description: Přece jen prý škodí. Porno a jeho dopady na psychiku, sexuální život i vztah zaměstnávají celé armády vědců a okupují záplavy stran výzkumů a studií. Ta poslední se přiřadila do tábora kritiků. Pornografie podle ní zvyšuje riziko rozvodů. Konečný verdikt to však není, válka o porno tím neskončila.

title: Dokud nás porno nerozdělí. Podle vědy vede tvrdá erotika k rozvodům

maintext:
Nejprve shrňme data a čísla výzkumu Samuela Perryho z Oklahomské univerzity, posléze se podíváme i na názory, které ho zpochybňují. Perryho tým si vzal k ruce výsledky všeobecných průzkumů americké společnosti, protože kromě jiného obsahovaly i informace o konzumaci pornografie a spokojenosti se vztahem. Výzkum to byl přitom dlouhodobý, jeho účastníci a účastnice se zpovídali celkem třikrát.
Perry se ze dvou tisícovek lidí zaměřil na ty, u nichž se změnilo užívání pornografie, tedy na ty, kteří nejprve porno nesledovali, ale později s tím začali, a na ty, kteří pornu holdovat naopak přestali.
Kvůli pornu dávají vale hlavně ženy-konzumentky
Analýzou dat vědci zjistili, že konzumace pornografie dvojnásobně zvyšuje riziko rozvodu. Z lidí, kteří se s pornografií skamarádili teprve během šetření, se rozvedlo 11 procent. To kontrastuje s šestiprocentní rozvodovostí u lidí, jejichž vztah k pornu se nezměnil, ač jinak sdíleli ostatní charakteristiky s první skupinou, a proto byli dobrým kontrolním vzorkem pro porovnání.
Vědce přitom překvapilo zejména to, jak velký vliv má na rozvodovost porno v případě žen - konzumentek. Sledování materiálů pro dospělé vedlo k rozvodu celých 16 procent nových konzumentek porna. Naopak u žen, které se porna během šetření vzdaly, bylo riziko rozvodu třikrát nižší.
Je zřejmé, že Perryho zjištění potěšila všechny odpůrce pornografie, ve vřavě o porno však rozhodnuto není. Ostatně, ani jeho výzkum není prostý pochyb. Nedokazuje totiž pouze souvislost mezi konzumací porna a vyšší rozvodovostí? Odkud berou vědci jistotu, že mezi oběma faktory existuje příčinná souvislost ve směru od porna ke zhoršení vztahu a rozvodu? Není to ta tak, že se k pornu uchylují muži a ženy, jejichž svazek již nefunguje dobře a kteří tak mají k rozvodu nakročeno?
Samuel Perry si je jistý, že viníkem je porno. „Nemyslíme si, že je to tak, že kvalita vztahu vede k užívání porna a rozvodu,“ říká a argumentuje tím, že data byla sbírána během dlouhé doby, nejednalo se pouze o pohled na jediný okamžik. „Jsme si velmi jistí tím, že jsme nalezli příčinnost i její směr,“ tvrdí rozhodně.
Tím však jeho obhajoba nekončí. Nenechal se totiž ve svém bádání a soudech ovlivnit tím, že je věřícím? „Bezpochyby mám morální postoje a víru, s níž si formuji postoj k tomu, zda chci, aby se na porno dívaly moje děti. Nebo moje žena. Tomu však jako vědec čelíte tak, že data podrobíte striktnímu zkoumání. Snažil jsem se být tak nestranný, jak to šlo,“ zdůrazňuje sociolog. A dodává, že jeho cílem nebylo přispět ke křížovému tažení proti pornu. „Informace je pozitivní věc,“ říká.
Jeho studie však přirozeně potěšila zejména křesťanské kruhy. A Perry se netají tím, že takový zájem vítá. „Myslím, že to je dobře,“ uvedl pro bizarní server Church Militant, který volá po režimu katolického diktátora a podle něhož je součástí víry i nenávist. „Pornografie je pro konzervativní křesťany velký morální problém a extrémně ničí jejich vztahy,“ vysvětlil.
Boj o porno pokračuje
Misku vah při sporu o pornografii však Perryho práce na stranu kritiků zábavy pro dospělé nepřetlačila. Otazníků je pořád příliš moc. Některá připomíná v článku, v němž nabádá ke skeptickému přístupu k Perryho studii, Elizabeth Nolan Brownová.
Data, která průzkumníci sesbírali a Perry analyzoval, totiž nevznikla ve vakuu. Formovalo je mnoho faktorů. A jak si může být Perry jistý, že na začátku příčinného vztahu bylo vždy právě porno? „Možná je to tak, že když se porna chopili lidé, kteří ho na začátku manželství nekonzumovali, bylo to signálem, že něco je ve vztahu špatně – možná nedostatečné sexuální uspokojení, možná málo času na to, být sám,“ píše.
Nebo je to ještě jinak, možná mají lidé, kteří mají k pornografii blízko, obecný problém s tím, udržovat monogamní vztahy, možná mají rádi sexuální pestrost, nesdílejí přísné náboženské normy ohledně sexu a manželství. Nebo jsou držiteli jiných charakteristik, které mohou být příčinou vyšší pravděpodobnosti rozvodu,“ přidává další argumenty, proč by Perryho práce, která je první svého druhu, neměla být tečkou za pří o porno.
Vede k závislosti? Ani na tom se vědci neshodnou. Podle jednoho tábora závislost na pornografii jako choroba existuje, oponenti v tomto ohledu porno zbavují všech obvinění.
Jak nepřesvědčivé výsledky vědecké zápolení o porno zatím má, připomíná další aktuální studie. Její účastníci, bylo jich 430, ve své většině prohlásili, že fakt, že oni nebo jejich partner či partnerka porno konzumují, nemá na jejich vztah žádný škodlivý vliv.
„Obecně řečeno, setkali jsme se s převahou pozitivních dopadů pornografie,“ píší autoři studie v magazínu Archives of Sexual Behavior. Porno napomáhá například tomu, aby si partneři řekli o tom, co se jim líbí, a co ne, aby mluvili o sexu otevřeněji. Ženy navíc pornografii oceňovaly proto, že jim ulehčila sexuální život, sňala z nich totiž část očekávání, která jejich partner měl a která si mohl splnit při sledování pornografie.
Ani tato studie však není bez limitů. Její výhodou totiž sice je, že na rozdíl od Perryho práce pracovala s reálnými lidmi, neviděla je pouze skrze data, ale její slabé místo je v tom, že zpovídala respondenty, kteří byli ochotní o pornu a svém vztahu k němu mluvit. To samo předpokládá, že takoví účastníci měli k pornografii vyrovnanější, bezproblémovější vztah.
I Perry však nakonec uznává, že porno může mít i pozitivní efekt, v případě, že je společnou, sdílenou součástí vztahu. Potíž podle něj je, kdy se jeho konzumace odehrává potají, vskrytu, za účelem masturbace. „Velkou částí problému je podle mého výzkumu izolace a pocit hanby,“ říká.
Myslíte si, že pornografie může mít na zdravý vztah špatný vliv a způsobit rozvod?


description: Jídelníček amerických honáků dobytka si spojujeme s fazolemi se slaninou. Právem. Mezi nejvyhledávanější sezonní pokrmy však patřily i „ústřice ze Skalistých hor“. A pro tamní kovboje to platí dodnes. Specialita se však rozšířila po celých Spojených státech.

title: Extrémní gastronomie: býčí varlata jsou kovbojskou delikatesou

maintext:
Nemusíte být dvakrát znalí zeměpisu Spojených států, abyste poznali, že v názvu oné delikatesy něco nehraje. Samozřejmě, v pásmu Skalistých hor byste marně hledali moře, z něhož by mohly nějaké ústřice pocházet. Žádné tam není. Ústřice se dostaly do názvu pokrmu oklikou. Ve skutečnosti se za jídlem skrývají varlata nejrůznějších zvířat, nejčastěji býků, bizonů, vepřů nebo beranů, pocházející z kastrací.
Specialita se přitom dostala na kovbojské menu docela přirozeně. I když totiž ženete tisícihlavé rohaté stádo na pastviny nebo na jatka, čerstvého masa se vám po pár dnech nedostává. Na steaky samozřejmě zapomeňte, hovězí maso doručené kovboji na velký trh je dobře placenou obchodní komoditou, která musí zůstat netknutá až do cíle. Proto po dnech strávených v sedle vzali kovbojové za vděk i jinak odpadním kusem masa, které vznikalo při hromadných kastracích dobytka.
Kovbojská tradice
Zbavení býků jejich chlouby mělo zajistit, že dlouhý transport na jatka v Chicagu přežijí v klidu. Rančeři na jihu si totiž brzy všimli, jak jednoduchý chirurgický zákrok samce usměrní. Ale co s káděmi plnými varlat, nad nimiž krouží neodbytné mouchy? Vyhládlí honáci začali experimentovat a zkoušeli masové koule grilovat na roštech nad uhlím. Systém tepelné úpravy a dochucení se záhy stal velmi propracovaným.
Jeho základní varianta vypadá následovně. Po vyjmutí ze zvířete jsou varlata očištěna ve vlažné vodě a zbavena blanek včetně tužších kousků svaloviny na povrchu. Této fázi se říká loupání, protože podobnost mezi tuhou kůrou pomeranče a čtvrtkilovým varletem býka není malá.
Koule je poté zmáčknuta do plochého tvaru. Tento krok musí být proveden s citem, nemělo by dojít k porušení vnější vazké svaloviny. Masité placičky jsou obaleny v bílé, nebo kukuřičné mouce, soli a pepři a následně dochuceny směsí dalšího koření. Její složení je vždy „přísně tajné“, jsou to totiž po generace předávané rodinné recepty.
Po smažení vzniká produkt, který si vzhledem a tvarem nezadá s kuřecími plátky plukovníka Sanderse. O další dochucení se při vlastní konzumaci starají nejrůznější dresinky a koktejlové či hořčičné omáčky. V této podobě, jako chuťovka k pivu, se začaly s úspěchem servírovat i v New Yorku. Co od nich čekat? Pokud jde o chuť, strávníci se nemohou shodnout na tom, jestli jim „ústřice ze Skalistých hor“ připomínají více smažené kalamáry, zvěřinový řízek nebo tuhou, ale šťavnatou přírodní gumu.
Varlata restovaná, dušená i vařená
Materiálu na „ústřice“ je přitom dodnes dost, dobytek se hromadně kastruje pořád. V Americe i v Kanadě zjistili, že odstranění pohlavních žláz samců přispívá kromě zklidnění temperamentu také k nárůstu kosterní svalové hmoty. A o prorostlé steaky tu jde v první řadě.
Pokrm však překročil hranice Skalistých hor, brzy se řady krajových variant objevily po celých Spojených státech a nejen tam. Žlázy se servírují na mnoha místech, i když pod různými názvy. V Oklahomě vám nabídnou „ústřice z prérií“, v Kalifornii „zaprášené ořechy“. „Cariadillas“ nebo „huevos de toro“ dostanete v Mexiku, pod názvem „kovbojský kaviár“ jsou žlázy k dostání v městských restauracích na východě.
„Ústřice ze Skalistých hor“ jsou jídlem s jasnou kovbojskou patinou.
Ne vždy vám na talíři skončí celý masitý kulovitý útvar. V případě „bull fries“ čekejte spíše fritované nakrájené plátky, v Kanadě je poté preferují spíše vařené a podávané s tmavou omáčkou. Cena za půl kilogramu se liší v závislosti na chovu a kvalitě samce. Průměr se pohybuje okolo 25 dolarů (asi 620 korun), ale cena může vystoupat až k několika stovkám. Sáhnout můžete i po nejrůznějších alternativách. Ve stejné hmotnosti se nabízejí třeba varlata lam (500 korun), antilop (1 200 korun) nebo morčat (15 tisíc korun).
Spousta vitaminů a minerálů
Nakolik za oblibou varlat stojí legenda, že se je to silné afrodiziakum, je spíš materiálem pro sociologický průzkum. Ve skutečnosti nemá konzumace zvířecích varlat na hladinu hormonů v těle konzumenta žádný dopad. „Přírodní Viagru na talíři nečekejte, i když sníte varlata vedoucího býka ze stáda,“ říká profesor James Hoy z Emporia State University v Kansasu. „Konzumace vychází z tradice původních kultur, která hlásala nenechávat žádné maso nazbyt.“
Po hygienické stránce jsou správně ošetřené „ústřice ze Skalistých hor“ naprosto v pořádku, a pokud jde o vlastní obsah živin, jsou více než zdravé. Kromě vydatné zásoby proteinů obsahují celou řadu minerálů a vitaminů. Přesto se jim milovníci zdravých potravin zatím spíše vyhýbají.
Střídmost v konzumaci různě upravených varlat ovšem rozhodně nepatří k festivalu TestyFesty v Clintonu v Montaně (příští rok se bude konat 2. až 6. srpna, pokud byste chtěli jet). Během pětidenní veselice, na které se každoročně sejde okolo 15 tisíc návštěvníků, je tu zkonzumováno na 25 tun této pochoutky. To obnáší přibližně 100 tisíc vynikajících porcí, respektive 50 tisíc vykastrovaných býků.
K dostání jsou tu i animelles, tedy o poznání menší, ale prý chutnější varlata beranů. Součástí festivalu je pochopitelně i soutěž jedlíků. Šampioni prý zvládnou přes dvacet kousků na posezení. „Pokud na to máte koule, přijďte to zkusit,“ lákají pořadatelé.
Snědli byste býčí či beraní varlata?

fasttext_language: cs


description: Symbolem patologie už dávno není formaldehydem zapáchající pitevna, skalpel a chladicí boxy na těla, ale mikroskop a laboratoř. Patologie prošla velkou změnou, i když pořád zůstává na okraji nemocničních areálů. „Zachraňujeme zdraví i životy,“ říká primářka Pavla Vítková z patologického oddělení českobudějovické nemocnice.

