalousku). Jen bych se rád na problematiku odchodu do důchodu podíval optikou dotčených zaměstnanců, porovnal zkušenosti své se zkušenostmi Svícařů, z nichž se již mnozí stali právoplatnými seniory. Čili tentokrát nikoliv nepřítel stát, nýbrž ochota a úsilí samotných zaměstnanců (ne)spěchat do penze.
Samozřejmě nemohu jinak, než popsat zážitky z mého podniku. A musím bohužel konstatovat, že drtivá většina mých starších kolegů by panu Kalouskovi udělala velkou radost: Co po dvě desítky let svého působení ve firmě pamatuji, dokud byl důchod daleko, kolegové naříkali nad krutým osudem a přísahali na všechny svaté i padlé, že při první příležitosti skočí po možnosti odchodu do penze, i kdyby mělo jít o důchod předčasný a tudíž trvale krácený. Jen co nejrychleji pryč! Jakmile se však důchodový věk blížil, kolegové fofrem zmírnili rétoriku a zjišťovali četné nevýhody předčasné penze. A tak přišel termín řádné renty a na šéfově stole se objevila žádost o prodloužení pracovního poměru. Většinou bylo na rok (či půl) vyhověno a o strastech náročného povolání už nepadlo ani slovo. Nastavení vypršelo a kolegové přešli do usedavého pláče před šéfem i mladšími zaměstnanci. Leč nebylo zbytí a (míněno metaforicky) nadcházející penzista byl eskortou vyveden za bránu, kde ještě rok přešlapoval v naději, že se mu podaří ukořistit zlomkovou pracovní smlouvu (např. na 100 hodin ročně), což se také tu a tam zadařilo, neboť z pohledu firmy jde o nesmírně výhodný počin. Pak už pracovní dohoda obnovena nebyla a nešťastný důchodce navždy opustil areál podniku, zničen světskou nespravedlností a nevděkem nyní již bývalého zaměstnavatele. Není těžké se domyslet, že takoví lidé berou práci řádným zaměstnancům a již tak bezzubé odbory nikterak neprotestují, neboť právě oni pracanti jsou vesměs zasloužilými odboráři.
Důvody, proč tak tito lidé činili, jsou v zásadě tři. Předně strach ze zoufalého osamění a potřeby lidského kontaktu. Druhak šlo o citelný pokles životní úrovně, který (potenciální) penzista neunesl. Třetím a poměrně častým případem byl mladý fracínek na vejšce, kteréhož ze všech sil podporovat je samozřejmě dědečkovou povinností. Byly i další eventuality; jeden kolega přesluhující dva a půl roku má například nesnesitelnou manželku.
Jsou určité výjimky, kdy zaměstnance půl roku před řádnou rentou zkosil slabší infarkt a po zotavení se kolega rozhodl, že se již nevrátí a zbývající dobu přečká ve stavu nemocných. Další pán si spočítal, že se bez odečtených osmi set korun měsíčně v klidu obejde a odešel dokonce a o dva roky dříve. Mnoho našich zaměstnanců se pak důchodu vůbec nedožilo.
Je nutno připomenout zásadní věc: Jedná se (v kontextu článku) o pracovníky, kteří odešli (mají odejít) ve věku řádného důchodu 60-62 let. My na prahu sedmdesátky zřejmě budeme mít dilema podstatně menší, zda-li vůbec nějaké, vzhledem ke zdravotnímu stavu a očekávaným neradostným vnějším okolnostem. Jak to vidíte, vy, vážení čtenáři...radostný úprk, nebo potupné odtažení párem volů?


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Pohyblivé svátky

maintext:
8.4.2015 20:58
Čas od času probíhá debata, zda k současným ročním třinácti státním svátkům přidat či nepřidat další. Velmi populární je v tomto směru Velký pátek.
Přicházím s naprosto revolučním řešením, jež by mohlo vyhovovat tolerantním občanům, kteří vědí, co chtějí a naopak bude iritovat rozené předepisovače, kteří vědí vždy nejlépe, co by měli dělat ti ostatní.
Navrhuji tzv. pohyblivé svátky a snížit jejich počet na dvanáct. V praxi by to fungovalo tak, že si šest svátků, ať už jednotlivě, po více dnech, nebo i všechny najednou, zvolí zaměstnanec. Dalších šest dní určí zaměstnavatel, opět libovolně po částech či vcelku. V obou případech by platila povinnost oznámit výběr svátku měsíc předem. Pokud jde o finanční plnění, zůstal by v platnosti současný stav s tím, že nelze svátky nevybrat a pouze je proplatit.
Takové řešení nejenže poskytne volnou ruku při výběru, ale také potvrdí, nakolik to občan s úctou vůči konkrétní historické události myslí vážně. Kdo bude chtít, nechť si vybere svátek na Velký pátek, husité pak výročí upálení Mistra, většina národa pochopitelně dodrží Vánoce. Zároveň nikdo nebude nutit ostatní, aby světili příležitosti, které jim nejsou po chuti - což může být třeba vznik republiky pro zavilé monarchisty, nebo 8. květen pro bývalé komunistické aparátčíky, dnes členy ODS.
Každý navrhovatel kráčí vstříc palbě kritiky skeptických zasvěcenců, kteří vědí už teď, že by to nefungovalo a je tudíž nutno jakýkoliv návrh bleskově strhat a pro jistotu ještě autora nazvat idiotem. Jde samozřejmě o ryzí neprosaditelné sci-fi, ale ze společenského hlediska v tom problém nevidím. Zvláště v našich geopolitických podmínkách, kde je každý hrdina podezřelý, veškerá fakta relativní a opakem hluboké pravdy rovněž hluboká pravda. Nuže, co vy na to?


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Přežít postapo [Svíce.cz]


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: O kavárně [Svíce.cz]

maintext:
31.3.2015 10:51
Po přímé prezidentské volbě se v tuzemsku rychle zažil pojem, který pomyslně sdružuje fanoušky poraženého kandidáta Karla S., potažmo odpůrce zvoleného prezidenta. Kavárna, pražská kavárna, lumpenkavárna. Coby pražský resident s antagonistickým postojem vůči havlismu osobně upřednostňuji třetí variantu.
Ale co to vlastně ona „kavárna“ je? Lakonicky ji označit dle výše uvedeného schématu zdaleka nestačí. Problém je mnohem složitější.
Rozhodně odmítám, že kavárna reprezentuje pravici, zatímco její odpůrci jsou striktní levičáci. Zajímavý názor přináší pravicový sociolog Petr Hampl. Podle něj se jedná o vzdělané občany, kteří si zvykli žít z dotací a cílevědomě se vyhýbat oné pověstné tržní pranici o místo na slunci. Zde bych doplnil, že typickým příkladem je ČT, která spokojeně debužíruje z koncesních poplatků a ze všech sil straní kavárenským postojům. S tím souvisí i další Hamplův postřeh; kavárna svou pozici (rozuměj dotovaný penězovod) dlouho považovala za neotřesitelnou, pak se objeví jakýsi důchodce z Vysočiny a důkladně zatřese piedestalem. Je tedy zřejmé, že s pravolevou osou výsledku prezidentských voleb to nebude tak žhavé.
Přesto bych tímto způsobem kavárnu rozdělil na dvě frakce: Pravičáckou platformu reprezentuje Karel S. Přebohatý restituent, který se strojenou lidovostí stylizuje do role „jednoho z nás“, ale při první příležitosti dává najevo svůj neskrývaný odpor vůči nemajetným spoluobčanům. Jeho skutečným lidovým projevem tak zůstává románek s předměstskou šlapkou ze čtvrté cenovky. Ani na moment nepochybuji, že Karel skrze vznešené ideje hájí zájmy jedné skupiny zahraničního kapitálu před těmi ostatními - například kapitálem ruským a čínským.
Levou frakci viditelně zastávají mladý Dienstbier, Petr Uhl, socio(pato)ložka Šiklová. Fanatičtí trockisté, nikterak se netající snahou zničit prostřednictvím tzv. občanské společnosti fungující kapitalistický systém a zavést zde (pro Ty dole) oligarchický socialismus, nefunkční ve všech myslitelných ohledech.
Další postřehy a případné závěry ponechám otevřené.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Závislost na lécích

maintext: Ty mne překvapuješ. Mně spíš mrzí to s Lipovanem. A vlastně bylo tak fajn, když se tu někdo nový objevil, ale asi to lidem nic nedává tak se nevrací a ty staré to omrzelo. Nemá to cenu furt dokola. Já si tu jen stěžuji, před chvílí jsem si skoro vyplakala oči kvůli tomu, že to nevyšlo s tou prací. A přitom to nebylo žádné terno práce stále venku v dešti , horku tahání kabelů. Je krize, ale opravdu prý tu na ostravsku kurevská. Brečela jsem a synek se mi smál, že přeci život nekončí a i kdyby byl půl roku bez práce se svět nezboří jako kdyby chodil na výšku. Muž přišel z práce a já ještě než přišel brečela snad kvůli všeho. Tecje to lepší někdo mu slíbil, že jak bude mít větší práci instalační, že by syna vzal sebou. Ted je na netu, že automobilová výroba klesne o třetinu tak stejně to Sungwo hitc nebude přibírat. Je tam prý děsná buzerace jak od nadřízených tak zaměstnanci mezi sebou. Tlapko tak hlavně ty nekonči. Proč ten Lipovan vše smazal je mi to líto měl dobré postřehy. Ale není to to nejhorší co mně dnes potkalo.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Vyvětlete mi ty předpisy

