description: Alsaská vinná stezka nabízí to nejlepší z Francie i Německa. Pro Čechy je jak dělaná.

title: Alsaská vinná stezka: 170 kilometrů radosti

maintext:
Oficiálně se jmenuje stezka, ve skutečnosti ale jde o běžnou asfaltovou silnici. Alsaská vinná stezka měří jen 170 kilometrů, vede z Marlenheimu na severu do Thannu na jihu, protíná asi stovku starobylých hrázděných městeček a vesnic a určitě patří mezi nejkrásnější na světě. A také kolem ní dělají nejlepší bílá vína na světě. Možná i proto, že se o Alsasanech říká, že vlastně vyrábějí německá vína po francouzsku.
Zhruba se tím myslí to, že zdejší vinaři dělají francouzská vína z tradičních německých odrůd, jako třeba ryzlink. Vlastně je to jen logické. Alsasko má výrazné místo v mocenské a válečné historii Evropy, takže podobně jako spousta jiných evropských regionů nebo rovnou celých zemí několikrát změnilo pána. Ne vždy ke své škodě.
Žádný Balkán
V podstatě lze říct, že Alsasko patřilo Francii pokaždé, když s ním nemělo vlastní plány sousední Německo, což bývalo zatraceně často. Ostatně historii se nevyhnete ani na zdejší vinné stezce. Spousta městeček nese názvy jako Kaysersberg, Kientzheim nebo Katzenthal, což určitě nezní úplně francouzsky. Lidé tady nějak německy vypadají. Němčinu tu ale přesto téměř neuslyšíte.
Je to však úplně jedno. Alsasko dávno není Balkán, zdejší lidé na sebe nevytahují staré náboženské, národní a etnické běsy, takže tu od místních neuslyšíte nic o tradiční francouzsko-německé rivalitě, jež za sebou nechala nemálo mrtvol. Spíš naopak. Když do alsaského vinného regionu přijedete jako já na přelomu října a listopadu, budete si připadat jako v ráji daleko vzdáleném od ošklivé reality.
(Zdroj: Archiv)
Takhle nějak si představuji ideální snový svět podle EU: štědře dotované zlatě zbarvené vinice, v nichž místní ručně sklízejí poslední sladké načervenalé hrozny tramínu, se lesknou v podzimním slunci, které přes den stále krásně hřeje. V téměř každé restauraci se dobře najíte za 13 eur. A v nejlepších vinařstvích si nakupují zimní vinné zásoby bohatí západoevropští důchodci.
Navíc tu Francouzi nepraktikují svou pověstnou aroganci, jak se vám občas stane na jihu. Tady bývají naopak velmi vstřícní, až srdeční. Dokonce se vám ochotně snaží prodat i své víno, na což dávno rezignovali třeba ve slavném Châteauneuf-du-Pape. Tam už jen čekají, že vykoupíte krám, zaplatíte a vypadnete. Ne tak v Alsasku. Když jsem po velkorysém obědě v Château D’isenberg v Rouffachu, skvělé restauraci s výhledem na vinice v údolí, zazvonil v nedalekém vinařství Vorburger-Meyer, protože mi u oběda chutnalo jejich Rulandské modré, ochotně mi otevřela starší Francouzka v domácím oblečení.
Přes hodinu nám pak v chladném sklepě rozlévala všechna vína vinařství a vyprávěla nejen o Alsasku. A stejně tak i ve vinařství Gilg v Mittelbergheimu. Nejvíce si z toho dodnes pamatuji slova o příšerných exportních nákladech a také o tom, jak je Praha plná pouličních zlodějů. Nakonec manažerka vinařství sáhla do šuplíku a podala nám českého průvodce Alsaskem. Voila!
Německá Francie
V podstatě náhodou jsem tři dny bydlel v již zmíněném Kaysersbergu, který leží výhodně zhruba v půlce vinné stezky. Může za to hotely tolik nenáviděný Airbnb, díky němuž jsem se ubytoval přímo na hlavní městské třídě. Tu sice stejně jako jiná zdejší městečka proměnil masový turismus v turistickou past plnou předražených kýčovitých cetek a „řemeslných“ obchodů s pečivem nebo foie gras, což je poslední dobou eufemismus pro nejhorší zlodějinu. Kdo by ale nadával, když může za 60 eur bydlet v podkrovním bytě s velkou vanou uprostřed ložnice a z okna se dívat na historický dům, v němž se narodil i Albert Schweitzer?
Ano, doktora Schweitzera jsem si musel zpětně vygooglit, přiznávám. Je totiž slavný díky tolika svým profesím, že už si dnes snad jen v profesorských kruzích pamatují, čím vlastně lidstvo nejvíc obohatil. Navíc vás to právě v jeho rodišti nebude příliš trápit, existují tu lepší rozptýlení. Alsasko je výrazně germánské, což je element blízký i nám, a to gastronomicky, architektonicky i esteticky. Vlastně jde o pofrancouzštělou střední Evropu, kde ulice lemují tradiční hrázděné domy, v obchodech prodávají středověké hadry, když se doma potřebujete proměňovat v kováře, a v restauracích podávají nejen šukrut.
Podívejte se na rozhovor s vinařem Pavlem Chrástem pro Euro TV:
Tedy nám velmi blízké kysané zelí s uzeným masem a uzeninami. Vtip je v tom, že i když ho bývá plný hospodský talíř, není to nijak těžké jídlo. Francouzi nezahušťují zelí moukou a uzeniny dělají na rozdíl od nás stále z masa. Svůj poslední alsaský šukrut jsem si dal i s lahví suchého řízného Rulandského šedého v Obernai v knajpě jménem La Halle aux Blés. Obsluha tady sice nevěstila nic moc extra, jídlo ale bylo skvělé. A přesně taková je i většina Alsaska: není francouzsky snobské, přesto je ale francouzsky dobré.
Kaysersberg je vyhlášený ryzlinky, ve zdejších restauracích ale samozřejmě rozlévají všechna nejlepší alsaská vína: rulandské šedé a bílé, tramín, sylvánské, rulandské modré a samozřejmě i alsaský crémant. Ten je na rozdíl od toho burgundského, vyráběného především z odrůdy Chardonnay, spíš suchý a řízný než kyselý a v celém Alsasku teče proudem. A to i celkem levným proudem, skoro jako u nás pivo: dobrý crémant tady koupíte za deset eur, což vám může celou zdejší vinnou stezku zahalit do mlžné páry. A proč také ne?
Vína k jídlu
„Řekni ne dubu,“ nepřehlédnete nápis v degustační místnosti starého vinařství Trimbach, které prestižní časopis Decanter zařadil mezi desítku nejlepších bílých vinařů na světě. To sídlí v městečku Ribeauvillé severně od Kaysersbergu, kde je mimochodem krajina i scenerie hezčí než v jižní části vinné stezky. Městečka jsou tu starobylejší a vinice kopcovitější, zatímco směrem ke Colmaru se blíží polabské placce. Odmítnutím dubu ve vinařství myslí hlavně to, jak mi vysvětlil zdejší mladý manažer, že svá vína dávají do sudu jen na dozrání, nikdy ne na dochucení.
Zdánlivě nenápadná nuance má ve světě kvalitního vína velký význam. Od 90. let totiž postihla vinný svět móda mohutných a často uměle barikovaných červených i bílých vín, do nichž se během zrání házely nejdřív dubové třísky, které později doplnily i různé práškové dochucovače. I levná vína najednou chutnala jakoby po dubu, byť ten byl mnohdy stejně falešný jako laciná plovoucí podlaha. Před pár lety se svět naštěstí téhle bláznivé módě podpořené i některými vlivnými profíky vzepřel a vrátil se k tradici.
(Zdroj: Archiv)
V Trimbachu i ve většině Alsaska se bohudík nemají k čemu vracet. Většina zdejších vinařů kultu dubu nikdy moc nepodlehla a ti, co svá bílá dávají do dubových sudů zrát, to dělají téměř odjakživa. Alsaská vína jsou totiž naprosto unikátní. Můžete je milovat i nenávidět, vždycky je ale spolehlivě poznáte. Ta nejlepší s klasifikací Grand Cru jsou nejen dražší, ale i sladší, zatímco svěže suchá a také krásně minerální jsou ta základní.
Obojí se ale perfektně hodí k jídlu, v tom je málokterá vinná oblast porazí. Zkuste foie gras se zdejším tramínem, sušší rulandské šedé s kuřetem a třeba rulandské bílé s telecím a navždy pochopíte, co znamená párování jídla s vínem. Za výjimečnost alsaských vín může speciální polokontinentální klima chráněné před oceánem pohořím Vogézy, jež se táhne podél vinic. V Alsasku prší nejméně z celé Francie a současně je tu sucho, teplo a také hodně sluníčka. Réva tady proto zraje pomalu a dlouho, což vínu dává bohatou delikátní chuť. Například tramín z nejvýše položených vinic Grand Cru se sklízí ještě začátkem listopadu.
Dlouhých 170 kilometrů
Alsaská vinná stezka sice měří pouhých 170 kilometrů, dopřejte si na ni ale podobný čas jako na D1 z Prahy do Brna – tedy několik dnů. Zdejší městečka se hodně podobají a za chvíli, jako byste je znali zpaměti. Nepodobá se ale zdejší víno. To od Trimbachu prostě chutná jinak než to od Alberta Manna. Ten se stal alsaským kultem a zmínku o něm najdete ve většině nejlepších světových publikací o víně, byť máloco postihla poslední dobou taková devalvace jako právě většinu kultovních věcí.
Mann, sídlící ve Wettolsheimu, ale určitě stojí za návštěvu. Není ovšem nejlevnější, to spíš naopak. Můžete tu však ochutnat typické alsaské víno v nejlepším provedení. Jeho ryzlink chutná po medu, nenechává vám ale v puse sladkou chuť cukru. Ve zdejších vínech můžete cítit petrolej, přestože chutnají delikátně. A můžete je ve sklepě klidně zapomenout i celá desetiletí – budou jen lepší. Ostatně podobně jako my muži. I když nás nezapomenou ve sklepě.
Více informací na www.alsace-wine-route.com
Dále čtěte:
Češi vyvezli rekordní objem vína do Číny. Prodávají ho tam politici
Ve světě nás berou jako pivní zemi, říká česká Master of Wine