title: U pitev se nesmějeme, ani neposloucháme hudbu, popisuje patoložka

maintext:
Studenti se na medicínu vydávají, aby zachraňovali pacienty. Ale říct si „Půjdu studovat patologii, abych pomáhal lidem“, to zní zvláštně, ne?
Patologie přitom pomáhá obrovsky. Protože je to lékař patolog, který u živých pacientů pomáhá stanovit přesnou diagnózu jednotlivých nemocí. Devětadevadesát procent pacientů o tom nemá vůbec tušení, ale vzorky tkání odebrané z jejich těla končí právě u nás. Když navštívíte lékaře specialistu a ten vám například odejme pigmentový nevus, mateřské znaménko, obvykle prohlásí: „Pošleme to na rozbor.“ Někdy vám neřekne nic a po čase vám jen oznámí výsledek: „Vyšlo to benigně, tedy dobře.“ Ale že se za výsledkem skrývá práce patologa, to už si většinou nechá pro sebe. „Rozbory“ přitom tvoří drtivou většinu naší práce.
Přesto se spojení osoby patologa a pitevny v našich myslích stále drží.
Je to samozřejmě nepochopení. Velká část populace si nás plete se soudním lékařstvím, čemuž napomáhá i to, že sídlíme ve stejné budově. A když se k tomu přidají média nebo nějaký hloupý krimiseriál, je hotovo.
Kolik vaší práce tedy pitvy tvoří?
Jen kolem 10 procent. U soudních lékařů je zastoupení pitev v jejich práci výraznější. U nich ale končí lidé, kteří zemřeli doma, případně jejichž smrt souvisí s trestným činem. My pitváme ty, kteří zemřeli ve zdravotnickém zařízení.
Je, nebo není patologie popelkou nemocnice?
Z mého pohledu není. Jak ji vnímají kolegové, to nevím jistě, ale z pohledu pacientů jí asi je. Taky je to dané tím, že patologů je v celé České republice vlastně velice málo. Jen něco kolem tří stovek, možná tři sta padesát, naproti tomu počty, řekněme, chirurgů jdou do tisíců.
A proč v každé nemocnici stojí oddělení patologie div ne za plotem, až na konci areálu?
To vychází ještě z těch dob, kdy bylo pitev víc a tvořily výraznější část práce patologů. Patologové byli chápáni trochu na okraji lékařské společnosti. Myslím, že dnes se situace pomalu zlepšuje.
Pitvy jsou tedy na okraji vaší práce, k čemu jsou vlastně dobré?
S pomocí pitev se objasňují nám neznámé příčiny úmrtí. Objasňujeme základní důvod a komplikace nemoci. Samozřejmě, ani sebelépe provedená pitva sice pacientovi nepomůže, ale je to zlatý standard kontroly kvality zdravotní péče a léčby v nemocnici.
Dřív patolog potřeboval celé tělo, platí to stále?
Dnes už stačí kousek tkáně, třeba vzorek kostní dřeně na sklíčku. A z toho se už dá, když to jde dobře, stanovit diagnózu, přiřadit k tomu nemoc. Kromě základní metody barvení používáme metody imunohistochemické a stále častěji molekulární genetiku. Symbolem patologie už prostě není skalpel a chladicí boxy na těla, ale spíš mikroskop a kvalitní laboratoř.
Nezapomenou časem patologové, jak se má pitvat?
Časem se to možná stane. Ale úplně na to nezapomeneme, nebojte. Před třiceti lety tvořily pitvy řekněme 80 procent práce, ta poslední pětina byly takzvané biopsie a cytologie. Dnes je ten poměr obrácený. Patologie je hodně široká, takže dnes zvládne specializovaný patolog diagnosticky obsáhnout zhruba dva orgánové systémy. Může se věnovat hematopatologii, kam spadá problematika krevních orgánů, nebo plicní patologii. Ale patologii v celém rozsahu jednotlivec dokonale obsáhnout nemůže. Dnes se dokonce razí přístup super-specializace, který však na některých pracovištích vázne díky nízkému počtu patologů. Přesto se každý z nás snažíme každý vynikat v nějaké oblasti.
Zesnulí nejsou špatná společnost
Které období je na patologii zátěžové? Kdy máte větší příjem zesnulých?
Obecně se více umírá na přelomu únoru a března. Dlouhá zima, vyčerpaný organismus. Tam je patrný lehce vyšší nárůst. Ale to je jen takový malý schůdek nahoru, příjem zemřelých je víceméně plynulý v průběhu celého roku.
Kolik zemřelých leží ve vašich chladicích boxech dnes, když si spolu povídáme?
Přibližně tak deset patnáct. Ale my je v žádném případě nevnímáme jako špatnou společnost.
Když už jsme u filmových klišé, co tradovaný obraz patologa, který při pitvě poslouchá hudbu?
To se u nás určitě neděje. Živý člověk přirozeně zachovává k mrtvému úctu, ani nás nenapadne pustit si rádio nebo si prozpěvovat. Hudba, to je v této práci nevhodný element. On na to ani není čas, musíte se soustředit na práci, nesmíte nic přehlédnout. Snažíte se hledat souvislosti, usilovně přemýšlíte. Vše si nahráváte na diktafon, takže by vás hudební pozadí rušilo.
Patologie mi nepřijde jako moc veselé pracoviště. Zasmějete se tu někdy?
No, není tu moc veselo. Ale to víte, že se v práci občas zasmějeme. Jen ne v pitevně, ale třeba u kávy. Veselé historky, které si říkáme, ale rozhodně nesouvisí s naší prací. Protože všichni víme, co děláme, v tom humor nevidíme.
Budějovice jsou jedna velká vesnice. Stane se, že narazíte na někoho, koho osobně znáte?
Musíme neustále zachovávat profesionalitu, i když je to pro nás v těchto případech obtížné.
Může patolog říct, že z citových důvodů „tohle nedělá“?
V rámci našeho oddělení se samozřejmě můžeme domluvit, například pokud má někdo k zemřelému citový vztah. Horší je to u biopsií. Posílat zprávu o zhoubném nádoru není dvakrát příjemné. O to je však lepší, když kolegy můžeme potěšit dobrými zprávami.
Někdy je to adrenalin
Jak dlouho trvá pitva?
Samotná pitva trvá asi dvě hodiny. Dále se musí odebrané tkáně vyšetřit. A zpracování vzorků, to je další den, včetně laboratoří, zhodnocení a sepsání zprávy. Takže to celé zabere zhruba dva dny.
U biopsie ale pracujete mnohem rychleji, že?
Ano, může být, že jeden den přijde materiál a my hned druhý den máme výsledek. U speciálních vyšetření může vyšetření trvat až deset dní, třeba při imunohistochemické analýze. Říkáme tomu doba odezvy pro lékaře. Peroperační biopsie je rychlejší. To je někdy adrenalin. Chirurg učiní při operaci nález, například nádor v břišní dutině. A netuší, jestli je zhoubný, nebo ne. Odebere vzorek pacientovi a pošle ho k nám na oddělení. My ho zmrazíme, nabarvíme a telefonujeme výsledek na operační sál.
Jak dlouho to tak trvá?
Od momentu, kdy je tzv. „zmrazák“ doručen na naše oddělení, do třiceti minut. A je to dost stresující, protože musíte vydat zásadní a život ovlivňující rozhodnutí. Proto je nutné v některých případech se poradit s kolegou.
Jak dlouho se tu vzorky uchovávají?
Tkáňové bloky, ty jsou nejdůležitější, se tu uchovávají deset let, preparáty pět. Ale z tkáňového bloku si kdykoliv můžete zhotovit další preparát. Když se pacient léčí v jiném zařízení, často si tamní ošetřující lékař vyžádá tkáňové bloky a vlastně tak reviduje naši práci i závěry. To se stává docela často.
Špatná diagnóza je asi patologovou noční můrou, že?
Udělat chybu je luxus, který si nemůžeme dovolit. Musíte proto pořád sledovat vývoj, studovat vědecké poznatky. Není to tak, že dostudujete, uděláte si specializační atestaci a máte vyhráno. Musíte pořád studovat, je to celoživotní vzdělávání. Nemůžeme si dovolit dělat hrdiny. Pod jedním každým rozhodnutím zůstáváme podepsáni napořád. Těžké diagnostické případy proto konzultujeme s fakultními pracovišti.
Ordinace s lidmi mi neschází
Co vás vlastně k patologii přitáhlo?
Ani vlastně nevím. Během poměrně náročné dvousemestrové zkoušky z patologie na medicíně jsem měla štěstí na velice šikovnou odbornou asistentku, která nám složitou problematiku velmi pěkně podala formou, která se mi moc líbila. Taky se ukázalo, že se mi jednotlivé nádory a různé afekce velmi dobře pamatovaly. Asi na ně mám fotografickou paměť nebo něco v tom smyslu.
To jich je tolik?
Zjednodušeně lze říci, že je to jako učit se telefonní seznam, jen si místo čísel a adres musíte zapamatovat obrázky a správně je pak přiřazovat k jednotlivým diagnózám. A to mi šlo. Uvidíte nádor a je vám povědomý. Zalistujete v kapitole odborné knihy, a je to on. Samozřejmě, velká část nádorů a afekcí se opakuje, nemusíme pátrat v odborné literatuře. Každému to nejde, spoustě spolužáků obrázky nic neříkaly nebo jen s obtížemi.
Jiný lékařský obor vás neoslovil?
Když jsem později chodila na různé kliniky, po chirurgických a interních odděleních, už se mi to tolik nelíbilo. Tíhla jsem spíš k těm laboratorním oborům. Rozebírání dlouhých anamnéz pacientů mě tolik nezaujalo. Přiznávám, nejsem typ, který by nutně potřeboval být v ordinaci a mít kontakt s lidmi, pacienty, protože to je hodně psychicky vyčerpávající.
Pojí se s patologií nějaké profesní výhody?
Specializační příprava je hodně náročná. Prolínáme se totiž všemi obory medicíny, zastřešujeme celkové poznání. Znalostmi zasahujeme do interny, neurologie, chirurgie, onkologie, gynekologie, urologie... Ke každému z těch oborů máme určitou návaznost. Ale je to vyvážené tím, že se u nás neslouží. Když nechcete trávit víkendy nebo dlouhé směny po nocích v nemocnici, jako patolog nemusíte. Pro rodinný život je to ta nejlepší lékařská specializace.
Mimochodem, dětem vaše práce nevadí?
Vůbec. Naopak, dcera se s tím hrdě chlubí na gymnáziu.
Nosíte si práci domů? Nemyslím tedy přímo vzorky kostní dřeně.
Někdy se stává, že když je nějaká těžší diagnóza, trochu se mi to občas vrací. Předevčírem jsem zastavila na zelenou v křižovatce, protože jsem se nad něčím zamyslela. Jinak jsem ale schopná všechny tyhle věci na víkend odložit, a na to, co mám zrovna rozpracovaného u mikroskopu, zapomenout.


maintext:
OBRAZEM: Útulné, vznešené. Anglické puby jsou staré celá staletí
, aktualizováno
Chodili do nich ničemové i ctihodné měšťané, piráti i profesoři. Anglickými puby kráčela historie, i když data jejich vzniku bývají často nejistá. Platí to i v případě oxfordského podniku Eagle and Child.


description: Téměř celý dospělý život strávil na pařížském Montmartru. Se svými kumpány vymetal jeden podnik za druhým, pil od rána do rána a mezitím maloval stovky skvělých obrazů. Kralovaly jim ženy. Henry de Toulouse-Lautrec je ztvárňoval nahé, oblečené, v nevěstinci, v posteli, u skleničky i při sexu. Od jeho smrti uplynulo 115 let.

title: Milovník absintu a lehkých žen. Toulouse-Lautrec byl králem bohémů

maintext:
Pocházel z šlechtického rodu, ale osud si s ním nepěkně pohrál. Kombinace vrozené vady a dětského zranění z něj udělala podivné stvoření s mužským tělem a krátkýma nohama, jeho výška dosahovala pouhých 150 centimetrů a jeho chůze připomínala nemotorné kolébání tučňáka.
Už od doby dospívání trpěl komplexem méněcennosti, který společně s geniálním malířským talentem zásadně ovlivnil celý jeho životní příběh. Jenže též ze syna starého šlechtického rodu udělal jednoho z největších a nejslavnějších outsiderů slavné a velebené pařížské Belle Epoque.
A muže svérázného humoru. Jednou se v Paříži připletl do jakési hádky dvou žen, zda pes může být ošklivý a současně čistokrevný. „Mně to nemusíte povídat, já to dobře znám,“ utrousil prý tehdy.
Hrůza ze samoty
Už v šestnácti letech maloval zdařilé studie jezdců na koních, ve dvaceti objevil své hlavní životní téma – portréty, hlavně žen, které brzy získají magicky uhrančivou podobu. Opouští svou rodinu a stěhuje se do Paříže, kde se stává studentem slavné školy portrétů mistra Leona Bonnata.
Zde si zdokonalí techniku, ale současně objeví svět, který se na dalších patnáct let stane jeho pravým a jediným domovem. Montmartre. Kdysi kopec nad městem, plný vinic a zemědělských usedlostí, na konci 19. století ovšem už nechvalně proslulá čtvrť nevstinců a kabaretů, kde život nikdy nekončí. A kde není nouze o věrné kumpány, zvláště když za ně platíte, neboť malíř měl panickou hrůzu ze samoty a stále potřeboval být někým obklopen. Nejraději by z baru ani nechodil domů.
Paříž mu přirostla k srdci. A zatímco jeho malířští kamarádi van Gogh či Paul Gauguin mířili na venkov do Provence, případně na Tahiti, kde objevovali krásy krajiny, Lautrec téměř neopouštěl Paříž a většinu času trávil v barech, kabaretech a nevěstincích. Ať už jako zákazník, nebo důvěrný přítel mnoha tanečnic i prostitutek.
Ženy střídal jak na běžícím pásu, žádná neřest mu nebyla cizí, ale obvykle za sex musel platit. Jednou ostatně fanfarónsky prohlásí: „Bordel? A co má být. Nikde jinde už se necítím doma...“ Ještě že mu jeho matka, jinak vášnivá a oddaná katolička, posílala pravidelnou apanáž.
Tajemství lidských těl
V nevěstincích trávil spousty času, a když tam začal malovat, nikomu to ani za mák nevadilo. Naopak. A tak se zrodil jeho unikátní malířský svět. Lautrec se nesnaží nijak moralizovat či soudit, kreslí, jako by fotografoval, věcně, střídmě, pravdivě. Nesnaží se vyvolat erotickou senzaci, ani když maluje lesbickou dvojici při milování, snaží se jen zachytit skutečnou realitu života. Je mistr malířské zkratky, umí skvěle zachytit atmosféru a emoce.
Svět sametových divanů, negližé a rtěnek, to bylo prostředí Toulouse-Lautreca. Oplzlí měšťáci, vypočítavé štětky. I tohle byl noční svět Toulouse-Lautreca.
„Maluje jako chirurg. Chirurgie nesmí znát city a Lautrec se tak staví k životu i k umění. Neschvaluje, ani nekárá. Jenom zkoumá. Jako divák je mimo jakoukoliv morálku. Jenom odhaluje tajemství lidských duší a těl. Jeho amfiteátrem jsou tančírny a nevěstince,“ napíše později Lautrecův životopisec Henri Perruchot. Přestože se jeho obrazy moc neprodávají, roste zájem o jeho plakáty, připravuje plakáty například pro dnes již legendární kabaret Moulin Rouge.
Následky syfilidy
Roky běží a Lautrec stále žije ve zběsilém tempu. Pije a maluje, maluje a pije. Začíná pít, když se probudí, a poslední skleničku si dá těsně před spaním. Víno, vermuty a hlavně absint, slavný likér z pelyňku, který byl později zakázán. Jenže Lautrec už dávno nepije pro radost ze života, mnoho let už je na alkoholu závislý a pomalu se ze zábavného a přátelského kumpána proměňuje v nerudného chlapíka, jehož přepadají záchvaty zloby a hněvu.
Muzeum v Albi Lautrec po sobě zanechal rozsáhlé dílo, více než 700 olejů a pět tisíc kreseb, které měly velký vliv na jeho následovníky s paletou, mimo jiné na Pabla Picassa. Po malířově smrti prudce roste zájem o jeho obrazy, ale rodina se rozhodne, že velkou část sbírky deponuje na jednom ze svých sídel, v bývalém biskupském paláci v Lautrecově rodném městě Albi. A právě tam je již v roce 1922 otevřeno muzeum Henri de Toulouse-Lautreca, které funguje dodnes.
Ale to není ten hlavní problém. Už před mnoha lety se nakazil syfilidou, nebezpečnou nemocí, která ve svém posledním stadiu progresivní paralýzy způsobuje výraznou proměnu osobnosti. Zvláště v kombinaci s alkoholem. A tak Lautrec začíná trpět bludy a přeludy. Přitom mu je pouhých pětatřicet let.
Šestatřicet let plných tvorby, rozkoše i bolesti
V roce 1896 ho potká mimořádný úspěch – má první samostatnou výstavu v Paříži a jeho obrazy se začínají prodávat. Ale on už nemá sílu malovat. Naopak, po dalším období těžké alkoholické sebedestrukce skončí za zdmi blázince. Stejně před ním dopadl van Gogh, který strávil v léčebně poslední rok života. A když ho nakonec pustili, pár týdnů poté se zastřelil, bylo mu pouhých 37 let.
Tenkrát byl Lautrec ještě mladý a plný života, ale teď se pomalu blíží témuž věku. A také on se snaží utápět své deprese v alkoholu. Když ho z blázince po třech měsících nucené abstinence propustí, daří se mu lépe, ale po pár týdnech návyku opět propadá. A jeho blízkým je jasné, že mu už moc času nezbývá.
Z posledních sil opouští Paříž a odjíždí na zámek své matky, která o něj bude ještě pár týdnů pečovat. Ale jeho cestu k smrti už zvrátit nemůže. Když 9. září před 115 lety umírá, je mu téměř stejně, jako bylo van Goghovi. Za dva měsíce by oslavil sedmatřicáté narozeniny.