maintext:
13.11.2015 15:24
Viděl jsem dvě nové dopravní značky. Na jedné z nich jsou namalovány dva automobily, kterak směřují ze dvou jízdních pruhů do jednoho. Pokojně jsem jel v průběžném pruhu, zatímco ten levý pruh končil u částečné uzavírky. Domníval jsem se, že vozidla v průběžném pruhu mají přednost. Ovšem nechal jsem si později vysvětlit, že se jedná o novou značku ZIP. Má to přikazovat, aby vozidla z obou pruhů projížděla zúženým místem střídavě. Prý to urychlí dopravu.
Prosím o vysvětlení, v čem spočívá vlastně to urychlení? Limitujícím faktorem je prostě ten profil, to zúžení...
Tedy: představme si kuchaře, vydávajícího vojákům stravu do nastavenému ešusu. (Ten kuchař zastupuje v příkladu to zúžené místo). Počet vydaných porcí naprosto nesouvisí s počtem zástupů strávníků. I kdyby platilo strikně pravidlo ZIP, a vojáci přistupovali ke kuchaři tu zprava, tu zleva, rychlost vydávání porcí to neovlivní.
KDE JE TEDY TO URYCHLENÍ DOPRAVY?
Projížděl jsem obcí Komárov u Opavy. Jel jsem po vedlejší silnici, která končila křižovatkou tvaru T s průběžnou silnicí hlavní. Dával jsem tedy přednost vozidlům na hlavní silnici. Až posud situace jasná a jednoduchá. Ale! Pruh této hlavní silnice byl rozkopán a doprava byla svedena do jednoho pruhu.
Dopravní značka „Dej přednost“ (zkrátka ten trojúhelník) byla doplněna cedulí s nápisem: „Zařaď se do proudu vozidel“.
Žádná vozidla, kterým bych měl dát přednost se nevyskytla, čekal jsem tedy na onen „proud vozidel“ ... Ale nic, žádná vozidla, žádný proud. Pokračoval jsem tedy jízdou za křižovatkou mým směrem a po jediném možném pruhu vozovky. A hle! Proti mě v tomže pruhu jiné vozidlo. Naštěstí byl to občan místní, do částečné uzavírky nenajel daleko a tak vycouval. Provoz v částečné uzavírce byl totiž kyvadlově řízen na oné hlavní cestě dopravními světly. Doprava na té boční silnici ovšem semaforem řízena nebyla.
Ptám se: Jak jsem se měl zachovat? Komu mám poradit, jak to udělat, aby do světly řízené kyvadlové dopravy mohla být připojena i boční silnice?


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: "NATO? Na co? Na .....!" [Svíce.cz]

maintext:
22.10.2014 14:08
Ptal se vás vůbec někdy někdo, zda si jako občané přejete být v této organizaci? Nevím, jak vy, ale mám za to, že se nás na to nikdo nikdy neptal! A přesto sloužíme v něčem, co jsme si demokraticky nezvolili, něco, co nás stojí neskutečně finanční obnosy, něco, co má pochybný mezinárodní právní rámec, a konečně něco, co je v rukou - a zatím se tak zdá - někoho jiného.
K čemu NATO?
Existují závažné podezření, že organizace severoatlantické aliance pod zkratkou NATO je jen dalším nástrojem a prodlouženou rukou nové formy kolonializační hegemonie. Je-li tomu tak, pak z toho vyplývá závažný důsledek: a sice, že můžeme být bezprostředně zapleteni do války, která se nás vůbec netýká a která není v našem nejmenším zájmu. (Např. pokud Turecko jako člen NATO vyprovokuje válku s fiktivním státem Islámu na jihu, naší povinností bude posílat tam naše vojáky a munici, která stojí finance všechny daňové poplatníky, byť že by ten konflikt byl ryze náboženského charakteru (obě země jsou prakticky muslimské).) Tuším, že to byl Kalousek, který nedávno vyřkl, že být v NATO je v tomto dravém světě naprostou nutností.
Opravdu? A před kým? Že by před Ruskem? V 68., který se stává toliko často uváděným strašákem nebylo Rusko jediným nebezpečím, ale všichni členové Varšavské smlouvy na základě které byl vpád veden, což tvoří Poláci, Ukrajinci, Bulhaři, Maďaři ... a nejenom Rusové. Ve skutečnosti - a žel nám historie dává za pravdu - Rusko není ani tak tím skutečným potenciální agresorem, to je evidentně spokojeno, že má zákazníky na dodávkách plynu. Jednou poznamenal Putin, dneska se dobývá především ekonomicky.
Osvědčilo se NATO?
Podívejme se krátce na osvědčenou historie organizace NATO:
V r. 1999 začalo NATO bez mandátu OSN bombardovat území bývalé Jugoslávie. S požehnáním Washingtonu a za přihlížení jednotek KFOR začalo v Kosovu ze strany Albánců k hromadné čistce a odsídlování Srbů, kteří zde byli usídlení dávno před objevením Ameriky. Do roku 1998 beztvará politika USA vedla Albánské odbojové uskupení UČK na seznamu teroristických organizací, po vpádu jednotek NATO ze záhadných důvodů byla poté vyškrtnuta. Tato zločinecká teroristická organizace podporovaná Západem měla na svědomí ty nejotřesnější případy genocidy Srbů (hromadné masové hroby, obchod s drogami, bílým masem atd.). Známý je Albánský masový vrah a pumový atentátník Hashim Thaci (zvaný „had“), viz foto, další foto.
Ten byl spolu s vrahy Mazreku odsouzen, po válce však propuštěn. Dodnes jsou na svobodě. Tači se dokonce stal předsedou Kosovského parlamentu a od r. 2008 figuruje jako premiér: foto. UČK byla nakonec sice zakázaná, ale s jejími vůdci se vycházelo za dobře, zde je např. společně foto s veliteli UČK a NATO
(Pozn.: Na levé straně vedle francouzského představitele NATO je náš Thaci)
A zde foto s pochybnou existencí Rampuy.
To, že NATO bez rozporu bombardovalo civilní objekty si byli vědomi všichni, přinejmenším její vojáci. Např. Američané bombardovali ropnou rafinérii Pančevo, o které se jasně vědělo, že neslouží k výrobě zbraní a že se pouze jedná o civilní objekt, přesto byla nejméně 5x bombardována. Podobným osudem dopadl mezinárodní rychlík plný cestujících na trase Skopie - Bělehrad: viz foto.
O zločinech páchaných pod vlajkou NATO by se dalo psát celé svazky, jisté je, že rozuzlením tohoto celého nesmyslného a agresivního vpádu byl vznik jakéhosi státu zvané Kosovo - defakto producent heroinu a rejdiště obchodu s bílým masem. Oficiální uznání tohoto pochybného státu podepsali všechny ty země, které se v roce 1938 zasloužily na podepsání Mnichovské dohodě!
Závěr
NATO:
* pro intervenci nemělo mandát OSN
* používalo mezinárodními konvencemi zakázané zbraně (např. kazetové bomby)
* nebránilo čistce a vyhánění Srbů, navzdory tomu, že k trestným činům docházelo za nečinnému přihlížení jednotek KFOR
* spolčovalo se teroristickou organizací UČK, jenž podle některých údajů dokonce byla napojena na Al-Káidu
* samo páchalo válečné zločiny
Jeden příklad za všechny, to je příklad Jugoslávie. Chcete svými financemi z daní podporovat tuto velice pochybnou organizaci? Chcete se jako V. Havel spolupodílet na tisících nevinných mrtvých, kteří byli oběti této bezohledné mašinérie?
Děkuji za věnovaný čas.
Výzva: Jeden jediný důvod, proč být členy NATO?


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Saw po letech [Svíce.cz]

maintext:
16.11.2014 7:32
Na svíci jsem strávil asi víc času než kdo jiný, a vracím se po letech s tím co jsem pochopil. Teď už nejdu prosazovat svoje názory, za které bych se dneska nanejvýš styděl, ale hledám odpovědi a mysl mám otevřenou.
Nebudu rozebírat jaké zkušenosti mě k čemu vedly, není to podstatné. Co jsem pochopil když jsem se odlepil od počítače je to, že lidské štěstí je jediná hodnota na které záleží, a cesta k trvalému štěstí vede pouze veskrze poznání pravdy, sebevíc se člověku zpočátku příčí. Upřímnost k sobě samému a okolí je to jediné co zaručí, že svým úsilím dostanete to co chcete, místo toho co si namlouváte že chcete. Zní to jednoduše, ale narazil jsem na problém kde tu pravdu najít co nejobjektivnější. Zdroje se rozcházejí, poznání mate, spoustu věcí musíte ověřit až s rizikem v praxi. Upřímně, jsem pořád docela ztracen, rozdíl je jediný a že teď to vidím.
Takže se ptám milí diskutující, kdybyste měli duši která právě vstupuje do tohoto světa dát balíček tvrzení o kterých jste přesvědčeni, že jsou nezpochybnitelně pravdivé, aby měl existenci o něco snazší, co by to bylo?