description: Bylo to peklo, zlomyslná šikana od bohů. Deset dní trčel s kolegou horolezcem v zóně smrti, 7 400 metrů nad mořem. Padaly přes ně laviny, těla jim devastoval uragán a mráz. Byli odříznuti od všech cest. „Bylo to likvidační,“ přiznává Marek Holeček. Nakonec se dostali z výstupu na Gašerbrum I. dolů extrémně riskantní cestou ledopádem.

title: V zóně smrti jsme čekali 10 dní, málem jsem umrzl, říká horolezec Holeček

maintext:
Marek Holeček se o prvovýstup jihozápadní stěnou Gašerbrumu I., jedenácté nejvyšší hory světa vysoké 8 068 metrů, pokoušel s dalším špičkovým českým horolezcem Ondrou Mandulou. Je specialistou na prvovýstupy lehkým alspkým stylem, jedním z nejlepších evropských horolezců, ale neuspěl. S Ondrou Mandulou se dostali do kritické situace a museli zvolit extrémně nebezpečný ústup.
Nakonec se zachránili, ale Mára Holeček teď bude pár měsíců zápasit s následky omrzlin. Povídali jsme si nejen o tom, jak k životu nebezpečné situaci došlo i jak drsnou lekci bere. Protože se léta známe, neschovávali jsme se za vykání.
Takže tohle bude rozhovor o životě a smrti?
Může být. Ale možná by mohl být jen o životě. Přece tady spolu sedíme, živí. I když už jsme tu ani jeden být už nemuseli.
Co vlastně obnáší chodit prvovýstupy, jak se na ně dá připravit?
Člověk musí propojit své dosavadní zkušenosti s novou představou. Samozřejmě, vždy počítám s tím, že se na cestě objeví otazníky, kdy budu muset hledat odpovědi. K tomu, že to vyřešíš, ti pomáhají nabyté zkušenosti. Ale do prvovýstupu nelze jít s tím, že si budeš donekonečna klást otázky, co a jak tam bude a jak to budeš řešit. Nevíš totiž přesně, co se řešit bude muset. Musíš mít natrénováno, sbaleno a jít do toho, poprat se s osudem.
Co musíš mít před expedicí v hlavě?
Jasnou představu o výstupové linii, co mne tam čeká za obtíže, kde by měly být bivaky. Plus únikové varianty, plány B a C. A samozřejmě také kolik potřebuji materiálu na lezení, jídla na tolik a tolik dní. To je základní rozvaha. Neměly by tam přitom být zásadní rozpory mezi dovedností, očekáváním a logistickým provedením.
Dolů ledopádem
Co tak nečekaného se tedy teď nahoře stalo?
Nejprve to šlo perfektně. Měli jsme dobrou aklimatizaci, vystoupili do 7 400 metrů a dva dny tam spali. Pak jsme se vrátili v pohodě do základního tábora. A teprve poté znovu vyrazili na samotný výstup do jihozápadní stěny Gašerbrumu I.
Sebevědomí na hadry Z Márových prvních příspěvků na Facebook „Ano, mluvím o sebevědomí, se kterým jsem rozhodně nikdy neměl problém. Jeden mohl říci, že ho mám přehnané, neodůvodněné, jiný zase zdravé. To neznamená, že se po čtrnáctidenním infernu na Géčku vše otočilo. Vůbec ne! Jen duše dostala strašně na frak a ještě nikdy jsem se nemusel z takové propasti pomalu hrabat. Je to dané fyzickým vyčerpáním, které dokázalo dojít k okraji samotné pohybové, a tím i celkové existence. Kvůli zažitým reflexům a léty naučenému stereotypu neupadat na duchu, kdy je třeba tělo dokázat donutit jít stále dopředu, i když se zdá, že už nemůže, jsem stále tady.“ „Miluji ten opojný pocit svého rozhodnutí, včetně toho rizika, že z následků se mohu i někdy dlouhodobě vylízávat. Nevyměnil bych to. Jen teď mi každé ráno trochu déle trvá pohladit se a říci si: “Máro, jsi chlapák, fešák, pořádný řezan a vůbec, všechno to posekáš, na co se podíváš.“ V každém případě, nafoukaný základ je vrozený, takže odteď krok po kroku, pak skok a let... a zase to, kurňa, půjde.“
Mimochodem, na Gašerbrum I. jsi nešel poprvé.
Byl jsem tam dvakrát se Zdeňkem Hrubým, který tam napodruhé bohužel zůstal. Kromě toho ještě jednou, takže teď, s bezvadným parťákem, horolezcem roku 2014 Ondrou Mandulou, to bylo počtvrté. První část výstupu jihozápadní stěnou skýtá reálné nebezpečí. Až do výšky 7 400 metrů je to žlab, který je strmý a v horní části skalnatý. Hrozí, že budou padat jednak šutry, a jakmile jen trochu nasněží, okamžitě i laviny. Svah má sklon až 70 stupňů. Je vyledněný a posledních 300 metrů jsou skály. Takže je potřeba to lézt hodně rychle a v ideálních podmínkách, když nesněží a není moc teplo. Další část do těch 8000 metrů je strmé sněhové pole, které také dosahuje místy až 70 stupňů. Samotný vršek je pak skalnatý. O ten kopec už se touto cestou pokoušeli polští horolezci Kukučka s Kurtykou, absolutní světová extratřída, a stejně to nedali. Zatím to prostě nikdo nevylezl. Hlavní problém je ta obří dlouhá prudká stěna.
Když jste do ní tentokrát vstoupili, měl jsi pocit, že jste riskovali?
Ne. Měli jsme k dispozici rozvahu o počasí, která nám každý den chodila na satelitní telefon. Předpověď byla ucházející a měla zlepšující se tendenci. Prvních pět dní, kdy jsme lezli do 7 400 metrů, se počasí dost měnilo, ale neodradilo nás to. Pořád jsme čekali, že se předpověď naplní a počasí se zlepší.
Nebylo to tedy ideální, ale ani katastrofa. Proto jste pokračovali dál.
Pokračovali jsme do 7 800 metrů a provedli povinný bivak kousek pod vrcholem. Stačilo 200 výškových metrů. Ale bylo to už sedmý den od výstupu ze základního tábora. A bohužel do toho přišla ještě větrná bouře. Nemohli jsme ani bivakovat ve stanu, seděli jsme oba na ploše o velikosti jedné židle, pod námi stěna, přes hlavu jen přehozená plachta. Vůbec tam nešlo být, museli jsme sestoupit asi o 250 metrů níž k místu, kde se dala vykopat aspoň plošina pro stan.
Tam jste čekali, až se počasí umoudří?
Ano, ale čekali jsme marně. Satelitem přitom pořád přicházely zprávy, že se má zlepšit. Místo toho řádil uragán. Padaly přes nás malé sněhové laviny, zasypávalo to stan. Byli jsme odříznuti od světa. Původně odtamtud vedly dvě cesty. První představovala 2 000 výškových metrů přímo dolů, druhá, lepší, znamenala jít znovu nahoru a přes vršek se vrátit klasickou cestou, kterou chodí komerční expedice. Ale ani jedna v tu chvíli nepřicházela v úvahu.
Jak se vám odtamtud tedy nakonec podařilo dostat?
Naše plány se začaly úplně rozpouštět, stali se z nás nucení účastníci hrátek bohů. Nemohli jsme nahoru ani dolů. V 7 400 metrech, v zóně smrti, jsme byli zaseknutí už šestý den. Nakonec to bylo dokonce deset dní, což daleko překonalo původní očekávání. A tak jsme zoufale utíkali složitým traverzem přes prostředek hory, kde nás čekaly další dva bivaky. A nakonec jsem pod tlakem udělal to, co jsem si nikdy nemyslel, že podniknu.
To je on, obávaný ledový žlab
Co to bylo?
Doslova jsme se prosmýkli volným pádem 1 500 metrů sérakovým ledopádem. Normálně bych do toho nikdy nevstoupil. Jedná se o nejméně stabilní místo na hoře, kde neustále padá led a laviny. Přesto v té zoufalé situaci to byl nejpřímější, a tudíž nejrychlejší únik. My už jsme nemohli být na kopci ani o minutu déle. Vstoupili jsme tedy do maximálního rizika. Do toho napadalo hodně sněhu, někde ho bylo až nad kolena. Bylo to totální úlet, ale v dané chvíli účelný a jediný možný cesta pryč. Potřebovali jsme si dát šanci žít a tohle byla možnost. Tohle však před námi nikdo nikdy neprošel, respektive neslanil, a nikdo tudy už asi nepůjde.
Tam nahoře tělo umírá za pochodu
Jak se na to díváš teď s odstupem z domova, v náručí blízkých, s nožkama ošetřovanýma doktory specialisty?
Člověk je rutinér, jsem naučený věci přijímat, jak přicházejí.
To jsou vyrovnaná slova. Jak jsi ale přijímal životu nebezpečnou, krizovou situaci tam nahoře?
Musíš se soustředit na jednu zásadní věc. Denně ti ubývá tři čvrtě kila svalové hmoty. Přestáváš mít energii. Jsi zmrzlej. Tuhneš. Jdeš do stavu, který je likvidační. Už nemáš z čeho topit. A přesto musíš udržet v hlavě hlavní linii.
To je hlava, ale co tělo, vždyť přece odchází!
Tělo je naučený soustavným trápením. Říká ti sice „Už nemůžu“, ale ty ho musíš donutit. Je dokonale vyhnaný do extrému. Tak vyhnaný, že neumřeš vypnutím baterek. Když už umřeš, tak jaksi nenápadně za pochodu. Je pravda, že žádný jiný sport ani aktivita nepředstavuje takovou devastaci tělesné schránky, kdy nastává kombinace obrovského energetického výdeje, chladu, žízně, stresu, únavy, nedostatku kyslíku, bez možnosti rychlého úniku. Pokud se pro lezení rozhodnete, budete trpět, říká se. A je to podtrženo jiným rčením: Lezení v horách je pro „masochistické kretény“. Je to tak.
Ondřej Mandula nahoře prokázal, že je držák.
Co jsou pro tebe ty nejhorší faktory?
Kombinace chladu, výšky, dušnosti, extrémní fyzické zátěže a psychického tlaku. Máš problém se tam jen pohybovat a přitom musíš být maximálně soustředěný, abys neudělal chybu. K tomu setrvalý nedostatek tekutin. Ráno se probudíš a všechno je mokrý, spacák je zmrzlý, ty taky, vše je jednoduše na kost. Ty ale musíš být pořád pozitivní, i když už dávno víš, že nejde o vrchol, ale o život. Nesmíš propadnout hrůze a panice.
Takže je dobře, když jste na to dva...
Určitě. A když je ten druhý vyrovnaný, je to obří síla navíc. Ondra Mandula je úžasný chlapík, klidný a hodně namakaný. K tomu mladší „grázl“, takže i metabolismus je na jeho straně.
Nakonec to jde
Co ti tahle zkušenost dala?
Teď vím, že jsem tam nahoře schopen takto dlouho přežít a přitom si udržet akceschopnost a v hlavě zdravou rozvahu. Tím neříkám, že bych si to rád zopakoval. Naopak, chci být rychlý a účelný jako v prvotním předpokladu čili rychle vylézt a zmizet. Nicméně, dovednosti se neztrácejí a mám nyní tvrdou zkušenost, o kterou se dá vždy opřít. A kdybychom měli o malinko víc štěstí, tak se to podařilo. V to stále věřím.
Evidentně tě to nezlomilo.
Poučení zní, že to nakonec jde. A dá se jít možná ještě o dva kroky dál. Neznáš hranici, nemůžeš ji znát, tu zná cyklista, ale já z toho kola nemůžu slézt. Nemůžeš vědět všechno dopředu, i když jsi perfektně připravený. S náma si pohrálo počasí. Jedná se o čistou empirii, kdy si myslíš, že tlačíš kárku se svým osudem, ale zasáhne vyšší moc s překvapivou silou a náhle jsi zmítán vzdušným vírem.
Má tahle zkušenost přenos i do civilního života?
Můžeme se s tím setkat i v běžném životě. Nemusíme jezdit rovnou do Himálaje. Nejsem z toho otrávený, protože se jedná o houpačku. Jednou jsi nahoře, podruhé dole. Bohužel, někdy člověk chytne pár blbých výkyvů za sebou.
Příště bude co?
Teď mám přibližně 360 dní na to, vymýšlet všemožné věci. Zajedu se prohřát do tropů, pak zalyžovat do Alp. Musím se dát postupně fyzicky do kupy, a to nemluvím jen o omrzlých prstech, vždyť mám o dobrých dvanáct kilo míň. Možná se to nezdá, ale spoustu času zabere zase tělo vyšperkovat, aby bylo použitelný na vrcholnou úroveň. A pak možná půjdu popáté za snem, který mě zatím neopouští.
Máš rodinu, co tomu říká žena? Nedává ti ultimáta?
Ne, to by byla blbost. Není se mnou chvilinku, už mne zná, ví, že mne to baví, že to je jedna z mých životních náplní. To neznamená, že neměla strach nebo že mi nevyhubuje, na což má legitimní právo. Ale zakazování by bylo k ničemu. Horší je vysvětlování Viktorce, když mi řekne: „Tatínku byl jsi dlouho pryč a mně se stýskalo.“ Holka ani neví, jak se stýskalo mně, při pohledu na její fotku tam někde v tramtárii mi nejednou vyhrkly slzy do očí.