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Ukrajina po roce v souvislostech

maintext:
16.4.2015 1:50
A což si přečíst rok staré úvahy. Máme dojem, že známe výsledek, něco málo vykouklo z pozadí.
Dneska hodnotíme dílčí výsledky partie. A spekulací hromada zůstala.
Vypadá to, že Putin prohrál první kolo, byť se prezentuje coby vítěz a navrch nás nepřetržitě obšťastňuje vojenskými provokacemi po obvodu celé Evropy.
Jarmulky dokonale zmanipulovaly začátek ukrajinských událostí tak, že nezbylo než volit mezi ztrátou sousedícího prostoru, z toho plynoucí přiblížení nepřítele a ztrátou lukrativního koloniálního území, obývaného po několik generací spřátelenou většinou populace a mezi razantním vojenským vystoupením, nepříjemným mediálně i fakticky, provázeným negativní reakcí po celém kulturním světě.
Jako dobrý šachista překvapil svět k neuvěření stupidním tahem s neoznačenými jednotně oblečenými rekreanty, kteří zcela nahodile nacházeli ve volné přírodě bezprizorní nejmodernější techniku, kterou téměř nemuseli použít k přesvědčení menšinových sousedů, aby se dobrovolně přesunuli někam stranou.
Židovská elita přešla od politiky práva preventivní války k boji s terorismem, vedeným stylem radši u nich než u nás. Ve skutečnosti to může být i jinak.
Zednářská filosofie o prvopočátku všeho v blahodárném chaosu, který vyznávali i takoví borci jako Lenin, Hitler, Stalin, Mao, řízci jako Kim Irsen nebo jeho levicoví revoluční sousedi od Rudých Khmérů, je shodně rozpoznatelná v obou válkách v Zálivu, destabilizaci severní Afriky, Arábie, Středního i Blízkého Východu a je dovedena k dokonalosti. Proces provází hory mrtvol, které nikdo nepočítá.
Proces je vzácně jednotný - vojenskou silou z vnějšku rozvrátit stávající politický status quo a nechat vykvasit v postiženém regionu vražedné orgie místních antipatií. Ty mají mít katalytický účinek na společenské vztahy. Srovnej dynamiku společenského vývoje po Buržoazní revoluci, první a druhé světové válce. Francouzská revoluce postrčila společnost o desítky let, obě války možná o staletí. Všichni skoro jednotně mluví o neskutečném pokroku v technice ve dvacátém století, ale že nikdo nezkoumá posun v sociální oblasti ?
Proti nastartované partii stojí médii vysmívaný Putin se svou machistickou pózou. Jeho postup v ukrajinské krizi připomíná zapálení obranného požáru v hořící stepi. Na to, jak je médii tupen, dovede překvapivě manévrovat.
Otázkou zatím zůstává, jak by se zachoval a jak by dopadl ve střetu s odhodlaným, aktivně bojujícím soupeřem, kdyby stál proti skutečnému nepříteli. Ruská vítězství proti islamistům nejsou zrovna oslnivá.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Turecko, nástroj pro vyvolání III. světové?

maintext:
8.10.2015 18:02
Koncentrace sil východních a západních mocností v Sýrii ukazuje, že se lidstvo ocitlo na prahu krize, srovnatelné s rokem 1962. Nečekaný spád, vedoucí k otevřenému vojenskému konfliktu se blíží o to více, čím více si zúčastněné strany vyřizují své účty.
Imperiálnímu kádru zjevně dochází dech. Nakonec se ukazuje, že se dá obejít bez dolaru, a to velice dobře. Jeho skutečná hodnota již není ani na úrovni toaletního papíru. Kdysi - s ropou - osvědčený monopol, jenž zajišťoval ekonomickou převahu a navýšení sázek v závodu ve zbrojení. Nyní se tento nástroj chýlí ke svému závěru. To ale znamená dvě možnosti:
Kolaps nenasytné kapitalistické ekonomiky Spojených států nebo druhé východisko: válka.
Jak za I., tak za II. světové války se Spojené státy snažili vytěžit co nejvíce. Z historické povahy zahraniční politiky je divadelní alibismus tím, co bychom mohli nazvat jejich sofistikovanou předností: Být doktor, tak vrah. Být hasič, tak žhář. Být vyšetřovatelem i zároveň pachatelem.
O tomto - až prapodivném - způsobu prosazování mocenských zájmů byly napsány celé svazky, zpráv a depeší, od I. světové až po Tonkinský incident. Ačkoliv má tento štědrý zámořský hegemon vojenské základny po celé Zeměkouli, stále je nám dokola opakováno, že agresorem je Rusko.
Ačkoliv uskupení NATO bylo založeno jako primárně OBRANNÁ aliance, na případu bývalé Jugoslávie a Libye se ukázal její pravý a skutečný charakter. Marně den před bombardováním žádal Kaddáfí o vyjednávání. Rozhodlo se, že se Libye bude bombardovat, tak se bombardovat musí. Je třeba odstranit diktátora, který z Libye učinil nejbohatší kontingent z celé Afriky, kde jeho ekonomická závislost na Americkém vývozu byla rovna zdviženému prostředníčku.
Dnes se Libye stala rozvrácenou zemí, odkud proudí hlavní koridor imigrantů z celé Afriky. „Islámský stát“ - je-li to vůbec možno takto nazvat - ve svých zvěrstvech, co do způsobu předčil mašinérii nacistů. Koalice vedená 60 státy pod vedením USA přes rok bombarduje pozice islamistů, a to takovým způsobem, že se ve své moci naopak ještě rozšiřuje. Tu a tam se objeví neověřené informace o bombardování ve dne, shazování zásob v noci. Nemluvě o tom, že 75 % náletů končí otočením. Ať již je pravda jakákoliv, jsme svědky velice neobvyklých a po sobě jdoucích nestandardních situací.
Pozice zparchantělého Turecka - člena NATO, pro demokratické hodnoty a ideály začíná být těžko myslitelná. Na jejich konto genocidy a válečných zločinů přichází další kolonka: Kurdové.
Novináři upozorňují, že z Turecka proudí zásoby munice a logistiky na podporu islamistů v Iráku, přinejmenším od r. 2012.
Zdá se, že současná pozice a způsob vedení Islámského státu naopak Turecku vyhovuje. Je to stejně tak těžko uvěřitelná představa, jako je fakt, že Švýcarské banky ještě donedávna vlastnily tuny zlata, vyrobených ze zubů z obětí holokaustu. Tento štěkací pes má jen tu výhodu, že své agresivní kousky může činit přes ohradu NATO. Toto nezodpovědné, bezohledné a nebezpečné chování může vést k novodobé válce, válce, do které budou zavlečeny všechny ostatní státy NATO, a to jen kvůli jakési fiktivní doktríně o obraně.
Koalice: Saudská Arábie, Katar, Turecko a USA stůj, co stůj chtějí odstranit syrský režim. Do hry ovšem vstoupil neobvyklý hráč: Rusko.
Vzniká opoziční koalice: Sýrie, Libanon, Írán, včetně poslední jmenované země. Přichází do tuhého. Obě koalice si plně uvědomují, že veškerá legrace skončila. Dvě loutky FSA a IS se zády první koalice, legitimní syrská vláda s podporou druhé. Jak dlouho lze takto nebezpečně balancovat? Jak dlouho lze provozovat politiku dvojí tváře?
Pokud se usiluje o vyvolání další války na Evropském kontinentě, pak právě skrze Turecko. Turecko je toho ideálním nástrojem. A proti vkamu? Na to ať si odpoví každý sám.
Závěr
- Nenechme se zavléct do války, které se nás zdaleka netýká.
- Nepodporujme agresivitu nezodpovědné zahraniční politiky.
- Nenechejme českou vládní garnituru učinit jakékoliv rozhodnutí v náš neprospěch.
- Vážně si hodnot, na kterých je vybudována celá Evropa.
- Važme si naší země a ideálů, na kterých byla postavena.
- Važme jeden druhého, neboť v dobách krize budeme oporou jeden druhému.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Takoví jsme my [Svíce.cz]

maintext:
8.9.2014 14:16
Mám jednu známou tetku. Život se s ní nemazlil. Po obrně si ji vzal nějaký místní slaboduchý pán takový prost´áček. Sám vyrůstal v dětském domově tak to dali dohromady. Mají jedno dítě už dospělé, které se jim moc nevyvedlo. Jeto dcera má dvě děti,nechává je dost napospas. Bydlí dohromady ve vesnici kousek od Ostravy.
Ale nějak si žijou svým životem, ale znáte jak je to na vesnici. teda aspon´se o tom mluví, že ten pomůže tomu, ten zas druhému a dohromady jako jedna rodina. Je to ale jen faleš, ve skutečnosti je to tak, že když někdo pomůže už jen proto, že ví, že bude potřebovat taky pomoc. nle tuto rodinu, o které píšu zřejmě nikdo nepotřebuje a tak se taky podle toho k nim chovají. Tetka ještě pečuje o svou devadesátiletou maminku sama napůl chromá takže nikomu dalšímu k užitku není. Nechala dceru vyvážet listí někam na konec vesnice. Prý tam už vyváželi nejedni sousedi je to nějaký tichý souhlas. Hodinu na to přišel soused, kterému ten pozemek patří a hned spustil na tu jejich dceru, že ji vyfotil, že to byla dvě kolečka a že si to má naložit a odvézt zpátky. Diskriminace? Jak byste to nazvali? Jeden může a druhý ne.
Manžel té tety má psa a má na něj takvou píštálku. Už ho několkrát osočovala sousedka, že ta píštálka ji ruší, že její pes na ni reaguje a bojí se toho. Tak mám pocit, že si na ně každý dovolí, protože vidí, že se neumí bránit. A neumí ten strýc už dvaktát naletěl na ty gaunery co prodávají hrnce, jednoiu jak bylo tetě padesát a naposled je to 4 roky jak jí bylo šedesát, to koupil nějaký sporák či co. Je to prost´áček, aLE NIKOHO NEOBTĚŽUJE, PO NIKOM NIC NECHCE, TAK BY HO MĚLI NECHAT ŽÍT. Jak tak poslouchám ten hluk tu na sídlišti, v noci kolikrát je někdo okřikne, ale oni se baví dál, tak si říkám, že by té tetě a její rodině bylo líp v anonymitě města.
A napadlo mně jedno přirovnání. Proč lidi tak rádi pomáhají někomu a když to někdo potřebuje tak někdy zase ne a ještě mu podrazí nohy. Čím se řídí sympatiema? Momentálním rozpoložením? Ono se říká, komu se pomáhá s tím je zle, ale proč si tedA NA JEDNOM VYLÍVAJÍ SVOU ZLOST?
Tak mně napadlo, proč tak horečnatě chtějí pomáhat Ukrajině. Nevěřím v čisté umysly poučena tetkou se svým těžkým údělem. Jen věřím tomu, že kdyby z nich nikdo nic neměl, ještě si do nich kopne.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Vondruška, vlast a imigranti

maintext:
Zdravím po nějaké době všechny na Svíci. Ne, že bych se nějak vzdálil, spíš jsem se trochu odmlčel. Měl jsem na téma uprchlíků a teroristů rozepsaný článek, ale pro časové vytížení bych ho asi nikdy nedopsal a patrně nevyzněl by vůbec aktuálně. Problémem je, že se beztak nemůžu dobrat k jasnějšímu závěru a omezil jsem se jenom na srovnání a odkazy. Takže jenom krátce:
Asi jako každý i já si pročítám z různých zdrojů zprávy a komentáře ke světovému dění. Vypadá to, že špatné zprávy převládají - Evropa praská ve švěch pod tlakem migrantů, štěpí se na malý a velký Schengen. Současně s tím se stupňují teroristické útoky a bezpečnostní experti varují, že pocit bezpečí, na který jsme si zvykli, může být do značné míry neopodstatněný. Je pravda něco příznačného na tom, že zrovna v našich končinách, které jsou až do teď obojím takřka nedotčené, tohle téma budí tolik emocí. Co za to může? Obava z neznámého? Možná…
Různé postavy veřejné sféry “zaujímají postoje” a “formulují stanoviska”. Málokdo z politické reprezentace se odváží vykročit ze stínu politické korektnosti a když už, tak s vidinou zisku politických bodů. Počínání Frau Merkelové, které nelze upřít odvaha, se dá aspoň v počátku omluvit idealistickým přesvědčením nebo snad něčím, co lze označit jako německý komplex. Nová generace Němců patrně v reakci na to, že se její předkové tak neslavně vepsali do dějin první poloviny 20. století, se stává nositelem ideálu humanity. To by bylo samo o sobě možná hezké, kdyby to neznamenalo, že jsme zapojeni do sociologického experimentu velkých rozměrů, jehož dopad nelze předvídat.
Vedle zmiňovaných názorů p. Vondrušky se kterými souhlasím bych z postojů hodných pozornosti a to z obou stran barikády, zmínil příležitostné komentáře V. Klause jr. (jakkoliv s jeho tátou mám trochu problém). Dále jak jinak než “desatero” teologa a filozofa Tomáše Halíka nabádající k osvícenému postoji. Z druhé strany geolog a filozof Václav Cílek dává současné dění do nepříliš zřejmých souvislostí potravinové nouze a sucha. Je pravda, že Cílek to z druhé strany schytává za to, že své osobní postoje zahaluje do hávu vědy. Za přečtení stojí i popis “salaamové” metody islamizace popsaný Benjaminem Kurasem. Určitou vypovídací hodnotu má, byť ho považuji za trochu přitažený za vlasy. Zdaleka nejvíc na mě ale zapůsobila série článků ekonoma a politologa Petra Robejška na Parlamentních listech. Nedalo mi to a část odpoledne jsem se proklikával od jednoho článku k druhému. Robejšek je člověk, kterého bych rád viděl v rozhodujících funkcích v situaci, kdy by se snad měly naplňovat černé scénaře ohledně Evropské unie.
Je příznačné, že se autoři uchylují k vyjádřením na pokraji politické korektnosti. Samotná korektnost je přitom hlavní překážkou diskuse v zemích na západ od nás. Ale co je horší, tato politická kultura nevyhnutelně míří i k nám. Politická korektnost už tu má první oběť - trestní stíhání p. Konvičky považuji spíš za nešťastné. Když se podívate na záznam rozhovoru v pořadu Hyde Park, a odmyslíte si jeho holou hlavu, nezískáte z toho pocit, že mluvíte s kdovíjakým extrémistou. Jak se zdá, nestačí upozorňovat, že útočíte na ideologii a ne na její nositele.
Co říct závěrem? Ze své pozice konzumenta zpráv se člověk nutně omezuji na jejich srovnání Necítím se povolán vynášet nějaké definitivní soudy, a mnohé nosné myšlenky lépe vyjádřili jiní. Proto to množství odkazů v tomto článku, za což se čtenárům omlouvám.
Nezbývá než si přát, aby v současné vyostřené debatě byli víc slyšet ti, co mají co říct.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Vondruška, vlast a imigranti

maintext:
15.10.2015 10:16
Do Evropy v současné době pílí miliony muslimských imigrantů a nemá cenu se tvářit, že stojíme stranou, ať už svým názorem, nebo erárními penězi. Jak praví klasik, vše už bylo řečeno. Dokonce i v tomto případě. V plátku MF Dnes, patřícího do impéria naše drahého pana ministra financí, vyšel skvělý článek autora historických knih Vlastimila Vondrušky. S panem Vondruškou bezvýhradně souhlasím a těžko bych meritum věci vyjádřil lépe. Nevím, jak je tomu s autorskými a jinými právy, ale uvedení zdroje by snad mohlo stačit. Dosti prologu, nyní můžete posoudit sami:
Špatně mě vychovali aneb O vlastenectví a vlastizradě
Od mládí mi vštěpovali úctu k našim předkům a lásku k této zemi. Učil jsem se národní dějiny a českou literaturu, navštěvoval jsem památky spjaté s českou minulostí, chodíval do divadla, kde zněla čeština, navštěvoval folklorní festivaly, kde ožívaly tradice mých předků. Jásal jsem jako dítě, když naši sportovci vítězili, na stožár stoupala česká vlajka a zněla hymna, která opěvuje naši nádhernou a požehnanou zem. Učili mne, že tohle jsou Čechy a žije tu český národ. Je to naše vlast, za kterou jsme odpovědní, a budeme se mít dobře jen tehdy, pokud o ni budeme pečovat svědomitě, s úctou a láskou. Učili mne, že si musím brát příklad z předků, kteří pro svou vlast umírali, bojovali s nepřáteli a postavili se i přesile, neboť cítili odpovědnost za svůj domov. V těžkých dobách, kdy jsme měli cizí panovníky, čeština byla pronásledovaná a česká inteligence vyháněná, mí předkové chovali pevně v srdcích lásku a úctu k téhle zemi a dokázali vybojovat zpět ztracenou svobodu. Dokázali to v roce 1918, 1945, stejně jako v roce 1989. Učili mne, že se nemám sklonit před nepřítelem a mám pohrdat vlastizrádci. Kdysi byl za vlastizradu trest smrti. Učili mě, že vlastizradou je to, pokud by chtěl někdo vydat tuto zem a její lid nepříteli. Pro celé generace mých předků byla vlastizrada tím nejhorším, čeho se mohl Čech na Čechovi dopustit. Bylo to stejné jako vrazit bratrovi dýku do zad. Bylo toho hodně, co mě učili a čemu jsem věřil. Vychovali mě divně, protože všechno to, co jsem miloval a v co jsem věřil, je prý dnes špatně. Zločinem vlastizrady je dnes vlastenectví. Dozvídám se, že tahle země nepatří nám, Čechům, ale patří všem, celému světu. Dozvídám se, že o svém osudu nesmíme rozhodovat my, ale za nás myslí OSN, NATO, Evropská Unie, lidskoprávní organizace a mezinárodní soudy. Dozvídám se, že národy, které dobře hospodařily, mají své bohatství odevzdat těm, kteří hospodařili špatně. Nejsem ekonom, jsem pouhý historik a spisovatel, ale přiznám se, neznám v lidských dějinách analogickou situaci, aby se bohatý národ dobrovolně vzdal svého bohatství, pokud nepočítám chiliastické a komunistické orgasmy. Ty ale nikdy netrvaly dlouho a vždycky skončily naprostou katastrofou. Mnohým z nás padli prarodiče a rodiče v obou světových válkách 20. století, když bojovali za svobodu. Bojovali proto, aby jejich rodiny mohly žít ve svobodných Čechách. Dnes se dozvídám, že není správné bránit vlast, je lepší se sebrat a odejít.
To samozřejmě neznamená, že nechci pomoci potřebným. Učili mě, že mám být velkorysý, laskavý a štědrý. Pokud někdo o pomoc požádá a já mohu pomoci, mám to rozhodně udělat. A dělám to. Dělají to všichni, pokud ovšem ten, kdo pomoc potřebuje, si ji nevynucuje silou a nechce víc, než mu můžeme dát. A nerozhodují o tom byrokrati, ale naše srdce. Nelze pomáhat všem a vždycky jsem si myslel, že je věcí mého svědomí, komu chci pomáhat. A pokud někomu z jakéhokoli důvodu pomáhat nechci, neudělám to. Je to mé nezadatelné právo.
Od středověku do téhle země přicházeli cizinci a usazovali se tu. Existovaly jen tři podmínky – přijmout naši víru, ctít zákony českého krále a poctivě se živit. České království bylo pohostinnou zemí a ten, kdo chtěl s námi žít v míru, byl vítán s otevřenou náručí. Nejsme národ, který se vždycky choval rozumně, a pokud možno spravedlivě. A s hrdostí. Starého psa novým kouskům nenaučíš. Mohou mi spílat, že jsem xenofobní a já nevím co ještě, ale já zůstanu Čechem a vlastencem. Budu dál milovat tuhle zem, budu psát knihy o českých dějinách a budu chválit naše předky za to, že tuhle zem chránili proti nepřátelům, že ji budovali k obrazu svému, že z neúrodné krajiny sevřené horami vybudovali zemi medem a strdím oplývající.
Odmítám vlastizradu a budu se dál chovat tak, abych se mohl v budoucnu podívat do očí svým dětem a vnukům.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Rodiny s dětmi [Svíce.cz]