description: Účastní se jich stovky hráčů, simulují operace zásahových jednotek i drogových kartelů a bojovat na ně jezdí i profesionální vojáci. Včetně nejmenované zahraniční jednotky. „Sloužíme jim jako kompars, nacvičují si interakce s civilisty i práci s jazykovou bariérou,“ vysvětluje pořadatel airsoftových her Jan Hnátek.

title: V reálném boji by hráči neobstáli, říká pořadatel airsoftových bitev

maintext:
Když se řekne airsoft, laik si představí odpolední střílení někde v lese o pár účastnících. Vy však děláte tematické akce i pro tisíc lidí, i s civilním komparsem, které připravujete dlouho dopředu. Představíte některé?
Jen pro zvané jsou akce projektu Bullet, ty jsou opravdu fyzicky a psychicky velice náročné. Odehrávají se na účastníkům neznámých místech, nachodí se při nich desítky kilometrů v plné polní. Ostatní jsou spíš klasické střílečky, například cyklus Kartelové války, který simuluje operace drogových kartelů a zásahových jednotek v Kolumbii a Venezuele, nebo Operace Lizzard, které se letos účastnilo přes tisíc hráčů.
Jaká jste měli největší herní plochu?
Každé dva roky děláme hru Bloody Sunrise, jejím operační prostorem byla dříve celá Česká republika. Protože se to však logisticky zajišťovalo opravdu těžko, stáhli jsme to na sto čtverečních kilometrů.
Z vesničanů si nepřátele nedělejte
Nejmasovější a nejpropracovanější hrou je válečný cyklus Protector. Účastní se ho přes tisíc hráčů. Jak vlastně průběh takové akce připravujete?
Na začátku komunikujeme s důležitými postavami hry. To jsou starostové herních vesnic a stařešinové domorodých kmenů, velitelé policie a jednotlivých vojenských seskupení, guvernér... Dlouho dopředu si ujasníme, jak to asi bude probíhat. Jenže při hře je v případě Protectoru dalších 1 300 hráčů. A ti se schůzek samozřejmě neúčastní.
I z nich se však stávají, při akci samé, architekti hry.
Ano, každý má nějakou svou vlastní myšlenku a pak ji na akci realizuje. Takže je tam 1 300 různých příběhů a cest, jimiž hráči jdou. To tomu dodává rozměr neočekávatelného. My určíme pouze rámcové mantinely, v jejich rámci se hra vyvíjí sama. Sami nevíme, jak dopadne. Od hráčů se přitom očekává hodně tolerance a schopnosti hrát své role. Spousta hráčů už dokonce ví, že si ani nemusí brát zbraň. Airsoft není už dávno jen střílení.
Jednotlivé hry cyklu na sebe navazují?
Ano, každý rok se mapa operačního prostoru proměňuje podle vývoje hry. Třeba loni v Protectoru vyvolala jedna skupina v hlavním městě povstání. Guvernér jim přislíbil podporu, využil je, ale nakonec je vykázal do vesnice v horách. Letos začínají hrát právě z oné vesnice.Protector je srdcovka, letos bude již třináctý ročník.
V realitě jsou válečné konflikty z 90 procent vlastně nuda, patrolování, zajišťování terénu, vysedávání v zákopech. Masakr je těch zbývajících deset procent. Jde taohle kompozice ve vašich bitvách simulovat, nebo se zaměřují na onu akční desetinu?
Držet se reality moc nejde. Reálný velitel štábu řeší situaci v horizontu třeba půl roku. Na Protectoru se sejde 1 300 vynalézavých myslí a na hru mají 80 hodin. Je to tedy velmi intenzivní, je nutné v krátkém čase posbírat, analyzovat a vyhodnotit obrovské množství informací. Například je nutné proniknout mezi civilisty, nasadit tam svoje sběrače informací a data vyhodnocovat. Pro hráče ve štábu je to 80 hodin bez spánku, s maximálním nasazením. Pro vojáky v terénu je to fyzicky a psychicky náročná akce, snaží se ušetřit každou hodinu času na spánek. Ovšem pro ty, co hrají civilisty, ve vesnicích, čajovnách , pekárnách a restauracích, pro ně je to dovolená. Přitom ale krásně dokreslují atmosféru.
Co je při organizaci tak rozsáhlé hry zásadní?
Dobře zadané úkoly a mise. V tom množství lidí vede nejasné zadání mise k dlouhým prostojům, zmatkům a nedostatku akce. A na airsoft se jezdí kvůli ní, pokud adrenalin organizátoři nezajistí, je to špatné. Na organizátorech je tedy zajistit spojení, velení, scénáře, náplň misí, správné mapové podklady, pak to ještě něčím ozvláštnit...
Čím se dá onen relativně přímočarý průběh mise ozvláštnit?
Na většině akcí máme například Most Wanted List, seznam nejnebezpečnějších povstalců nebo nejlepších vojáků i s fotkami. Na jeho základě se pak jednotlivé skupiny vydávají do terénu lovit lidi. Chodí po vesnicích a v prostoru a hledají známé firmy. Stejně tak si neobratným zásahem do soukromí vesničanů mohou udělat nepřátele z místních. A kromě hlavní dějové linky, která stanoví, co má která strana konfliktu za povinnosti, je do toho ještě zapojena obálková metoda.
Co obnáší?
Každé straně dáme do začátku takových pět až deset zapečetěných obálek, na každé je přesný čas, kdy ji otevřít. Velitel po otevření zjistí, že na nějaké lokalitě spadl dron, a má čas dvě hodiny na to, aby ho dopravil zpět na základnu. Jenže v ten samý čas otevírá obálku i protistrana a vyráží též. Zisk dronu nato dává jedné ze stran výhodu. Mise z obálek na sebe hodně navazují, jejich součástí jsou často noční boje nebo mise pro kolovou techniku. Na Protectoru nám už vyskakovali i výsadkáři z pronajatého vrtulníku. Spolupracuje s námi i jedna vývojářská firma, která vyrábí drony a u nás si je za provozu testuje.
Zasahoval i Pandur
Jan Hnátek Společně s partnery Jaroslavem Šilhavým a Josefem Starým se organizování airsoftových akcí věnuje 20 let, z toho posledních pět let v rámci společného sdružení Airsoftwars.
Vidíte, jak je to se spoluprací s českou armádou?
Řekněme, že oni mají zájem a my je chceme. Armáda s námi spolupracuje proto, aby prezentovala výbavu, zbraně a schopnosti. A přijde mi, jakoby armáda pochopila, že mezi airsofťáky je řada potenciálních budoucích vojáků. Pracuje na public relations, aby případně některé účastníky našich akcí přesvědčila, že je pro ně do budoucna tím pravým místo pro profesní rozvoj. A mimo jiné vojáky taky docela baví si s námi zablbnout.
Takže tam vojáci z povolání postávají u stánku s náborovými letáčky?
To ne. Zapojují se do akcí, do bitev. Jezdí s námi, užívají si to. Spolupráce šla za poslední tři roky strašně nahoru. Například jezdili s Pandurem, kolovým obrněncem, v přestřelce a odváželi raněné. Ukázali i IVECO, obrněné vozidlo, které má vzadu naloženého pyrotechnického robota na dálkové ovládání. Nebo tatrovku na přepravu pěchoty.
Další otázka je založená na drbu, přiznávám. Slyšel jsem, že se na některých vašich akcích objevují i profi vojáci ze zahraničí. Co je na tom pravdy?
Já zase přiznávám, že odpověď musím trochu zcenzurovat. Řekněme, že z jisté země na západ od nás k nám prý jezdí už několikátý rok jistá vojenská jednotka. Nejezdí k nám proto, že by sami neměli dostatečné prostory nebo peníze na cvičení – chybí jim náš „kompars“. Oni při nácviku nemají těch dalších 1 300 hráčských postav. A to je sem táhne. Většina z nich totiž možná byla či bude součástí zahraničních misí, třeba v Iráku či v Afghánistánu. A tady si mohou nacvičit reakci v nepřátelském prostředí, interakce s civilisty, jazykovou bariéru. Taky k nám jezdí rakouští záložáci, něco jako naše aktivní zálohy.
Mrtvola se může podívat po provincii
Dalo by se říct, jaká je vlastně reálná bojová hodnota airsoftových hráčů? Myslím pro pro skutečný vojenský konflikt.
Existují skupiny, které berou airsoft jen jako určitý doplněk. Jinak se pravidelně účastní skutečných střeleckých kurzů nebo kurzů taktické přípravy, ovládají techniky první pomoci. Na naše akce jezdí spíše kvůli koordinaci svých jednotek s ostatními, v simulovaných vojenských podmínkách. Jejich hodnota v reálném konfliktu by byla hodně vysoká. Ale co si budeme povídat, ti tvoří jen minimální podíl. Druhou a mnohem výraznější část tvoří hráči, kteří to sice také berou dost vážně, ale volněji. A i když si teď budu tak trochu kálet do vlastního hnízda, musím říci, že ne, ti opravdu moc velkou skutečnou bojovou hodnotu ve většině případů nemají.
Ale jistou koordinaci pohybů ve skupině, manévrování, krytí... to musejí ovládat, ne?
Veškeré jejich zkušenosti jsou, abych tak řekl, živelné. Neučili se to cíleně, zkušenost si tvoří až při hře. A s ní přicházejí i zlozvyky.
Jaké?
Průměrná airsoftová zbraň má dostřel okolo padesáti metrů, kdo je dál, toho už neohrozí. V reálném konfliktu má zbraň efektivní dostřel zhruba půl kilometru. Proto se skutečný voják kryje za kdečím, kdežto airsoftový hráč se sto metrů od nepřítele cítí v bezpečí. A tenhle zlozvyk, plynoucí z pocitu nezranitelnosti, by v reálném boji drtivou většinu hráčů airsoftu pochopitelně eliminoval. I když to říkám nerad, blíží se tedy bojová hodnota většiny hráčů opravdu nule, zlozvyky, které si vypěstovali, jsou pro ně smrtící.
Jak moc to hráči během akce prožívají?
Nedá se to paušalizovat. Někteří zásadně. Hrají zranění. Dostanou to do ruky, fláknou sebou o zem, kroutí se a řvou, vyžadují od parťáků, aby je odtáhli a ošetřili. Křik raněných tomu pochopitelně dodává grády. Pak je tam skupina lidí, kteří to moc neprožívají. Dostanou zásah do hlavy, nechají se ošetřit a hrajou jakoby nic dál. A úplný extrém je pár lidí, které já moc nechápu. To jsou ti, o kterých slušně říkám, že je těžké je trefit.
Hra má základní rámec, dotvářejí ji však až stovky účastníků při akci.
Takoví ti nezničitelní a neprůstřelní? Onen syndrom se vyskytuje i na velkých airsoftových bitvách?
Ano. Ale procento jejich zastoupení na našich akcích klesá. Jako organizátoři si vedeme záznamy, a pokud jsou na tu danou jednotku negativní ohlasy, už ji na naše akce nebereme. A čím je ta akce výběrovější, tím menší procento jich tam je. Ale abych jen nekritizoval, airsoftová kulička má průměr šest milimetrů. I když máte oči jako ostříž, jak daleko uvidíte, kam letí? Kontakt s ní ztratíte po deseti, patnácti metrech. A na straně cíle nemusíte zásah na větší dálku vůbec cítit, zvlášť když jsou někteří kluci zabalení, mají přílby, vybavení, neprůstřelné vesty. Spousta kluků raději přiznává zásahy, když je jenom švihne větvička stromu a oni jistě neví. Jsme v těžké nevýhodě oproti paintballu. Tam zásah nepopřete.
Co se mnou bude, když mě na tak prestižní a velké akci trefí hned na začátku? To už budu až do konce hry mrtvola?
Refresh, tedy to, kdy se z mrtvoly stanete opět herní postavou, trvá například na Protectoru šest hodin, na více střílecích akcích většinou hodinu jednu. Po přestřelce odejdete do základního tábora a máte vlastně pauzu na to, abyste se mohli prospat. Nebo si vezmete reflexní vestu, abyste byl odlišitelný od ostatních, a jdete se projít, na Protectoru se například můžete podívat po provincii.
V manuálu pro hráče hodně dbáte na ústrojovou kázeň.
Jsme v tom velice striktní, to proto, že si opravdu děláme vojenskou simulaci a chceme ji dělat co nejvěrněji. Z hlediska evropského srovnání jsme v tomto ohledu nadprůměrní.
Civilista? Přestáváme střílet
Než si půjdete zastřílet Nezapomeňte, že všechny airsoftové zbraně spadají podle zákona do zbraní kategorie D. Vlastnit, držet a nosit je může jen osoba starší osmnácti let způsobilá právním úkonům. Pokud jde o nošení zbraně, třeba během transportu hráčů metrem, nesmí být přenášena viditelně, musí být zabalena. Pokud není při transportu skrytá, je to přestupek.„Pokutu vem čert,“ komentuje Jan Hnátek z Airsoftwars. „Ale každá jedna taková neuvážená hloupost dopadne na všechny, staví nás do dost špatného světla. Proto se zbraní manipulujeme pouze v prostorách, které máme oficiálně pronajaty a vyznačeny.“
Kolik vlastně čítá česká airsoftová obec?
Ani my sami vlastně nevíme, protože neexistuje žádná celorepubliková asociace. Můj osobní odhad je, že jich může být tak 50 tisíc. Ale těch, kteří se účastní aktivně třeba deseti velkých akcí do roka, nebude víc než pět tisíc. Máte účastníky, kteří to berou velice vážně a investují do výbavy desetitisíce i statisíce korun, ale většinu tvoří velmi rekreační hráči, kteří si jdou zastřílet třikrát za rok.
Na kolik přijde pořízení vybavení na airsoftovou bitvu?
Jsou to obrovsky rozevřené nůžky. Výbavu pořídíte za tisíc, k tomu za dva tisíce pušku a jste připravený jít střílet.Nebo si pořídíte výbavu za pět tisíc, pušku za totéž. Nebo dáte dohromady výbavu za 100 tisíc, pušku za třicet tisíc, radio za deset tisíc, noční vidění za osmdesát tisíc... Všechny tyhle případy se tu objevují. Hráči s vybavením od pár korun až po hodnotu docela hezkého auta.
Airsoftové zbraně se od skutečných pochopitelně liší, a proto i návyky hráčů. V reálném boji kvůli tomu by mnozí nepřežili.
Kdy se vám stal airsoft zábavou a koníčkem a kdy se z něj stala druhá práce?
V roce 1994 jsem si v Itálii koupil svou první kuličkovku a málem si s ní vystřelil oko, kolem roku 2000 to pro mě a kamarády začalo být zajímavé. Roku 2011 jsme založili občanské sdružení Airsoftwars.
Pořadatelství airsoftových bitev vás uživí?
Živí mě naštěstí něco úplně jiného. Pracuji v obchodě, jsem normální zaměstnanec. A pokud jde o výnosnost pořadatelství, česká airsoftová komunita ještě zdaleka není připravená na ceny, které bychom museli nasadit, aby nás to uživilo. Když to zjednoduším, českému člověku není líto pětistovky za to, že se v pátek opije a bude mu ještě dva dny zle. Aby za tytéž peníze vyrazil na třídenní akci s kamarády, to mu ale přijde moc. To mě trochu mrzí.
Jak se k airsoftovým akcím staví veřejnost?
V mnoha případech velice pozitivně, už proto, že v některých místech v průběhu akcí výrazně zvyšujeme obrat místních restaurací. To je ekonomické hledisko. A jinak? Někdo si říká, že jsme vlastně přerostlé děti, které si hrají s puškami v lese na válku. Neříkám, že v tom není kus pravdy. Pro nás je to prostě koníček, zábava, životní styl. A adrenalin, pořádná porce adrenalinu. Lidé na to mohou mít pozitivní i negativní názor, ale platí, že když už si někdo názor vytvoří, měnit ho moc nechce. A my se o to ani moc nesnažíme.
A jak je těžké zajistit místo pro velkolepou bitvu, právě s ohledem na veřejnost?
Velmi. Jeden z nás má přirozený diplomatický talent. Ten má na starosti jednání s majiteli a správci pozemků, těch je vždy samozřejmě víc, a místní správou, s městským úřadem a policií. Při velkých akcích dáváme informaci i hasičům. Informujeme i veřejnost a hlavně majitele sousedních pozemků, kdyby nám nějaká jednotka zabloudila. Pak musíte mít na přístupových cestách někoho, kdo by varoval cyklisty nebo houbaře. Dost často hrajeme v bývalých vojenských prostorech a tam se lidé naštěstí pořád bojí chodit. I houbařů je tam málo.
A když nějaký ten civilista na místo bitvy přece jen neúmyslně pronikne?
Okamžitě se přestává střílet, zastaví se všechny bojové akce. Od toho máme vysílačky. Je to riziko, civilisté pochopitelně nemají ochranné brýle. Vyhnout se jakémukoliv zranění nezúčastněných osob je pro nás naprostá priorita.
Časově, organizačně i finančně náročné ... Jistě někdo chce dělat bitvy nelegálně, ne?
Je to čím dál méně časté, především proto, že se mentalita hráčů i pořadatelů poslední dobou mění. Už jsme se to prostě naučili dělat legálně, a že vás nikdo nebude z místa akce vyhánět s pomocí policejní zásahovky, to je ceněné. Ona pirátská doba černých a nenahlášených akcí je už za námi.