maintext:
9.3.2016 8:32
Chápu, že Svíce není poradna, ale přesto se odvažuji poptat na na tabulku pod dopravní značkou „parkoviště“. Jedná se o parkování např. u Obchodních domů. Bývá tam cedulka „rodiny s dětmi“.
Ve které části vyhlášky o pravidlech silničního provozu se o významu mluví? A jaký je vůbec význam té značky? Kolik dětí musí rodina ssebou mít, aby zde mohl její vůz zaparkovat? Nebo stačí, aby měla nějaké děti i doma? Musí to vůbec být v pravém smyslu „rodina“? Jestli svezu souseda s děckem, třeba...Jak starých (vysokých) dětí se to týká? Stačí třeba mít ssebou kočárek? Stačí to dvoukolové „lehátko“?
Celkem rozumem tak zhruba chápu záměr provozovatele parkoviště. Ale dneska je všechno zpochybnitelné, relativní a napadnutelné...
Ve své knížce o dopravních předpisech „Vyhlášce“ (vozím si ji ssebou) taková věc není... jak tomu tedy rozumět?
-----------------------------
A ještě jednou se optám na názor Svícníků na počítač.
Stručně řečeno, můj stroj přestává vyhovovat. V.Č. je spokojen, ale prý winXP jsou už špatně a bylo mi řečeno, že do mého aparátu nelze ty nové úspěšně nasugerovat. Poraďte dědovi co s tím? Už si chci pořídit něco, co mi vydrží až do smrti. Bylo mi řečeno, že i ty programy, „office“ co mám si musím koupit znova. Jaký je Váš názor?
Už jsem příspěvek s tímto dotazem dával, ale nějak se nezobrazil...


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Proč nás otravují mouchy?

maintext:
Pan Atenborow, co má ta vyprávění o přírodě tvrdí, že mouchy jsou mnohem vyspělejší druh bezobratlých tvorů než je průměr. Má na sobě nějaké výrůstky, díky nímž je schopná moucha měnit směr letu a rychle reagovat, takže jí jen tak nikdo nechytne.
Mouchy také létají. No a zkuste si to zamávat rukama a vzlétnout. To potřebuje miliardy let změn ve vývoji. No a nakonec, až lidstvo zhyne, tak mouchy třeba zůstanou.
Já mám garnýže přišroubovaný ke stropu a záclony na nich, takže mouchy u nás většinou nemáme. Komáry také ne. Když se otevírá okno, tak musí být zhasnuté světlo, protože světlo a teplo tyto tvory přitahuje. Nebo prostě otvíráme ve dne okno a přitom máme za ním zataženou záclonu.
Mouchy bohužel rozšiřují infekci, takže v bytě by být neměly. Jenže neměly by tam být i kočky a psi.
Kočky rozšiřují toxoplasmosu, která se rozvíjí v jejich těle a jejich trus se pak rozšiřuje po bytě a lidé se pak nakazí. Nedávno jsem slyšel, jak je nebezpečná toxoplazmoza pro lidi mající krevní skupinu B, či RH faktor negativní /jedni z nich. už si to přesně nepamatuji/. Tito lidé i když normálně prý mají rychlost reagování v průměru větší než ostatní lidé, tak při nákaze toxoplazmozou se jejich nervové reakce zpomalí. Takže tito lidé jako řidiči pak bourají mnohem častěji než ostatní lidé. Byla o tom udělána vědecká studie, jejímž autorem je Český vědec. Toxoplazmoza také způsobuje deformaci plodu dítěte v matce atd.
Prostě tvorové neschopní udržet hygienické návyky se do domácnosti nehodí, nebo se pak nemůžeme divit, že tito lidé umírají v podprůměrné délce věku člověka.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Důchod à la socdem [Svíce.cz]

maintext:
16.2.2015 14:38
Po dvou desetiletích nejistot a pravičáckého strašení ohledně důchodového systému a penzí samotných je zde konečně řešení, které může uspokojit téměř všechny. Přichází s ním sociální demokracie a předpokládám, že se již doneslo uším a zřítelnicím mnoha Svícařů.
Alfou a omegou je zastropování odchodu do penze ve věku 65 let pro občany bez rozdílu pohlaví. Lidé, kteří chtějí do důchodu dříve, mohou využít jednu ze dvou možností: buď využít předčasný důchod v maximální délce tří let. Nebo je zde eventualita předdůchodu, spojená s tzv. třetím pilířem. Zde je příležitost uspíšit penzi až o pět let, podmínkou je našetření určité minimální částky v penzijním spoření; například pro tři roky předdůchodu je to 265 tisíc korun. Počítá se též s tím, že by pracovníkům vybraných fyzicky náročných profesí (např. horníkům) do fondu stát i zaměstnavatel více přispívali a využití předdůchodu jim tak usnadnili.
Samozřejmě zde zůstanou kvanta nespokojenců. Na jedné straně skalní Rudá Garda, jejíž stoupenci by si představovali odchod do penze ve čtyřiceti letech a rentu ve výši 100% platu. Na druhém konci bude Miroslav Kalousek z Bechyně a jeho věrní, kteří by důchody nejraději zrušili úplně, ovšem s tím, že zaměstnanci budou tak jako tak celoživotně přispívat do jejich (Kalouskova & spol.) penzijních fondů, jenž pak budou vytunelovány.
Mně osobně plán socdem konvenuje. Jistě, že netuším, co bude zítra, ale pokud bude tento penzijní systém realizován ve skutek, dokážu si představit pozdější nástup do penze coby čilý dvaašedesátník, mající v úmyslu ještě nějakých třináct let zaclánět ostatním.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Pohodlí... [Svíce.cz]

maintext:
10.6.2015 13:18
Tak nám začalo letní počasí. Jsem poněkud zklamán novým stylem oblékání, který pozoruji. Totiž to, že z ženského a dívčího šatníku mizí sukně a šatečky. Jejich šatníky by se měly jmenovat spíše „kalhotníky“... jakési čekání jsem si krátil počítáním sukní. Před obchodním domem nepřetržitě přecházely paní a slečny. Za skoro dvě hodiny, jsem napočítal půl druhého tuctu sukní... A to je možné, že jsem některou počítal dvakrát. Jednou tam a podruhé zpět. Povšimněte si toho, milí páni. Takové zlo se nám objevuje a nikde žádná obranná reakce. Co si ty ženské myslí? Že jim všem v gatích sluší? Mnohá jejich širá rozlehlá pozadí by se v sukni jaksi opticky umenšila na přijatelnou velikost. Tvary dámských dolních okončetin, které těsně obaleny stretch-ovou tkaninou vypadají spíše jakoby byly odcizeny z piána, nebo dokonce z kulečníkového stolu... ta sukně by to všechno milosrdně zakryla.
Dřívější vkus děvčat a žen byl jaksi ženštější. Šátek na hlavě se svým cípem na zádech vypadal na dívce vlídněji, než čepice s kšiltem často vytrčeným výbojně vzhůru. I sukně splývavá vypadala lépe, než v kalhotách trčící zadnice a v těsném rozkroku se ven rýsující labia. Moc se mi líbily vlňáky, takové ty velikánské tlusté šátky, kterými byvala dívčí tělíčka na zimu ovinuta. Jeden čas se nosila ponča. Takové přes hlavu oblékané peleríny... hezké to bylo opravdu hezké. Košilkové šatečky, které se nosily za mého mládí... Kde ty loňské sněhy jsou... Nebo i barevnost.. barevné košile a halenky, šátky, sukně... Dneska jsou možnosti... A ony nosí jedna jak druhá texasky.
Na šatech děvčat je krásný i dojem jakési dočasnosti, jakési sundatelnosti, odložitelnosti...
Ovšem ty jeansy s těsně utáhnutým opaskem přes který se ven řine podkožní tuk... nevím, nevím... No ptal jsem se žen i dívek, proč ty gatě tak preferují... prý pohodlí. Kalhoty jsou pohodlnější a víc je nezajímá. Ani my chlapi je nezajímáme. Pohodlí.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: Temné srdce vesmíru

maintext:
30.11.2014 1:00
Zklamaná Brambora
Máte strach z vesmírné černoty?
Nekonečné možnosti. Ztracenost. Uvědomění si vlastní malichernosti.
Zkoušeli jste si někdy představit nekonečnost kosmu? Je vůbec reálný? Je vůbec reálné to, co považujeme za všední a reálné? Možná mnoho otázek, ale spíše ty otazníky na konci představují jakousi ochablou naději.
Tolik rozměrů. My stále nevíme. Jsme nedokonalí a nedokážeme to pojmout. Protože jakmile to vědomí lidskou bytost postihne, tak přestane být člověkem.
Opravdu jsme knihy. Otevřené. Ale viděli jste někdy, aby kniha četla sebe samu? Je pravdou, že jsme trochu podivné knihy. Slova, zvláštní kódy, které ani sami nedokážeme obsáhnout vlastním rozumem. Informace o minulosti, naší přítomnosti i budoucnosti jsou v nás samých, ale my nejsme schopni do nich nahlédnout. Nevím přesně jaký to má účel. Někdo tvrdí, že si život dopředu „nakódujeme“ každý sám, podle toho, co si myslíme, že naše duše ještě bude potřebovat zažít. Netuším proč to naše duše potřebuje, ani jestli je to celé pravda. Možná tuší někdo jiný. Snad. Uklidňovala by mě myšlenka, že to všechno má svůj smysl. Význam. Nezbývá než doufat v to, že jednoho dne to pochopíme a pak znovu zapomeneme, abychom mohli pochopit lépe.
Vesmír...
Strašidelná hmota.
Ona jen mlčí a řve.
Pokračuje se napínat, tvarovat a zároveň pozbývat formy.
Nekonečné konečno.


description: Svíce.cz - veřejný deníček

title: komentáře [Svíce.cz]

maintext: Je to moc krásné jen tak pozorovat diskusi lidí, kteří neví, co esperanto vůbec je... Já jsem esperantistou od roku 1981 a mé seznámení s ním pomocí korespondenčního kursu Českého esperantského svazu nebylo vůbec náhodné. Základy jsem zvládl za 6 týdnů a v roce 1990 jsem složil náročné učitelské zkoušky u ČES, které se skládaly z 8 předmětů. To byla jazyková maturita! Za totality jsem si s esperantem prožil i krušné chvilky, kdy mi šlo o pracovní existenci. Postupně jsem si totiž dopisoval asi se 150 esperantisty z celého světa. Pracoval jsem ve státních službách jako bachař a když jsem byl zaměstnavatelem vyslán v roce 1984 na studium VŠ SNB v Praze, tak jsem při zahájení studia PENOLOGIE ( pro neznalé=nauka o vězeňství) spadl pod státní tajemství, tak jsem všem korespondentům musel napsat, že v dopisování končím. Před ukončením vysokoškolského studia v roce 1988 jsem byl pozván na vedení Sboru nápravné výchovy v Praze, kde mi bylo důrazně vysvětleno, že v případě dopisování do zahraničí mimo státy Varšavské smlouvy budu ze SNV propuštěn. Opáčil jsem, že jsem poslední dopis do zahraničí poslal před nástupem na VŠ SNB v roce 1984... Teď k mé původní myšlence: esperanto je podle mé zkušenosti NEJBOHATŠÍ JAZYK NA SVĚTĚ, který si navíc, a to je úžasné, tvoří člověk svobodně sám, přičemž se jen řídí esperantským FUNDAMENTEM, to je těch 16 základních pravidel jazyka, u kterých si autor esperanta L. L. Zamenhof vymínil, že se nesmí měnit. Tento jazyk pak věnoval lidstvu bez nároku na cokoliv. Ještě bych rád upozornil neznalé diskutující, že esperanto je druhý největší vynález v dějinách lidstva hned za vynálezem knihtisku! Je doufám zřejmé, jaký má tento jazyk potenciál v případě, že by byl postupně zaveden do celého světa. Byla by to jazyková revoluce, ale i možná politická a ekonomická revoluce. A celá milá a drahá angličtina by šla k šípku,,, ..Ještě bych rád uvedl něco úsměvného a to mé dopisování s komisařem EU pro mnohojazyčnost panem Orbánem ze Slovenska. Tento pán byl jako gramofon. esperanto pro EU neexistuje, esperanto pro EU neexistuje.... Já jsem mu jen argumentoval, že stávající jazykový model je z ABSURDISTÁNU, jen si vezměte ta hřejivá místečka v Bruselu a Štrasburku pro tisíce a tisíce překladatelů do a ze 23 jazyků! To je sice mrhání finančními prostředky, ale každý má nějaké ty kamarády, kterým je třeba pomoci...a představa prosazovaného jazykového modelu v EU, že se každý občan ke svému rodnému jazyku naučí další 2 národní jazyky , to by občané v každodenním životě jen studovali jazyky! .. závěrem jen konstatuji, že vlastně jen sobectví a veto Francie ve dvacátých letech minulého století ve Společnosti národů zavřelo esperantu cestu k rozšíření do světa už tehdy. Francie se bála o svůj jazyk a tak esperantu vystavila stopku! Není ale všem dnům konec a esperanto se díky internetu sice pomalu, ale jistě rozjíždí ke světlým zítřkům!


description: Rumburské noviny - regionální čtrnáctideník pro město Rumburk a správní obvod obce s rozšířenou působností

maintext:
Německá televize točila v rumburské Loretě
Německá televizní stanice MDR natáčela 27. a 30. 9. 2016 v Loretě Rumburk. Záběry budou odvysílány 29. 10. 2016 v 18.15 hod. na MDR v pořadu „Unterwegs in Sachsen – auf Karaseks Schmugglerpfaden“. A jak natáčení o putování po stopách loupežníka a pašeráka Johanna Karáska souvisí s Loretou Rumburk? Díky pracovníkům Karáskova muzea v Seifhennersdorfu víme, že J. Karásek (1764–1809) pendloval mezi Královstvím českým a českou enklávou v Sasku. Velmi zbožný loupežník, rodák z pražského Smíchova, chodil v Rumburku ke zpovědi do Lorety ke kapucínovi páteru Ambrosiovi z přilehlého kláštera. Vyhlášený lapka ulevil svému svědomí a pustil se do dalšího pochybného podniku. Díky spisovateli Rostislavu Křivánkovi si návštěvníci Lorety mohou při prohlídce přečíst pověst „Karáskův poklad“. Najdou ji v ambitu, v bývalé zpovědnici.
Klára Mágrová


maintext:
Podzimní judistické boje dopadly pro rumburské opět úspěšně
Rok s rokem se sešel a do Rumburku se opět sjeli judisté, aby poměřili své síly. Letos to bylo v sobotu 22. 10. již podeváté. A přijelo jich opravdu hodně. Turnaje se zúčastnilo dvě stě sedmdesát dva startujících z osmadvaceti oddílů. A to i přesto, že část starších žáků a žákyň, kteří byli nominováni na Přebor České republiky, konající se ve stejný den, vyrazila do Jičína. I rumburský oddíl byl „oslaben“ o tři starší žákyně, které nasbíraly během celého roku dostatečný počet bodů v ranking listu, a to o Justýnu Zajícovou, Leonu Tejnarovou a Elišku Bradáčovou. První dvě jmenované k velké radosti trenérů přivezly velmi cenné bronzové medaile. Velká gratulace!
Rumburský turnaj O pohár severu je mezi dětmi velmi oblíbený. Díky dotaci města a štědrosti sponzorů získávají pěkné ceny. V kategoriích do deseti let získá každý startující medaili, diplom i věcnou cenu. V kategoriích žákovských to samé obdrží první tři v každé váze. Navíc se losovaly dvě koloběžky, vyhlašoval se nejtechničtější závodník v každé kategorii, který obdržel sošku bojujících judistů, a družstva bojovala o pohár. K naší radosti dvaatřicet startujících rumburských bojovníků získalo dostatek bodů a ten nejcennější zůstal doma. Na druhém místě se umístil oddíl SK Pro sport Teplice a na třetím místě TJ Lokomotiva Česká Lípa.
Současně s turnajem O pohár severu probíhal v judo klubu v areálu bývalých kasáren seminář danů. Naše dva nejlepší páry, které medailově zasáhly do mistrovství České republiky, své umění předvedly i mladým judistům přímo na turnaji. Byla zrcadlově předvedena královská nageno-kata současně dvěma páry při hudbě. A sklidila bouřlivý potlesk všech přítomných. Seminář pak pokračoval celý víkend, kdy pod dozorem instruktorů judisté nacvičovali různé druhy kat. Ty podrobně rozebírali, natáčeli a zjišťovali, kde mají slabiny, kde dělají chyby. Seminář byl také brán jako přípravný na další soutěž v katách, která se bude příští týden konat v Berlíně.
Všem členům a přátelům oddílu JV Judo Rumburk děkujeme za pomoc při organizaci rumburského sportovního víkendu. Bez vás by to určitě nešlo.
JV Judo Rumburk


title: Češi volili do krajů a Senátu

maintext:
Češi volili do krajů a Senátu
Jak dopadla situace na severu Čech a v Rumburku?
V pátek 7. a v sobotu 8. 10. proběhly v České republice krajské a senátní volby. A jelikož jsme demokratický stát, mohl si každý občan starší osmnácti let zvolit toho, koho zrovna on preferuje a s jehož názory, myšlenkovými pochody a vizemi souhlasí. Po sečtení výsledků a rozdělení jednotlivých mandátů začala povolební vyjednávání. Musí se vyřešit otázka budoucí koalice a také to, kdo bude hejtmanem.
Stejně jako v celém Ústeckém kraji vyhrálo i na Děčínsku volby hnutí ANO, které získalo 25,52 procenta voličů. Sociální demokracie skončila druhá a získala 14,16 procenta, třetí byli komunisté, které si vybralo 12,27 procenta voličů. Do krajského zastupitelstva se dostala také ODS a SPD-SPO, celkem tedy pět stran.
Zastupitelstvo Ústeckého kraje má padesát pět členů. ANO získalo dvacet mandátů, KSČM třináct, ČSSD deset, ODS sedm a koalice SPD-SPO pět. Případná dvojkoalice ANO a KSČM by měla pohodlnou většinu třicet tři hlasů. Těsnou nadpoloviční většinu dvacet osm hlasů by ale mohla mít i případná trojkoalice KSČM, ČSSD a SPD-SPO.
V pětapadesátičlenném krajském zastupitelstvu uvidíme hned devět zástupců z Děčínska. Dalo by se říci, že překvapivě, myšleno v dobrém slova smyslu, dopadly krajské volby pro kandidáty ze Šluknovska. V nově složeném krajském zastupitelstvu by jich mělo zasednout celkem šest (v závorce jsou uvedeny preferenční hlasy, které jednotliví kandidáti získali) – starosta Rumburku Jaroslav Sykáček – ČSSD (717), místostarosta Rumburku Jiří Pimpara – ODS (260), starosta Varnsdorfu Stanislav Horáček – ANO (742), místostarosta Varnsdorfu Josef Hambálek – ANO (727), ředitel jedné ze základních škol ve Varnsdorfu Petr Šmíd – SPD-SPO (501) a lékárník z Dolní Poustevny Petr Vomáčka – KSČM (187). Rumburský starosta Jaroslav Sykáček se nám k povolební situaci také vyjádřil.
„Předně mě těší, že poprvé v historii je takovým mocným způsobem zastoupen nejen okres Děčín, ale i Šluknovský výběžek. Je teď na nás, zejména na „výběžkářích“, abychom dokázali táhnout za jeden provaz. A témata k řešení? Těch je vždy víc než dost. Jedním z nich by ale jistě měla být i v našich končinách dostupná zdravotnická péče zajištěná personálně, materiálně i technicky vyspělou nemocnicí. Náklady s tím spojené ovšem na svých bedrech nesmí nést pouze místní občané, ale rozhodně výraznějším způsobem i Ústecký kraj.“
jap
Rumburk (okres Děčín)
volební účast 29,19 procenta (2577 voličů)
Strana Získané hlasy
ANO 2011 632
Česká strana sociálně demokratická 483
Komunistická strana Čech a Moravy 272
Starostové a nezávislí 268
Občanská demokratická strana 231