description: Jeho jachta je vězněm písečné jámy v srdci Velkého bariérového útesu na pustém severu Austrálie. Ve vodě se míhají rejnoci, gigantické želvy, kolem lodi kroužil žralok, na neosídleném břehu čekají krokodýli. Martin Doleček je jako v zajetí. Naprosto sám. Ale bojuje. Na vyproštění lodi, s níž chtěl obeplout svět, má ještě tři dny.

title: „Loď kvílí a kroutí se, ale zůstávám.“ Čech bojuje na cestě kolem světa

maintext:
Alya je skromná loďka, má 25 stop, tedy něco přes sedm a půl metru. Amatérsky postavená, s olaminovaným překližkovým trupem. „Je to loďka spíše na Slapy než na moře,“ říká Jaroslav Foršt z magazínu Krása jachtingu. Jedním dechem však dodává, že Martin Doleček je víc než zkušeným mořeplavcem. Se svou bárkou již několikrát projel Atlantik, letos na ní doplul do Austrálie. A z ní si se svou skromnou loďkou naplánoval velké, ambiciózní putování. Kolem zeměkoule. Sám, jako obvykle, miluje samotářské mořeplavectví.
Úplně sám
Na misi vyrazil 23. srpna z přístavu Mackay, po pěti stovkách námořních mil, necelé tisícovce kilometrů, mu však moře vystavilo stopku. Alya nasedla na mělčinu. „Uvízl jsem lodí kýlem hluboko v písku. Dostávám rány od vln. Pomoc v okolí není,“ hlásil Martin 6. září satelitním telefonem.
Vskutku, pobřeží na severu Austrálie, kde se loď zabořila do písečné jámy, je pusté, stovky kilometrů na všechny strany bez lidí, žádný přístav, žádné město ani vesnice. Nikde nikdo. Jen zvěř. „Je tu buš, nějaké palmy, stromy, stopy od divočáků. Všude píseční krabi, hadi,“
líčil v jiné zprávě mořeplavec, který se na průzkumy pobřeží vydává z lodě brodem mělkou vodou.
Svou situaci ohlásil pobřežní stráži, ale zatím pomoc odmítl, mise by totiž zachránila jen jeho, záchrana lodi by stála obrovskou částku, kterou si nemůže dovolit. „Varovali mě před krokodýly,“ popisoval. A v další zprávě přes satelit hlásil, že kolem lodi krouží žralok. Ale nejen on. „Ve vodě je spousta rejnoků a velký želvy! Mají hlavy jako člověk, lekám se jich, vypadají jako zombie,“ psal.
Loď kňučí, jak ji drtí živel
Zvířata okolo jsou však jen kulisami Martinova příběhu, jinak se vše točí kolem záchrany lodi. Dostává každým dnem od oceánu neuvěřitelně zabrat. Alya si vykopala do písku na dně moře díru a dál se do ní zahrabává, písek už uvěznil půl kýlu a přílivové vlny ji kromě toho tlačí dál směrem ke břehu.
A nejen to. „Vždycky když přichází příliv, je loď otloukána o dno, protože vlny ji střídavě zvedají a zase s ní tlučou o písek,“ vysvětluje Jaroslav Foršt a dodává: „V podstatě neustále hrozí vylomení kýlu nebo kormidla a poškození trupu a stěžně.“ Loď skřípe, kňučí a kroutí se. A to mořeplavce, který ji miluje, sužuje. „O mě nejde, ale trpím s lodí. Strašně mě bolí, jak Alya trpí a sténá,“ přiznává Martin Doleček.
A snaží se jí z písečného sevření vysvobodit. Neúnavně, zase a znovu.
Jako zub, co nechce ven
„Vždy za přílivu, tedy za nejvyšší hladiny, se snaží loď co nejvíce naklonit na bok, aby kýl z díry vytáhla, uvolnila se a on mohl splout na hlubší vodu,“ objasňuje Jaroslav Foršt. Pomáhá mu kotva, jejíž lano vede přes stěžeň do vody co nejdál od lodě. Navíjením kotevního lana na naviják se snaží loď naklonit dostatečně na bok a kýl z jámy vyviklat. Jenže vlny mu kotvy vytrhávají. „Loď se drží jako zub, co se viklá na kořeni a nechce ven,“ popisuje sám Martin Doleček.
Jednou už byl k úspěchu blízko, loď z díry vyprostil, jenže bylo málo vody na to, aby odplavala, takže sebou za odlivu žuchla zase zpátky do písku. A bohužel o kousek blíž pobřeží.
Jak vypadá situace lodi a jejího kapitána, ukazuje náčrtek Jaroslava Foršta. V pátek 16. září by lodi mohl pomoc maximální příliv, vody přibude o téměř dva metry.
Pokusů o vysvobození Alye přitom oceán nedává jejímu kapitánovi neomezeně. Má čas přesně do pátku. Právě onen den bude příliv maximální, voda stoupne až o dva metry, poté bude zase klesat. „A pak by to bylo špatné, moc špatné,“ shrnuje vyhlídky Jaroslav Foršt.
Martin Doleček chce času, který mu živel ještě dá, využít co nejlépe. Vylepšuje metodu vyproštění, a aby byla loď lehčí, vynesl na břeh do buše, co se dalo, kromě potravin. „Já opustím loď jako poslední. Budu na ní do posledního okamžiku naděje,“ říká.
Osamělý bojovník a optimista
Navzdory samotě a možnému chmurnému konci, kdy by si musel zavolat o odvoz helikoptérou a nechat Alyu napospas oceánu, si Martin Doleček udržuje bojovou a odhodlanou náladu a smysl pro humor.
Za záchranu života se neplatí ... za záchranu lodi však ano Přečtěte si článek o otázce, který mimo jiné vysvětluje, jaký rozdíl je mezi záchranou a odvlečením lodi - a nakolik ho její kapitán pocítí finančně.
Ve zprávách žertuje nad apetýtem divočáků i slíděním žraloka. „Dělit se s krokodýly nehodlám. Sám mám málo,“ píše. Jindy dramaticky hlásí: „Mám problém. Někam mi zase zapadla poslední vidlička na jídlo.“ A ještě jindy si stěžuje: „Voda už stoupá. Alya je krásně vyleštěná a já mám do zlata opálený zadeček. Holkám bychom se určitě líbili. Jen jich tu moc není.“
„Je to strašně optimistický člověk, ten typ, co lidi kolem sebe nabíjí jako akumulátor,“ popisuje jej Jaroslav Foršt. Jachting pro něj není cestou ven z podnikatelské nudy, i proto nemá peníze na to, aby se nechal vyprostit například helikoptérou, jak mu pobřežní stráž nabízela. „Nemá žádné sponzory ani bohaté rodiče. Na cestu si vydělává přednáškami v Česku nebo prací v loděnicích a marinách na cizích plachetnicích,“ prozrazuje Jaroslav Foršt.
Nezdolnost a pozitivní přístup se mořeplavci v téměř trosečnické opuštěnosti hodí. „Nedám se!“ píše v jedné z posledních zpráv.


description: Svět sexuality je komplikovaný. Od partnerky očekáváme sexuální uspokojení, jenže když ona sama dává silně najevo sexuální touhu, dovádí nás to k úzkosti, říká věda. Zneklidňuje nás, že tím překračuje tradiční genderový stereotyp, svádí nás k obavám, zda není příliš dominantní či nevěrná.

title: Sexuálně žádostivé ženy nahánějí mužům úzkost, tvrdí věda. Bojíme se jich


description: Jeho žena zrovna kojila, i proto se mu v hlavě objevil onen nápad. Sýr z mateřského mléka Daniela Angerera svět gastronomie šokoval. Mnohé pobouřil, leckteré znejistěl, ale některé i nadchl.

title: Extrémní gastronomie: šéfkuchař šokoval sýrem z lidského mléka

maintext:
Jméno rakouského šéfkuchaře Daniela Angerera většině z nás nic neřekne. Za velkou louží, v New Yorku, to ale rozhodně neplatí. Angerer je tu považován za vynikajícího profesionála na poli světové gastronomie, který se navíc rozhodně nebojí experimentovat. Mezi šéfkuchaři jej nejde přehlédnout, především díky jeho inovativnímu počinu z roku 2010. Jím vzbudil pozornost, ale především emoce od sympatií přes rozpaky po šok i znechucení.
Tehdy totiž začal při výrobě pokrmů pracovat se surovinou, která nepochází ani z rostlinného, ani ze zvířecího světa, ale od lidí. Namísto kozího, kravského či ovčího mléka prostě nabídl chuťovým pohárkům svých klientů mléko lidské.
Rozetřené či vypité mateřské mléko bývá v lidové medicíně považováno za všelék na lidské neduhy dospělců. Pomáhat má proti svědivému štípnutí komárů, špatnému zažívání, nedobře se hojícím popáleninám a vyrážkám. Podle babských mouder má šťopička mateřského mléka léčit dokonce i nachlazení nebo zánět plic. Skutečné výsledky této domácí medicíny stojí na dost vratkých základech, podstatné ale je, že se při ní mateřské mléko konzumuje mimo dohled veřejnosti.
A najednou přišel někdo, kdo si z této zázračné bílé tekutiny vyráběl kostky sýra po dvaceti dolarech za kus a nebál se je položit do výlohy.
To nejlepší pro děti. Proč ne i pro dospělé?
Ne všichni však reagovali pohoršeně. Šéfkuchařka Miriam Simun se rozplývala a upozorňovala na to, jak je mateřské mléko zdraví prospěšné a jak se propaguje kojení. „A když je to tedy to nejlepší pro kojence, proč si to v dospělosti nenamazat na chleba?“ ptala se pragmaticky. Uznávala, že použití lidského mléka v gastronomii je bezpochyby šokující, podle ní je však za úlekem notná porce pokrytectví: „Lidé se to bojí ochutnat, protože najednou přemýšlí o zdroji mléka: co dárkyně jedla, v jaké byla kondici, v jakém byla psychickém rozpoložení. U dojných krav nad tím nikdy nepřemýšleli.“
Rozpaky neskrýval Jack Newman, předseda kanadské Nadace pro podporu kojení. „Když přijde řeč na kojení, vždycky narazíte na emoce. A je to tím, že prsa jsou v naší společnosti vnímána v sexuálním smyslu, nikoliv jako prostředek výživy a výroby mléka,“ uvažoval bojovník za právo žen na kojení na veřejnosti. „Lidé by pochopitelně měli konzumovat lidské mléko, ale nejsem si jistý, jestli by měli konzumovat z něj vyrobený sýr,“ uvedl.
Sýry vyrobené z mateřského mléka zatím nabídli degustátorům zcela novou kapitolu chutí. Předhání se v květnatosti popisu „delikátně krémové“ chuti se „závratně sladkou koncovkou“ a „květnatou vůní“ sýrů. Pravdou zůstává, že každé mateřské mléko, navzdory totožnému obsahu látek, chutná jinak.
Hodně vitaminu C Pokud vedle sebe postavíme lidské, kraví a kozí mléko, zjistíme, že nám nejbližší produkt vede v kalorické hodnotě i obsahu tuků. Obsahuje také výraznější podíl uhlohydrátů, při zachování nízké hladiny proteinů. Naprosto vede v obsahu vitaminu C, má ho hned třikrát více, než kozí (a dvanáctkrát více než kravské). Hrnek mateřského mléka sice obsahuje výrazně méně vápníku, než to nadojené ve chlévě, ale z hlediska optimální výživy je naprosto v pořádku. S hygienou už je to ale horší. Na rozdíl o sterilovaného (pasterovaného) mléka z kravína obsahuje mateřské mléko více než 600 různých bakterií. V drtivé většině jsou to pomocníci, kteří v našem zažívacím traktu napomáhají trávení, ale jejich přítomnost v pokrmech není vždy vítána.
Daniel Angerer s výrobou svého speciálního sýru začal, když kojila jeho žena. O recept na pravý mateřský sýr se dělí na svém blogu: Potřeba jsou čtyři šálky lidského mléka, čtyři šálky jakéhokoliv jiného mléka, půl polévkové lžíce jogurtu (s aktivní kulturou), osminku syřidla zakoupeného v potravinách či zemědělských potřebách a polévkovou lžíci soli. Po osmi hodinách „oživení“ mléka jogurtovou kulturou se zvolna začne zvyšovat teplota (ze 20 na 30 stupňů Ceslsia), a poté buď skokově na 33 stupňů, pokud chcete hrudkový sýr typu ricotta, případně na 38 stupňů Celsia, pro tvrdý sýr. Následuje scezení a vytlačení. Vyrobený sýr by měl v závislosti na způsobu uchování vydržet až deset dní v poživatelném stavu. Daniel Angerer ze sýra připravuje amouse-bouche, tedy jemné sýrové canapé z mateřského mléka, fíků a maďarské pálivé papriky.
Svým nápadem strhnul lavinu nejen odsudků. Jásali nad ním například ochránci práv zvířat z organizace PETA. A k bílkovinám čistě lidského původu při výrobě jogurtů začalo sahat hned několik restaurací v Londýně, Nizozemsku a Švýcarsku.
Ochutnali byste sýr z lidského mléka?


description: Polo s mrtvolou kozy, lov s orly, zápasení, lámání kostí. Kočovnické hry přilákaly do Kyrgyzstánu soutěžící ze čtyřiceti národů. Nescházela ani lučištnice, která zbraň ovládala nohama.

title: OBRAZEM: Jako za Čingischána. Kočovnické hry předvedly sílu i rychlost


description: Jedna prostopášně hýřila, jiná byla k uzoufání nudná. Další jedla jen jahody, jiná byla slepá, další němá. Tamta uměla řídit auto, jiná šít, támhleta krásně malovala. Všechny obývaly jedno tělo, tělo Chris Sizemoreové. Mohla za to disasociační porucha osobnosti. Statečná žena zemřela 24. července, bylo jí 89 let.

title: V Chris Sizemoreové žilo přes dvacet osob. Od ženy vampa po introvertku

maintext:
Jednoho dne, psala se padesátá léta, se Eva Whiteová probudila celá polámaná. Bylo ráno, ale ještě pořád bylo prosyceno alkoholem, sexualitou, intimním jiskřením předchozí noci, ještě pořád se cítila přiopile. A zmateně. Nikdy přece nepila, odsuzovala to, barů se ostýchala, nejraději bývala doma, stranou. Tak co se stalo? Musel to být omyl.
A opravdu, nepletla se. Ona noční jízdu nepodnikla, v nočním baru pila a nad panáky sváděla osazenstvo extrovertní, vyzývavá a sebevědomá Eva Blacková. S následky se však musela vyrovnat Eva Whiteová. Jedna pila, druhá měla kocovinu, jedna si užívala, druhá se chvěla nejistotou, která sváděla ke studu. Obě ženy totiž sdílely jedno tělo.
Nepatřilo však ani jedné z nich, bylo to tělo paní Chris Sizemoreové. Ženy, která večer nevěděla, kým ráno bude. Ženy, jejíž život za sebou nechal velmi silný příběh. To proto, že aby paní Sizemoreová přijala samu sebe, musela přijmout mnoho cizích, ale intimně propojených osobností. Lidí, kteří kontrolovali její život. Trvalo jí to čtyřiačtyřicet let.
Moje malé holčičky
Narodila se v roce 1927 v Edgefieldu v Jižní Karolíně v rodině farmáře a později dělníka na pile. A už odmala věděla, že s ní je něco jinak. Ve škole po ní chtěli zkoušky z látky, kterou neznala. Chyběla jsem, tvrdila přesvědčeně, zatímco třídní kniha i spolužáci a učitelé ji usvědčovali ze lži, seděla přece v lavici!
Bylo to na denním pořádku. Trápilo ji, že je trestána za prohřešky, které neudělala, a okolí v ní vidělo potížistku a lhářku. „Každý si myslel, že lžu,“ vzpomínala později, „vždyť všichni viděli mé tělo, jak to či ono páchá!“ Když jim říkala, že to přesto nebyla ona, ale „tamty malé holčičky“, smáli se. Proto o oněch holčičkách přestala mluvit. Přestala mluvit skoro vůbec a začala se stranit lidí. „Stala se ze mě samotářka,“ líčila.
Trápení tím samozřejmě nekončilo. „Tamty malé holčičky,“ jak říkala svým jiným osobnostem, které jí přisoudila psychická porucha, nezmizely a odsudky okolí se nevytratily. Jednou slyšela, jak její strýc tvrdí, že je posedlá démony, jindy zaslechla, jak babička říká její mamce: „Nevím, co s tím děckem uděláte.“ Dohánělo ji to k žalu.
Styděla se, přestala chodit do kostela, lidi chtěla potkávat, co nejméně to šlo. „Co jsem komu udělala?“ ptala se, ale na odpověď nepřišla: „Nenapadlo mě nic, zač by mě Bůh tak trestal.“ Nepomohl ani rodinný lékař. „Trpí zvláštním druhem ztrát paměti,“ konstatoval jen, když si mu Chris stěžovala.
Zůstala tedy se svými holčičkami. A jak dospívala, rostly i ony.
Jak zahnat Evu Blackovou
Když se v padesátých letech už jako vdaná dostala do ordinace psychiatrů Corbetta H. Thigpena a Herveyho M. Cleckleyho, provázely ji dvě. Lékařská dvojice je pojmenovala Eva Black a Eva White - černá a bílá. Soužití to nebylo harmonické. Vsadit ještě jednou na lékařskou péči se Chris Sizemoreová odhodlala poté, co se Eva Blacková pokusila uškrtit její dvouletou dcerku Taffy. Zabránila jí v tom až, tušíte správně, Eva Whiteová.
Lékaři, kteří se do bizarního vnitřního ustrojení Chris Sizemoreové dostali rozhovory i hypnózou, žasli. Opravdu v něm nalezli Evu Blackovou, požitkářskou, flirtující a sebevědomou party girl, která trávila dny v biografu a noci v barech a tančírnách, a její protějšek Evu Whiteovou, depresivní, nudnou, bezbarvou, rezervovanou. Nastupovaly na scénu bez jakýchkoli pravidel, jejich výměny se ohlašovaly jen bolestivými migrénami – během nich se něco přepnulo.
Psychiatři diagnostikovali Chrisin problém jako atypickou schizofrenii, nechali ji hospitalizovat a navrhli jí elektrošoky. Těžko říci, co si o terapii myslela sama Chris, jisté je, že zasáhla Eva Blacková. Rozhorlila se, sbalila si kufry a z nemocnice nakvašeně a hrdě odešla.
Thigpen proto přistoupil k hypnóze a jiným méně invazivním metodám. Postupoval jako architekt. Krůček po krůčku v Chris konstruoval ještě jinou osobu, která by její osobnost naplnila. „Snažil se dostat pod kontrolu Evu Blackovou,“ mínila po letech Chris Sizemoreová. Tak vznikla z hloubi Chris žena jménem Jane.
To jako Jane se Chris v roce 1953, po krachu prvního manželství, seznámila se svým druhým manželem. A když se sezdali a Jane převzala zodpovědnost za společný život, obě Evy zmizely. Doktor Thigpen to považoval za vítězství. O případu sepsal s kolegou vědecký text, sérii článků pro magazín American Weekly a zprostředkoval pacientce smlouvu o natočení filmu. Slavný snímek Tři tváře Evy končí happyendem: Jane prostoupila osobností pacientky a Evy vytlačila.
Ve skutečnosti se happyend nekonal. Evy i Jane vystřídaly další a další osobnosti. Celkem jich bylo devatenáct.
Staré, mladé, kuchařky i malířky
Byly různého věku, zdravotního stavu, měly různé záliby, dovednosti. „Zůstávaly deset minut – nebo šest měsíců,“ popisovala Chris. Byla to pestrá plejáda postav. Samozřejmě, majitelka těla byla psychicky nemocná, ale z různorodosti jejích převtělení i tak mrazí, kolik povah, přístupů k životu, motivací a schopností se v jednom člověku objeví.
Byla tu Jahodová lady, jednadvacetiletá slečna, která se objevila, když bylo Chris Sizemore šestačtyřicet, a která jedla výlučně jahody, cvrnkala kuličky a chodila bosa. Potom slečna, která dostala přízvisko Banana Split podle dezertu, který milovala. Také Panna, vyhýbala se jak jakémukoli líčení, tak dotykům Chrisina manžela. Lady Lžíce sbírala lžíce, Slepá lady neviděla, dvě osobnosti byly tak zkroušené, že se pokusily o sebevraždu, další mocně klela, jiná byla němá. Šest se vynořilo z týmu holčiček z dětství Chris Sizemoreové.
Každá osoba se lišila velmi praktickými aspekty. Jeden čas se Chris Sizemoreová kvůli svým třem alter egům, která měla odlišné chutě, projedla k otylosti. „V témže těle jsem živila různými jídly tři různé lidi,“ vysvětlovala. Každá postava uměla něco jiného, jedna si otevřela oděvní dílnu, protože uměla šít, následující byla výtečnou kuchařkou, další zdatnou malířkou. Jedna uměla řídit, takže vyvezla syna Bobbyho do obchoďáku – jenže co čert nechtěl, po nákupu ji vystřídala jiná, která nevěděla, ani jak se rozjet. „Domů mě mamka dovézt nedokázala,“ vzpomínal Bobby.
A dodával, že jeho nejoblíbenější matčinou verzí byla Fialová lady, osmapadesátiletá paní s jižanským akcentem, trpící artritidou, která se oblékala do jediné barvy, nosila bílé paruky, malovala a synka rozmazlovala. Nejpodivuhodnější potom byla Ústupová lady, ta se tak bála, že udělá tytéž chyby, že nikdy nechodila toutéž cestou podruhé.
Obvykle se osobnosti objevovaly ve trojici. Jedna byla dominantní, druhá neutrální, třetí nejslabší. Dominantní se poznala podle toho, že si dokázala pamatovat i to, co udělala jako dvě ostatní.
„Po všechny ty roky jsme chodili jako mezi vejci, báli jsme se, jaké osobnosti z toho vzejdou,“ přiznával syn Bobby. Ano, všechna Chrisina alter ega nebyla trefou, ale její rodina ano. „Ať byla moje matka kýmkoli, ať ze sebe vypustila jakoukoli osobu, každou jsem považoval za svou matku,“ říkal Bobby. „Kdybys dostala rakovinu, starala bych se o tebe též,“ vysvětlovala matce později dcera Taffy, byla to mimochodem právě ona, kdo všem mamčiným osobnostem dával jména. A manžel Don? Chris vzpomíná, že když bylo nejhůř, moc toho nenamluvil – seděl a díval se na televizi. „Každý bývá někdy nemocný,“ odtušil po letech.
Takhle ztvárnila tři tváře Chris Sizemoreové Joanne Woodwardová. Sama Sizemoreová film zhlédla až v sedmdesátých letech. „Woodwardová předvedla skvělé herectví,“ prohlásila. Dodala ale, že film neodpovídá realitě. I proto, že v ní tehdy nevyhrála.
Obhospodařovat tolik lidí v jednom těle však bylo náročné. Chris proto chodila, i se svými vnitřními souputnicemi, k dalším a dalším terapeutům. Až v roce 1970 narazila na Tonyho Tsitose. Ten došel ze všech lékařů nejdál.
Traumata, která na sebe vzaly jiné
Pomohlo mu, že věda mezitím pokročila a že si většina okupantek Chrisina těla vedla deníky, některé i psaly vzkazy pro ostatní vtělení. I díky tomu šel Tsitos na opravu Chris docela jinak než jeho kolegové předtím. Nesnažil se z ní její holčičky a ženy vyhnat. Poznal totiž, proč, kdy a jak se objevily. Pochopil, že jejich existence má důvod, že to jsou „démoni“ s příčinou.
Disociační porucha osobnosti, jak moderní věda Chrisinu nemoc nazývá, totiž většinou vzniká v dětství po prožitém traumatu. Prožitá realita, obvykle násilí či sexuální zneužívání, je příliš těžká, aby si ji dítě integrovalo do paměti, takže ji v podvědomí nechá odžít někoho „jiného“. A Chris Sizemoreová si na sezeních nakonec rozpomněla, že trauma neprožila jen jedno.
Poprvé přišlo ve dvou letech. Byla svědkem, jak dělníci na farmě vytahují ze zavlažovacího příkopu muže v bezvědomí, asi mrtvého. Byl to deprimující pohled – a tehdy se objevila její první holčička. „Stála na mostě a dívala se na to. Já se na to nedívala, ale věděla jsem, co vidí ona,“ napsala v roce 1977 v knize Já jsem Eva. Tím to ale nekončilo, strašlivými momenty byly naplněny i další tři měsíce.
Během nich byla svědkem, jak velká elektrická pila přeřízla dělníka přesně v pasu. A poté se ošklivě pořezala její mamka v kuchyni. „Zavolej tatínka,“ prosila ji, ale Chris nemohla, utekla do pokojíku a schovala hlavu pod polštář. Pak ucítila, jak odchází z těla, a uviděla jinou dvouletou dívenku. „Odcházela, viděla jsem, jak vychází ze zadních dveří, jak přechází velký kámen, co sloužil jako schodek. Šla kolem venkovní toalety, do stodoly,“ popisovala. A ještě jednou jí další holčička přišla na pomoc. To když jí necitelný soused nesl plačící a bránící se k rakvi, aby ji donutil políbit na tvář zemřelou babičku. Naštěstí se tehdy místo ní chopilo hrozného úkolu děvčátko s rudými vlasy a zářivýma očima.
Doktor Tsitos v tom viděl klíč. Defilé odlišných osob byla podle něj Chrisina sebeobranná reakce proti strachům, úzkostem, nejistotám. A místo toho, aby ony osobnosti vyháněl konstrukcí nějaké jiné, rozhodl se je do Chris všechny integrovat. Trvalo to čtyři roky.
Stát sama za sebou
Všechny ženy skládal do Chrisiny osobnosti jako kousky puzzle – až nakonec ztratily smysl své existence. Vzdaly se a zmizely. Doslova, viděla to. Onoho klíčového dne roku 1974 prý věděla od rána, že je čas, že k tomu dojde. A pak to přišlo. Jako kdyby seděla v divadle, na scénu vyšly po schůdkách všechny postavy, které ji naplňovaly život – a poté zmizely za oponou. „Bylo to jako vyvěšení bílé vlajky. Bylo po všem,“ líčila. Jenže první dojem, kdy zůstala ve vlastním těle sama, byl rozpačitý.
„Jednou z nejtěžších věcí, které bylo třeba se přizpůsobit, bylo ticho a osamělost. Truchlila jsem po nich,“ přiznávala. „Nikdy předtím jsem nebyla jednou jedinou osobou,“ vysvětlovala. Nejvíc jí scházela Eva Blacková, i když škrtila její dcerku – ovšem ne proto, aby ji zabila, ale jen vystrašila, jak Eva Blacková uvedla v hypnóze. „Byla to upřímná žena. Nikdo jiný tak nemiloval život, jako ona!“ líčila. Leccos v ní z Evy Blackové zůstalo, například láska k tanci.
Nakonec si přivykla. „Brala jsem to tak, že jsem je musela zabít, abych mohla žít,“ říkala. Dostavil se překrásný klid, mír. „Jako ve středu hurikánu,“ přirovnávala. Trvalo však celý rok, než uvěřila, že je pouze sama sebou, že se žádná ze „sester“ už nevrátí a že „mám-li udělat se svým životem cokoli, budu to muset udělat já sama“. Našla samu sebe a s tím se dostavilo bezpečí. „Nedokážete si představit, jak báječné to je jít večer do postele a vědět, že to budete vy, kdo se ráno probudí,“ rozplývala se.
A věděla, jakým mechanismem se její „sestry“ povedlo přimět k odchodu. Zlom nastal, když „jsem přijala fakt, že je v pořádku být sama sebou, a přestala jsem ony osobnosti potřebovat k fungování, když jsem pochopila, že ne všichni lidé mě budou mít rádi – a že je to tak OK“, vypověděla listu St. Louis Post-Dispatch v roce 1993. Ano, poučení z příběhu Chris Sizemoreové zní – každý musí mít odvahu postavit se za sebe. Chris Sizemoreová to nakonec dokázala.
Nejenže došla usmíření, měla dost energie na to, aby pomáhala ostatním psychicky nemocným. Doporučovala, ať se za nemoc nestydí. Popisovala, jaké je to projít integračním procesem a jaké je to vyrovnat se s tím, že po dlouhou dobu byla jinými lidmi. „Takže jsem ztratila čtyřiačtyřicet let svého života!“ popisovala své zděšení po vyléčení – a dodávala, jak hrozbu dalšího traumatu odmítla: „Ne, ztracené budou, jen když dovolím, aby se ztracené staly.“
Na některých přednáškách ji doprovázel manžel Don. Posluchači se jej ptávali, které z Chrisiných převtělení měl rád nejvíc. „No, zamiloval jsem se a vzal si Jane, takže soudím, že nejvíc jsem miloval ji. Teď si ale zvykám na Chris,“ odpověděl v roce 1975. „Dám ti spoustu, spoustu času,“ odvětila tehdy Chris.
Ostatně, leccos si ze svých „sester“ ponechala. Od šesti, které byly umělkyně, získala malířský talent. Její obrazy pomáhaly splácet dluhy za nákladnou léčbu.
Spokojený život. I když s otazníky
Ani tak to není příběh se stoprocentním, úhledným happyendem. V první řadě nad ním vykresluje stín ostudnost jednání Hollywoodu. Herecké zpracování bylo úchvatné, Joanne Woodwardová dostala za hlavní roli právem Oscara. Jenže s Chris Sizemoreovou se nejednalo důstojně. Zástupci Twentieth Century Fox se s ní ani neobtěžovali potkat, smlouvu ji k podpisu předal, s tím, že ji ani nemusí číst, psychiatr Thigpen. Pro jistotu ji přiměl podepsat se nejen jako Chris, ale též jako obě Evy a Jane. Film se stal trhákem, filmařům vynesl velké peníze. Chris dostala sedm tisíc dolarů. Ale nešlo jen o to.
Když v roce 1989 napsala knihu Moje vlastní mysl a herečka Sissy Spacek ji chtěla zfilmovat, společnost Twentieth Century Fox se ozvala. Neomaleně, nestoudně, otrokářsky. Hlásila se k tomu, že vlastní cokoli o Chrisině životě. Smlouva totiž filmařům dávala práva na „životní příběh“ Chris Sizemoreové a filmaři tvrdili, že se práva nevztahují jen na její příběh, který shrnuli v knize Thigpen s Cleckleyem. Platí na celou její existenci, bez časového omezení. „Nejprve můj život kontrolovalo oněch dvaadvacet osob – a teď jedna velká korporace,“ shrnula cynismus byznysu Sizemoreová. A o svůj život se prala. Vítězně, u soudu vyhrála.
Potom tu však byl ještě spor o roli terapeuta Thigpena. Otazníky na světlo vytáhl psychiatr, odborník na disasociační poruchu Colin A. Ross. Svého kolegu obvinil z toho, že hypnózou i jinými metodami s Chris Sizemoreovou manipuloval. „V různých obdobích byl jejím psychoterapeutem, publicistou, literárním agentem, filmovým agentem, vyjednavačem smluv a právním poradcem,“ tvrdí Ross a Thigpena obžalovává dokonce ze sexuálních přečinů proti pacientce. Měl ji přimět k potratu, během něhož došlo, bez vědomí Chris i jejího manžela, ke sterilizaci. Na napsání Rossovy knihy Znásilnění Evy se podílela i sama Chris, která jinak nikdy nepřestala být Thigpenovi vděčná za to, že s ní pracoval v době, která by ji jinak poslala do ústavu. „V oné knize je kus pravdy,“ komentoval obvinění syn Bobby.
Chris Sizemoreová strávila zbytek života klidně. Přednášela, hájila psychicky nemocné, malovala, zahradničila. „Myslím, že můj život byl úspěchem. Cítím, že jsem pro sebe našla místo a pocit míru, který někteří lidé nikdy nepoznají,“ prohlásila v roce 1989. Zemřela letos 24. července na Floridě, bylo jí 89 let.