maintext:
Vyprávění o atentátu na Heydricha přilákalo do knihovny mnoho občanů
Jedenáctého října tohoto roku uspořádal Spolek přátel Rumburku v prostorách Městské knihovny Rumburk přednášku s tématem atentátu na říšského protektora Reinharda Heydricha.
Pravidelní návštěvníci našich akcí by mohli právem namítat, že stejnou přednášku už spolek uspořádal v loňském roce, což je pravda, ale přednášející Roman Liščák nenechal nikoho na pochybách, že téma je jeho srdeční záležitostí. Během dvou hodin strávených v přednáškovém sále bylo jasné, že toto téma je nevyčerpatelné tak, jak historici odhalují jednotlivé střípky vedoucí nás k pravdě. Posluchači mohli nejen nahlédnout na jednotlivé souvislosti vedoucí k nejslavnější akci druhého odboje, do jednotlivých příběhů parašutistů, či otřesně brutálních a chladnokrevných kroků okupační správy při vyhlazení Lidic a Ležáků, ale zamyslet se i nad „náhodným“ sledem výročí, která spolu mysticky souvisí – 24. 10. 1942 bylo v Mauthausenu popraveno 262 československých občanů za „podíl“ na atentátu… 24. 10. 1943 zahynul v Panenských Břežanech po autonehodě nejstarší syn Reinharda Heydricha Klaus… A to nebylo vše, mohli jsme nahlédnout a slyšet citace pitevních protokolů, odhalit jednotlivé mýty filmů o atentátu, včetně toho posledního britského s názvem Anthropoid. Perličkou na závěr byla autentická pistole použitá ve filmu hlavním hrdinou, kterou Roman Liščák získal.
Kdo tuto úžasnou přednášku mohl zhlédnout, určitě nelitoval, ať již z faktického hlediska množstvím sdělených informací, či doprovodnou výstavou, která nabízela repliky zbraní, bomb, aktovek a dalších artefaktů v atentátu figurujících. Pro toho, kdo se nezúčastnil, máme dobrou zprávu. Další pokračování přednášky je plánováno na příští rok a Roman Liščák určitě promine, když sdělím, že pracuje i na ověřování informací spojující naše město Rumburk s městem již neexistujícím – Lidicemi. Budeme se tedy těšit.
Daniel Bosák
Spolek přátel Rumburku


maintext:
Výstava Ze starých časů je v listopadu k vidění v Loretě Rumburk
Loreta Rumburk se nezavírá ani v listopadu. Návštěvníci barokní památky se od začátku měsíce mohou ponořit do světa obrazů jako ze starých časů. Restaurovaný ambit z osmnáctého století rozzáří dvě desítky obrazů. Do konce listopadu je v ambitu Lorety Rumburk k vidění výstava „Ze starých časů“. Obrazy choreografa a scénografa Josefa Kocourka jsou inspirované výtvarnými technikami starých mistrů. Některé z vystavených děl jsou vytvořeny technikou lakované vrstvené tempery. Výstava je přístupná v křížové chodbě od 3. do 29. 11. 2016, od 9.00 do 16.00 hod. Vstupné je 50 a 25 Kč. Výstavu pořádá Římskokatolická farnost – děkanství Rumburk.
Klára Mágrová
Autor výstavy: Josef Kocourek (* 1963) absolvoval Hudební fakultu AMU Praha, obor choreografie. Od druhé poloviny devadesátých let dvacátého století navrhuje pro své divadelní projekty kostýmy a scénografii. První samostatné výstavy svých kreseb a obrazů realizoval po roce 2010 v Roudnici nad Labem. Další výstavy instaloval ve Zvoli, Kamenici, Cholupici, na zámku Berchtold a v Benátkách nad Jizerou. Maluje různými technikami. V poslední době je to nejčastěji lakovaná vrstvená tempera. Obrazy jsou odkazem na různá výtvarná období, včetně symboliky starých tvůrců, některá díla jsou inspirována Fénicií, jiná počátky dvacátého století, někdy třeba španělským barokním malířem šerosvitu Francisco de Zurbaránem nebo antickou římskou malbou. Některé obrazy připomínají staré časy, používá techniky čínských vrstvených laků. Kromě obrazů zdobí a vytváří karnevalové masky, škrabošky pražského typu. Od roku 2016 celou výtvarnou produkci signuje značkou FK jako poctu svému pradědečkovi Františku Klenerovi.


maintext:
Návštěvníci divadla se pobavili u manželské komedie Rošáda
Dramaturgie divadelní sezony Domu kultury Střelnice Rumburk připravila pro své abonenty na říjen představení brněnského divadelního spolku Frída, který ve středu 12. 10. uvedl manželskou komedii Rošáda. Fiktivní děj, fiktivní manželské dvojice s reálnými prvky reálného života. Úspěšný muž středního věku, Viktor, přijde o práci. Šok, se kterým se velmi těžce vyrovnává, pozvolna nahlodává a ničí zaběhnutý rodinný stereotyp. Jeho žena Laura sice cítí jeho změny chování, ale nechápe je. Snaží se mu pomoci, ale on její pomoc odmítá. Nulová sociální komunikace mezi nimi eskaluje další a další nedorozumění, názorové střety a hádky. A jedné opět dramatické noci Viktor Lauře vyjeví skutečný stav věci. Že je bez práce, že ji neúspěšně hledá, ale nemůže najít, že adoptoval žirafu v ZOO atd. Rodinný mikrovesmír se zhroutil. Do již tak dramatického stavu náhle vstupuje Viktorův bratr Artur a jeho tři sestry. Kolotoč dalších nedorozumění, trapností a šíleností se roztáčí. A jak to dopadlo? Dobře! Všechno zlé pro něco dobré. Laura a Viktor k sobě našli cestu a žirafa, kterou jim ze zkrachovalé ZOO převezli domů, se stala jejich maskotem a trumfem na začátku nové životní pouti.
text i foto Jiří Laštůvka


maintext:
Od října máme právo na více preventivních vyšetření
V polovině října nabyla účinnosti novelizovaná vyhláška o preventivních prohlídkách. Ty dosavadní se nijak nemění, i nadále bychom měli jednou za dva roky navštěvovat praktického lékaře, dvakrát ročně zubaře a ženy navíc jednou do roka svého gynekologa. Pojišťovny hradí také několik vyšetření – od 15 let screening nádorů děložního hrdla, od 45 let nádorů prsu a od 50 let nádorů tlustého střeva a konečníku.
Nově si však budeme moci nechat otestovat hladinu cukru v krvi už ve 30 letech, dosud to bylo od 40 let. Glykemie se doteď zjišťovala při první prohlídce u lékaře pro dospělé zhruba v 18 či 19 letech a pak až od 40 let ve dvouletých intervalech.
Pacienti trpící cukrovkou, vysokým krevním tlakem či kardiovaskulárními poruchami zase budou mít od 50 let věku nárok na vyšetření týkající se správného fungování ledvin. Toto vyšetření krve je možné opakovat jednou za čtyři roky.
Malé děti budou plošně vyšetřovány kvůli poruchám autistického spektra. U větších dětí, pokud se u nich v rodině do věku 55 let vyskytla například ischemická choroba srdeční, infarkt, angína pectoris či náhlé cévní mozkové příhody, bude v 7, 9, 11 a 13 letech zjišťována koncentrace cholesterolu.
red, ČTK


maintext:
Jak se jedna taková Eva rozhodla vydat knihu, jejíž předlohou a inspirací byl sám život
Rumburáci, víte, koho si představit pod jménem Eva Taková? Pár zasvěcených ví, že je to umělecký pseudonym Evy Hladíkové, později Salovové. Eva je autorkou knihy, respektive kuchařky pro děti, která vyšla loni v létě. Kniha neslouží jen jako obyčejná sbírka receptů, ale především jako inspirace, jak smysluplně a radostně trávit čas s dětmi. Titul s originálním pojmenováním „Kuchyně. Dětem vstup povolen.“ vám ukáže, že zapojit děti do vaření může být velká paráda, zábava a záruka skvěle společně stráveného času. Je plná jednoduchých a zdravých receptů, které větší děti zvládnou prakticky samy; karet, díky kterým si vaši potomci nejen předchystají ingredience, ale třeba i zvládnou nákup surovin; her a nápadů, jak zabavit ty, kterým ještě nepatří do rukou ostré nástroje.
Kniha získala cenu Nejkrásnější komise v soutěži Nejkrásnější české knihy roku 2015 a byla nominována ve výtvarné části na cenu Zlatá stuha 2016.
Již na začátku mohu slíbit, že se určitě vyplatí číst až do konce. Na některé z vás čeká překvapení v podobě milé výhry. S Rumburskými novinami můžete mít doma výtisk knihy i Vy, stačí splnit podmínky uvedené na konci článku a mít trochu toho štěstí.
Každý rozhovor musí začít samozřejmě představením, jakýmsi medailonkem, aby lidé věděli o kom a o čem bude na následujících řádcích řeč.
Ano, to máte pravdu. V Rumburku jsem žila odmalička, takže se s celou řadou čtenářů budeme znát osobně. Chodila jsem zde i na gymnázium, potom jsem studovala v Zittau a zase se vrátila do výběžku. S manželem jsme koupili podstávkový dům a trvale se usadili v Království. Profesně jsem se pohybovala v oblasti vzdělávání, cestovního ruchu, překládala jsem a tlumočila, učila na střední škole, ale rozhodně jsem neměla spisovatelské ambice. Největším darem v mém životě a zároveň i největší změnou byl příchod mých dětí na tento svět. Mám dva úžasné syny, kteří momentálně vyrostli do desetileté a osmileté krásy a s jejich příchodem také souvisí ta má životní výhybka, kdy jsem se stala autorkou knížky pro děti. Když byly děti malé, tak se rády zúčastňovaly všech běžných každodenních činností – jako ostatně každé dítě. Nejradši se mnou trávily čas v kuchyni. V té době jsem pro naši zábavu a ulehčení některých činností vyrobila malé kartičky.
Na nich jsme měli nakreslené ovoce, zeleninu, různé kuchyňské náčiní a nádobí. Ty kartičky měly nakonec více využití, než jsem při jejich výrobě zamýšlela – používali jsme je i jako nákupní seznam, než děti uměly číst, v kuchyni se nakonec kluci naučili první písmena, číslice, vážit, počítat a spoustu dalších věcí, těch praktických i nepraktických, byl to takový náš malý ráj plný her a experimentů. Když kluci povyrostli, začaly je lákat jiné, více chlapské činnosti, byť kuchyni jako správní muži nadále milují.
Jak knížka vznikala a co všechno v ní najdeme?
Kartičky a sešit se zapsanými nápady byl odložen ad akta, a kdyby nedošlo ke zcela zásadnímu setkání s redaktorkou brněnského nakladatelství Jota Gabrielou Kostašovou, asi by naše časy u vaření zůstaly zdokumentovány jen na několika fotografiích založených v albu. Nabralo to potom vše rychlý spád, knížka byla odsouhlasena k tisku a začaly vznikat první kapitoly. Našla jsem úžasnou ilustrátorku Janu Nachlingerovou, která tvoří v šumavských lesích pod jménem JouJou úplně snové obrázky a najednou se blížil datum, kdy měla knížka vyjít. Zasvěcení jistě vědí, kolik práce se za takovým počinem skrývá a kolik lidí se celého procesu účastní, ale vše dopadlo dobře a knížka byla za několik měsíců na světě. Své dílo jsem pojmenovala „Kuchyně. Dětem vstup povolen.“ a myslím, že ten název je dostatečně výmluvný. Že dětem může být v kuchyni povoleno téměř vše a že si to mohou všichni zúčastnění i dostatečně užít.
Kdybych měla přejít do moderního jazyka reklamního, tak je ta kniha takzvaně čtyři v jednom. Je to soubor našich oblíbených receptů – od polévek, hlavních jídel, svačinek a sladkého pečení. Potom tam najdete část, která obsahuje sto padesát obrázků k vystřižení, kde jsou vyobrazeny běžné suroviny, ovoce, zelenina a kuchyňské náčiní, které se dají využít pro menší děti. Přidala jsem i abecedu, číslice a označení jednotek pro děti větší. Samozřejmě je tu i obsáhlý oddíl, jak tyto kartičky při vaření využít se spoustou dalších nápadů, her a návodů k praktickým činnostem, pro které je právě v kuchyni úplně ideální prostředí. Cílem není ani tolik, aby děti vyloženě samy vařily, ale aby postupně nacvičily rozmanité úkony, které je k tomu vaření časem dovedou. Je to i podpora pro rodiče nebo prarodiče, jak děti zabavit a čas při vaření si s nimi užít. Zároveň je knížka i vzpomínkou na společně strávený čas – u receptu je dostatek volného místa na vlepení fotografie nebo obrázků, takže s dětmi vytvoříte vlastně takový deník, kde můžete zavzpomínat, kdy jste co vařili a s jakým výsledkem. Řekla bych, že knížka přinese nejvíc radosti dětem tří let. Najdou se tam ale i adrenalinové disciplíny pro starší sourozence do přibližně osmi let.
Co Vás vedlo k napsání knihy a kde berete inspiraci?
Často se lidé ptají, kam chodím na ty nápady. Kromě toho, že mě ta práce baví, tak jsou mi velkou inspirací právě děti. Často mají tak kreativní nápady a dokáží si zcela spontánně hrát s úplně obyčejnými věcmi, když jim k tomu dáte bezpečný prostor, že není třeba předhazovat jim umělé činnosti. Zároveň jsem vycházela z principu waldorfské, intuitivní a montessori pedagogiky. Tyto směry nabízejí často neotřelá řešení pro běžné situace s možností pro děti hodně se naučit, poznat a prožít na vlastní kůži.
Do oddílu her jsem přidala i návod, jak nechat děti bezpečně pracovat s nožem, takže se v kuchyni není čeho obávat.
Kde mohou případní zájemci Vaši knihu zakoupit?
Pokud si mohu dovolit malou reklamu, tak knížku mají i v knihkupectví zde v Rumburku. Seženete ji i v některých internetových knihkupectvích.
Jaký typ knih je blízký Vašemu srdci? Pokud máte volnou chvíli, co ráda čtete, po jaké knize sáhnete?
Co ráda čtu? Kromě nejrůznějších lepších i horších knih o výchově a vzdělávání mám plnou knihovnu knížek, které přijdou na řadu asi později – historické romány, cestopisy, literatura týkající se permakultury a pěstování bylin a také knížky s kuchařskými předpisy minulých staletí, kterými ráda někdy z čisté nostalgie zalistuji.
Plánujete do budoucna vydat nějaký další titul?
V dnešní době vychází neuvěřitelné množství knih, někdy se v tom nepřeberném množství titulů člověk úplně ztrácí. Já mám v hlavě ještě dva až tři náměty na další knížky. Ta následující by měla být také kuchařka, ale pro větší děti, jelikož rostu se svými syny. Ale kdy se tento projekt uskuteční, to neslibuji. Máme teď doma jiné radosti, narodil se nám třetí syn a jeho miminkovské období si chceme pořádně užít. Ten čas je velice krátký a za chvíli s ním budu kralovat v kuchyni. A tím se asi ten pomyslný kruh jedné kuchařky uzavře a bude v životě místo na vše ostatní a nové.
Děkuji Vám za rozhovor. Přeji mnoho úspěchů do budoucna a spoustu nezapomenutelných zážitků s rodinou.
Pokud si budete chtít Evu najít třeba na Facebooku, je tam pod jménem Potulná kuchařka. Na jejím profilu uvidíte mimo jiné i řadu vegetariánských receptů se spoustou fotografií.
Petra Jakouběová


title: DOPRAVNÍ NEHODY NA KONCI ŘÍJNA

maintext:
DOPRAVNÍ NEHODY NA KONCI ŘÍJNA
 Motocykl po nehodě s osobním vozidlem shořel
Dvě hasičské jednotky byly vyslány k požáru motocyklu na Jiříkovské ulici. Motorka začala hořet po srážce s osobním automobilem, řidič jednostopého vozidla byl v péči lékařů ZZS. Jednotka za pomoci jednoduchého útočného vedení provedla uhašení. Voda použitá na uhašení požáru spláchla provozní náplně a hrozil jejich únik do nedaleké kanalizace. Jednotka proto víko kanálu utěsnila sorpční dečkou a uniklé náplně byly asanovány sorbentem.
 Řidič musel být vytažen zadním oknem
Dvě jednotky hasičů vyjely k dopravní nehodě s vyproštěním osoby v ulici Krásnolipská. Po příjezdu byla na místě PČR a ZZS, průzkumem bylo zjištěno, že se jedná o osobní vozidlo na boku v příkopu. Ve vozidle se nacházel řidič, který tvrdil, že je nezraněn. Jednotka provedla stabilizaci vozidla, rozbití zadního okna a vlezla k řidiči do vozidla. Řidiči byl nasazen krční límec, poté byl vytažen zadním oknem na páteřní rám a vynesen na nosítka. U vozidla bylo provedeno protipožární opatření. Pokud by byl řidič zraněn, popřípadě by nekomunikoval, musela by být odstřižena střecha vozidla.
www.hasicirumburk.cz


maintext:
Dvě desetiletí činnosti divadelního souboru připomíná výstava
V úterý 4. 10. se od 17.00 hod. uskutečnila vernisáž výstavy k dvacátému výročí činnosti divadelního souboru Domu kultury Střelnice Rumburk. Divadelníci se na výstavě prezentovali fotkami z jednotlivých divadelních her, kterých nastudovali za uplynulé období celkem jednatřicet. Divadelní soubor odehrál celkem tři sta šedesát šest představení, které zhlédlo neuvěřitelných čtyřicet tisíc diváků. Na vernisáži vystoupil Jaroslav Sykáček, starosta města Rumburku, který ve svém proslovu ocenil práci všech členů divadelního souboru za uplynulé období. Dále poděkoval Jaroslavu Mrštíkovi za jeho dlouholetou činnost na poli amatérského divadla v Rumburku a do dalších let popřál všem hezké role a stálou přízeň rumburských diváků. Za vzájemnou spolupráci mezi vedením domu kultury a divadelním souborem poděkovala Jana Trifanová. Příjemnou atmosféru na vernisáži umocnili hned v úvodu Helga Klinarová a Patrik Engler, členové Rumburského komorního orchestru, kteří zahráli čtyři skladby od Jaroslava Ježka. Výstava potrvá do 30. 10. letošního roku.
V. Šamša