description: Epidemie, plesnivé jídlo, nedostatek vody, matrací i oblečení. A především málo místa, tragicky málo. Nairobské vězení Kamiti je už desetiletí přeplněné. Jen čekání na soud za jeho zdmi je dostatečně krutým trestem.

title: Drsná vězení světa: v nairobské trestnici se bojuje i o vzduch k dýchání

maintext:
S budováním věznic se začalo už během vzniku východoafrického protektorátu, později zvaného Britská východní Afrika. Zabíral oblast Velkých jezer, tedy území dnešní Keni a části Ugandy, a měl sloužit k ochraně „výsostných obchodních zájmů zemí britské koruny“. Výstavba věznic pokračovala i během existence nástupnického koloniálního útvaru, známého jako Britská Keňa.
Proč jsou tato data tak důležitá? Proto, že v letech 1890 až 1921 vznikla drtivá většina dnešních keňských trestnic a káznic. A v tom je klíčová potíž. Vězeňský systém Keni snad ještě „fungoval“ za krále Jiřího V., Edwarda VIII. či Jiřího VI., postupem času se však zahltil, ucpal a definitivně přestal plnit svou funkci. Dokládá to i případ rozhodně nejextrémnějšího vězení v Keni, které zdatně aspiruje na post nejšílenějšího kriminálu v celé Africe. Věznici Kamiti známé jako Nairobi Prison.
Vězení, které pohltilo město
Bylo vystavěno v roce 1911 a na svou dobu to bylo skutečně velkokapacitní zařízení. Do tří oddělených bloků bylo možno umístit až 800 vězňů. Vězeňský areál cihlových budov zajišťovaly po stranách dvě řady drátěných plotů. Část vyhrazená trestancům volně navazovala na administrativní zázemí, soudní dvůr a obydlí dozorců včetně jejich rodin.
Čekání na soudce V poměru na počet obyvatel je Keňa relativně nekriminální zemí. Na 100 tisíc lidí žijících na svobodě tu připadá v průměru 130 za mřížemi. Jen pro srovnání, na Ukrajině je to okolo 350 a ve Spojených státech amerických 737. I poměr zastoupení uvězněných podle pohlaví je v Keni vzácně vyrovnaný: 48 procent odsouzených jsou muži, 42 procent ženy. Mnohem horší zprávou je ale podíl neodsouzených vězňů, tedy lidí, kteří v zadržovací cele vyčkávají na soud a konečný verdikt, který je může samozřejmě i uznat nevinnými. Těch je 45,6 procenta z celkového počtu vězněných. Na svůj soud tu můžete čekat i pět let, pokud se ho vůbec dožijete. Horší situace už na světě panuje jen v Turecku a Nigérii.
Původně stálo zařízení na vzdáleném cípu tehdy ještě malého ospalého osmitisícového města. Nairobi, prohlášené za hlavní středisko kolonie, však začalo živelně růst. Přispělo k tomu i napojení na železniční trať. O třicet let později už byla věznice ze všech stran obklopena městskou zástavbou a dnes s ní prakticky splynula.
Procházka a bloudění mezi ploty domů tak pro vás může mít nečekané rozuzlení. Rázem se totiž můžete ocitnout na jednom z dvorků vězení a ven už se pravděpodobně nikdy nedostanete. Ostraha vězení skutečně absolutně selhává, pokud jde o přísun lidí zvenčí. Nazpět už je cesta o poznání těžší.
Jako sardinky
Počet vězňů v Nairobi Prison dosáhl v roce 2003 „přibližně tří tisíc“, ale slovo „přibližně“ má především zastřít fakt, že ani sami dozorci a správa vězení netuší, kolik lidí se uvnitř areálu vlastně nachází. Číslo tři tisíce totiž zůstává prakticky neměnné už po dvě desetiletí. A přitom se přísun vězňů zvyšuje.
Katastrofálnost celé situace podtrhuje fakt, že ani ne deset kilometrů od největší lidské skládky na africkém kontinentu (a necelých dvacet kilometrů od největšího afrického slumu Kibery) stojí sídlo Centra pro ochranu lidských práv OSN. O životech odsouzených a na rozsudek čekajících lidí činovníci organizace, která má bojovat za lidskou důstojnost, v klimatizovaných pokojích tuší asi pramálo.
„Je to nejhorší vězení, ve kterém jsem kdy byl,“ říkal o Nairobi Prison bývalý politický vězeň Njoroge Wanguthi. A měl s čím porovnávat, postupně totiž prošel osmi keňskými kriminály a přežil. „Je to totálně přeplněné místo.“
Drsná vězení světa Při pátrání po temných tvářích světa jsme zatím navštívili: Presidio Modelo - někdejší peklo plné ticha na Kubě
„V celách pro tři spí devět lidí. V bloku pro padesát jich je na tři stovky,“ popisoval Wanguthi. Chronická přeplněnost je patrná na každém kroku. Podlouhlé betonové komory, původně sklady, slouží jako „náhradní“ cely. V úplné tmě a bez klimatizace se tu vedle sebe musí na holou podlahu poskládat stovka vězňů. Tělo na tělo, často nazí kvůli neúnosnému vedru.
„Když se chcete obrátit na druhý bok, musíte se zeptat souseda. A otáčí se celá řada,“ líčil. Nevděčnou, ale zásadní roli zastává v komoře vězeň hned u dveří. Udržuje je celou dobu pootevřené a nesmí usnout. Pokud by se totiž zaklaply, v místnosti bez oken by se všichni udusili.
Blechy, vši, svrab, červi a moskyti v takových podmínkách nepřekvapí. Horší už je to s toaletami, které prakticky neexistují. Část z nich je přebudována na cely a zbytek je doslova zaplněn až po okraj. Kanalizace tu nefunguje už dávno a řada odsouzených vykonává velkou i malou potřebu přímo mezi spoluvězni. Jsou tu i jakési otevřené jímky, jimiž v tropickém dusnu volně plyne to, co vězni vyprodukují.
Plesnivé jídlo, netekoucí voda
Život tu plyne v ustáleném rytmu. V sedm hodin ráno je čas na snídani. Podává se vařící voda s rozmíchanou lžičkou kukuřičné mouky, stoluje se přímo na asfaltu. Strkanice mezi odsouzenými a na soud čekajícími vězni jsou běžné. Dozorci nijak nezasahují.
V jednu hodinu je čas oběda. Prakticky každý den se tu podává ugali, vařená zelenina s tvrdými fazolemi, která již před časem začala podléhat rozkladu, a také kukuřičná kaše. Tento pokrm ucpává stejnou měrou nefunkční kanalizaci jako zažívání odsouzených. Nic jiného ale k jídlu není, jen tu a tam listy plesnivého zelí.
Poté 200 vybraných vězňů nastupuje na snášení vody. Přívod totiž nefunguje, a tak musí skupina trestanců nanosit vodu do nádrží a kádí pro všechny. Od pěti hodin jdou vězni do cel a komor. V místnostech bez oken se svítí s pomocí koroboi, malých lampiček vyrobených z knotu ponořeného do zvířecího tuku. Ten na čas překoná puchem zpocená těla i fekálie. Čas tu zpestřují epidemie tyfu nebo cholery.
Kanibalové a řezníci
Bývalý ředitel vězení David Mwania v roce 2003 v rozhovoru pro BBC připustil, že systém vězeňské správy je v rozkladu. „Teď tu máme 3 800 vězňů, vězení má však kapacitu 800. A peníze dostáváme jen na oněch 800,“ uvedl. Státní příspěvek na jednoho vězně přitom tehdy činil 30 centů na den. Z peněz, které by nestačily ani pro oficiálních osm stovek, se muselo nasytit skoro pětkrát více lidí.
Příliš málo věznic Když byla v roce 1911 oficiálně založena Keňská vězeňská služba, spadající tehdy pod všeobsažné Ministerstvo vnitřních záležitostí, kulturního dědictví a sportu, připadla jí do vínku správa 92 nápravných zařízení. V nich se 320 stálých placených strážců-dozorců staralo o 6 559 vězňů. Na zemi, která měla v roce 1905 necelé čtyři miliony obyvatel, to vůbec není špatná bilance. Během následujících sto let se sice zvýšil počet nápravných zařízení na 108, ale počet obyvatel mezitím stoupl na sumu 40 milionů. A spolu s tím „vyskočil“ i počet vězňů. V roce 2014 jich bylo ve výkonu trestu 54 579, dnes jich je o osm tisíc méně. Mezinárodní centrum pro studium vězeňství tvrdí, že průměrná kapacita všech keňských věznic je překročena o 284,3 procenta. To je bezkonkurenčně nejvíc na celém světě.
Mwania, tehdy ostře kritizovaný za katastrofální stav celého Nairobi Prison, se hájil neúměrným přísunem stále nových vězňů. Do praxe za své působnosti zavedl opatření, které platí dodnes. Dal výsadní postavení Bloku číslo 1. To, že se v celách pro tři nachází „jen“ pět vězňů, by se mohlo zdát ostatním odsouzeným, kteří se v Bloku číslo 2 tísní po dvanácti, jako ráj. Ale neměnili by. První blok je totiž domovem té nejhorší lidské sebranky: masoví a sérioví vrazi, lidští řezníci, kanibalové. Mwania se je z důvodů bezpečnosti snažil izolovat od ostatních. V této budově se nachází 892 vězňů, nad nimiž byl vynesen rozsudek smrti.
Tři mrtví denně
Keňa sice už popravy odsouzených neprovádí, ale trest smrti zatím ještě nezrušila. Strach z toho, že by se někdo přeci jen do výkonu definitivního rozsudku pustil, je prý to jediné, co obyvatele Bloku číslo 1 „drží na uzdě“. Oddělení těžkých trestanců od zbytku osazenstva naneštěstí znamenalo nahuštění kriminálníků menšího kalibru do ostatních míst.
„Věznice v Nairobi je dlouhodobě podvybavená,“ říkal Mwania. „V celách pro tři máme jen dva slamníky a jednu deku.“ Navíc jsou v nich vězni až po deseti. Dalším nepopulárním opatřením je, že se strava vydává jen oblečeným vězňům. Zdaleka ne všichni trestanci však mají trestanecký mundúr nebo vůbec nějaký oděv. Ti jsou pak odsouzeni k hladovění nebo žebrání. Nebo k vraždění kvůli šatům.
V průměru tu dojde až ke třem úmrtím za den. Proporčně jsou stejně zastoupeny vraždy spoluvězňů, oběti hromadného znásilnění a lidé, kteří zemřeli na nemoci a infekce. Problematické je určování totožnosti. Často tu totiž umírají lidé, které nikdo nezná a neví se, proč tu vlastně byli. Administrativa selhává ve všech bodech.
Za peníze pořídíte i svobodu
Ještě jedno opatření Mwania zavedl, vytvořil dvoreček, malé, částečně zastřešené nádvoří mezi vězeňskými budovami. Tam jsou umísťováni „barevní“ vězni. Tedy běloši a Asiaté. Jejich životnost by se totiž mezi ostatními blížila stěží desítkám minut. A na rozdíl od bezejmenných vězňů uvnitř bloků Nairobi Prison by muže s mimoafrickým původem mohl ještě někdy někdo hledat. Čínští překupníci slonoviny nebo Evropané pašující drogy se tu ovšem obvykle dlouho neohřejí.
Úplatnost a korupce vězeňské služby je v Nairobi Prison nechvalně proslavená. Vězni sice nemohou disponovat penězi, ale pokud mají někoho „tam venku“, může se jejich životní standard výrazně zlepšit, dají-li navíc všimné dozorcům. Za peníze si od nich koupíte všechno. Dokonce i svobodu. Nad její cenou se prý dá smlouvat, s jednou výjimkou: slevy neplatí pro muslimy a Somálce. Na ty mají i strážní spadeno.


description: Nahoru museli v noci, aby se vyhnuli hlídačům. Ve výšce 180 metrů přespali a ráno si užili adrenalinu. Stačilo zaváhání, moment nekoncentrace a výlet skončil tragédií. Rumun Flaviu Cernsecu a jeho kamarádka Ena však prokázali, že jsou ve výškách jako doma.

title: VIDEO: Výška 180 metrů a bez jištění. Mladík dělal stojky na komínu


description: Vybrali jste ji za nejkrásnější z naší galerie olympioniček z Ria. Těžko říct, zda by to necítila jako hořkou poctu. Darja Klišinová totiž ví, že když se sportovkyni nedaří, je pro ni krása břemenem. Do historie by se rozhodně nechtěla zapsat jen jako atletická Barbie. Touží po medailích, toužila po nich odmala.

title: Darja Klišinová: krásná skokanka, která zoufale nechce být jen Barbie

maintext:
Sportování, dřina a poctivé trénování drželo taktovku nad jejím životem od samého dětství. Nejprve to byl ovšem volejbal. Hned po škole chodívala domů, najedla se, udělala úkoly, potom sama naskočila do autobusu, který ji odvezl přes celé město Tver, v němž se v roce 1991 narodila, na trénink. Domů se malá blonďatá holčička dostávala v devět večer, zhltla rychle večeři a šla rovnou do postele. To jí bylo osm devět let. Samostatná, soustředěná na své poslání. „Rodiče mi dávali hodně svobody,“ vzpomínala později, „stěží jsem se s nimi vídala.“
PODÍVEJTE SE GALERII KRÁSEK Z RIA SEŘAZENOU PODLE VÝSLEDKŮ VAŠEHO HLASOVÁNÍ
Volejbal jí šel i bavil, ve dvanácti jí však do života zasáhla žena, která jí bude doprovázet dlouhá léta, trenérka Olga Šemigonová. To ona vysokou a útlou dívku s dlouhýma rychlýma nohama nasměrovala na atletiku. Darja nejprve experimentovala i s překážkami, trojskokem a krátkými sprinty, nejlepší však byla ve skoku do dálky. Jeden čas vedle něj dělala i volejbal, zjistila však, že chce-li excelovat, musí si vybrat. A vyhrál individuální sport.
„Cítila jsem, že jsem k tomu předurčena. A za tím božím znamením jsem šla,“ říká Klišinová dnes. Jindy je přímočařejší a zemitější: „Dávám přednost trénování sama za sebe – a taky vyhrávat sama za sebe. Přináší to větší uspokojení. Myslím, že jsem osamělý vlk.“
Ve třinácti letech jí Šemigonová doporučila, ať se spolu s ní přestěhuje do Moskvy, aby měla lepší tréninkové podmínky. Rodiče souhlasili. „Několikrát za den mi ale volali, aby se ujistili, že je vše v pořádku,“ popisuje Klišinová.
Vše v pořádku bylo, malá Darija si s rytmem velkoměsta porozuměla tak, že nyní má při návštěvách rodného Tveru pocit, že ji tamní provinční atmosféra dusí. Především však bylo vše v pořádku na sportovní úrovni. Darija rostla a rostla.
Od úspěchu k úspěchu, z písku před objektiv
V roce 2007 vyhrává mistrovství světa mládeže i evropské mistrovství mládeže, dva roky nato evropské juniorské mistrovství, v roce 2011 evropské halové mistrovství a především zdolává sedmimetrovou hranici. V Ostravě vítězí v evropském šampionátu U23 díky skoku 7,05 metru. „Byl to šok,“ přiznává. Dodává však, že se při skoku cítila extrémně přirozeně.
Darja Klišinová narozena: 15. ledna 1991
výška: 180 cm
osobní rekordy: 705 cm na stadionu, 701 v hale
Když dopadla, svět ztichl. „Skočit takovou vzdálenost, to lidi přimělo posadit se a vzít ji na vědomí,“ shrnuje Šemigonová.
A svět samozřejmě postřehl i to, jak je nadějná skokanka půvabná. Byla nazývána královnou sportovní krásy, tisk psal, že pokud by výrobce hraček pro děti začal produkovat Barbie – atletku, měla by podobu Klišinové. Klientka elitní agentury IMG World fotí pro časopisy, skví se jako modelka. Její fotky hltají všechny sociální sítě.
Až se začaly objevovat i pochyby. „Nestane se jen další Annou Kurnikovovou?“ ptali se mnozí s odkazem na ruskou tenistku, která se více než sportovními výkony proslavila jako modelka. Ona sama měla jasno, nechtěla se nechat zlákat světem líčidel, objektivů a kamer. Modeling pro ni byl jen rozptýlením. „Takovou spoustu času trávím zpocená ve sportovním, že je příjemné být nalíčená a hezky oblečená,“ vysvětlovala.
A vždy zdůrazňovala, že všechny její výlety do modelingu má pod kontrolou bedlivá Šemigonová. To ona povolovala odskoky mimo pískoviště. Klišinovou však nikdy nebylo potřeba příliš hlídat. Atletika ji prostě bavila víc. „Jen si představte, že se vám povede dlouhý skok... letíte k vítězství. Co může tenhle pocit porazit?“ položila řečnickou otázku v internetové diskuzi se svými fanoušky.
Skok do dálky je podle ní založen především na vyváženosti mezi rychlostí, technikou běhu a skoku.
A jindy nezakryla, že navzdory renomé celebrity je docela praktickou slečnou. „Atletika není jen moje vášeň, ale taky moje obživa. Vždycky říkám, že nohy mi platí složenky,“ řekla.
Nikdy bych to nečekala
Navzdory odhodlání a koncentraci však Klišinovou na doskočišti nečekaly jen úspěchy. V roce 2011 vyhraje evropské halové mistrovství a evropské mistrovství U23, ale potom se zraní při strečinku právě před finále světového šampionátu, aby ji čekala operace a dlouhá rekonvalescence. A kvalifikace na olympiádu v Londýně 2012 se nepovede.
Pro rozjetou skokanku je to obří, neskutečné zklamání. Ačkoli emoce nedává z principu nikdy najevo, tehdy neskrývala hořkost. Poučila se však, chybu našla v tom, že se nedostala do soutěžního rytmu, a dávala na to propříště pozor. Ovšemže, sledovat to bude především Olga Šemigonová, někdejší lokální trenérka, která Darju Klišinovou dovedla až do světa velké atletiky.
Potom jede skokanský vlak zase lépe, Klišinová vyhrává v roce 2013 Univerziádu i evropské halové mistrovství, v roce 2014 je bronzová na evropském šampionátu. A soustředí se na Rio de Janeiro.
Jenže tato mise má být ještě mnohem palčivější zkušeností. Nejprve byla Klišinová, která již po tři roky žije a trénuje v Americe, jako jediná z ruských sportovců a sportovkyň na olympiádu připuštěna. Třináctého srpna bylo však rozhodnutí zrušeno. Klišinová byla na odvolání znovu vrácena do hry až šestnáctého srpna, téhož dne, kdy skokanský souboj startoval. Skončila v něm devátá, dosáhla na 6,63 metru.
Bylo to opět velké zklamání. A neslo silnou příchuť nespravedlnosti. Ten tlak! Do Ria dorazila jako jediná ze dvou ruských zástupkyň, neskrývala, že cítila osamělost. Jenže též výčitky z rodného Ruska: „Zrádkyně!“ Kremlem protežovaný novinář Alexander Agafanov šel nejdál, přirovnal Klišinovou k sovětským občanům, kteří výměnou za přilepšení kolaborovali s Němci. „V německém zajetí tě čeká teplé jídlo, odpočinek a zdravotní péče!“ napsal v bizarním vlasteneckém článku. A nakonec přišlo odmítnutí ze strany olympijských činitelů, odvolání a nejistota do poslední chvíle. To bylo i nad sílu osamělého vlka.
„Před deseti patnácti lety bych si nedokázala představit, že moje první olympijské hry budou vypadat právě takhle,“ řekla po závodu.
Odhodlání a motivace ji však neopouští ani teď. Možná i proto, že tuší, že společenská paměť bývá nevděčnější možná k těm sportovkyním, jejichž krása překryje zápisy ve výsledkových listinách.


description: Hraje na kytaru, na bicí i na flétnu, ale na prvním místě je pro ni zpěv. A v oblíbených žánrech má široký rozptyl, podle nálady poslouchá rock, pop, hard core i klasiku jako Beatles či AC/DC. „Hudba je můj život,“ říká MOgirl Sweet.

title: Hudba je můj život, od Beatles po AC/DC, říká MOgirl Sweet

maintext:
Pestrý hudební vkus jako by odpovídal jejím rozličným charakteristikám. „Jsem cílevědomá, střelená, ale též dobrosrdečná, citlivá a přátelská,“ říká. Pokud by se před objektivem fotoaparátu měla sama nastylizovat do postavy, která by byla jejím opakem, neváhala by. „Byla by to nějaká pořádně proradná sviňucha,“ směje se.
Nejvíc nemá ráda závist, omezenost a zákeřnost, na mužích ji spolehlivě odradí lhaní a manipulování. „Od chlapa vyžaduji upřímnost, důvěru a cit,“ popisuje. A dodává, že svou budoucnost vidí spojenou s rodinným životem. „Nevím proč, ale vidím se pořád v roli takové té maminky a manželky, co se stará o domácnost, děti a svého muže,“ líčí.
Krása je i v odlišnosti
Sweet Je z Prahy, studuje střední pedagogickou školu. Má jorkširského teriéra Jasmínku. „Je už hodně stará, ale je to nejvěrnější pejsek, kterého znám,“ říká. Sweet si potrpí na dobré jídlo. „Jsem ten typ, co se jde raději dobře najíst než si koupit něco na sebe. Jsem totální masožravec, miluji vepřové, například pečené koleno nebo dobré klobásky. Ale mám ráda i lehkou italskou kuchyni. Vlastně jím skoro všechno, kromě ledvinek, buřtguláše a bramboráků,“ prozrazuje.
O svém pracovním zaměření však zatím tak docela jasno nemá. „Rozbíhám se do mnoha směrů. Baví mě všechno, v čem se můžu kreativně, umělecky vyjádřit. Ale baví mě i jazyky, literatura a psychologie,“ říká. Pokud jí pro studium nevyjde žádný umělecký směr, chtěla by v Japonsku studovat psychologii zaměřenou na sexuologii a partnerské vztahy. Nebo pokračovat ve výuce krasobruslení malých dětí. Sama se tomuto sportu věnovala od tří let, dnes trénuje.
Prvnímu tetování nabídla své tělo ve třinácti letech. „Rodiče mi to tehdy nechtěli dovolit, tak jsem si jedno nechala udělat na truc. Dvě malé hvězdy na podbřišku, aby se daly schovat i pod plavky,“ líčí. Od té doby si tělo zdobí dál, ovšem opatrně: „Protože nevím, co chci v životě dělat, snažím se umísťovat tetování tak, aby nebylo vidět v případě, že budu muset do společnosti a vezmu si koktejlky.“
Pro MOmag fotí něco přes rok, magazín si vybrala proto, že dává příležitost modelkám, které chtějí ukázat, že na odlišném vzhledu není nic špatného. „I tak přece mohou být krásné. Určil snad někdo měřítko krásy? Krásné může být i to co se odlišuje. To je poselství magazínu MOmag a moc se mi líbí,“ říká.
Líbí se vám fotky MOgirl Sweet?