description: Švýcarsko nezavede žádné kvóty pro přistěhovalectví ze zemí Evropské unie, bude ale upřednostňovat v zaplňování volných pracovních míst nezaměstnané Švýcary. Příslušný zákon, který zavádí do praxe výsledek referenda, ve kterém se v roce 2014 Švýcaři vyslovili pro omezení migrace, dnes schválil parlament.

title: Švýcarsko neomezí přistěhovalce z EU, ale zvýhodní domácí občany

fasttext_language: cs


description: Matěje Stropnického považuje řada lidí za žábu, která zasedla pramen rozvoje Prahy. Šéf zelených, a před pár měsíci ještě náměstek pražské primátorky pro územní rozvoj, v rozhovoru pro Euro.cz obsáhle vysvětluje své ideje dobrého města.

title: Matěj Stropnický: Budeme vzdorovat dál!

maintext:
Praha by se měla především stát developerem a sama začít stavět – byty i budovy mimo centrum, které budou „pecka“. Měla by proto začít vykupovat rozsáhlé pozemky ve městě. Prahu by také sloučil se Středočeským krajem. Rozvrat pražského Institutu plánování a rozvoje byl podle něho nutný – architekt Roman Koucký, který tvořil Metropolitní plán, byl pro Prahu nebezpečný. A zelení podle Stropnického nedopustí, aby se Koucký vrátil, čímž může být mimochodem zaděláno na další pražskou koaliční krizi. Matěj Stropnický mluví i o tom, kde udělal chybu.
Zastupitelé schválili dokument, na kterém Praha pracovala tři roky. Jak Vám se líbí Strategický plán Prahy? Ještě před pár měsíci jste jeho tvorbě velel…
Máte pravdu, většina návrhové části plánu vznikla v době, kdy jsem jej měl na starost. Plán je ale kompromisem, jako všechno. Obsahuje proto možnosti, jak město hodně pozvednout, ale nezaručuje, že budou využity - paní primátorka si nepřála, aby byl závazný. Plán tak třeba v oblasti bydlení, kterou považuji za klíčovou a zůstala v plánu na prvním místě, doporučuje zastavit privatizaci volných bytů, předpokládá výstavbu městských bytů a jejich obsazování i inovativním konceptem „housing first“. Ten znamená rychlý návrat lidí do bydlení bez zdlouhavých procedur a může velmi snížit počet lidí bez domova. Záleží ale na tom, jestli se ho město bude držet.
Co vy osobně považujete za silné a slabé stránky Prahy?
Praha je krásná, ale nic moc se sebou jako město nedělá. Neumí dobře hospodařit s majetkem, který má, neumí u soukromých investorů zajistit, aby se podíleli na výstavbě veřejné infrastruktury a tím snížit náklady města, dopravní stavby staví pomalu a podle koncepcí starých půl století. Takže město nezhodnocuje, co už má, doplácí na to nové, a draze staví, co mělo být už dávno, ovšem mnohem subtilnější. Nad Blankou bude příštím generacím stát rozum stejně, jako stojí ten dnešní nad magistrálou.
Praha na rozcestí – tak znělo motto diskuse k analýze, jak bude Praha vypadat v roce 2030, které jste se účastnil. Je podle vás Praha na rozcestí a kam pak vedou ty cesty?
Částečně jistě. Město má podle mne být na svém území ekonomickým aktérem, developerem, chcete-li. Nemá jen obsluhovat soukromé stavby infrastrukturou, silniční nebo vodovodní třeba, protože to je sice také potřeba, ale ekonomicky to není udržitelné: developer ušetří, městu vznikají nové náklady. Město musí i samo vykupovat pozemky, provádět na nich regulaci, stavět a postavené provozovat, třeba i zčásti prodat. Veřejná výstavba umí nastavit kvalitativní laťku, a zároveň zůstat cenově dostupná, protože neusiluje primárně o zisk, ale poskytnutí nějaké služby. Tedy aspoň na Západě to umí a jak by řekla většina obyvatel Prahy, chceme patřit na Západ. Tak tady máme příležitost.
Devizou Prahy je podle zmiňované analýzy kulturní turista. Ten by ovšem měl být vyveden z centra, jinak bude jeho skanzenizace pokračovat. Jak na to a kam vy byste turistu nasměroval?
Tohle by bylo na samostatný rozhovor, takže jen pár poznámek. Lákání jiných, než současných turistů a přesměrovávání jejich cest po Praze je hodně těžké a vyžaduje dlouhodobou strategii, která souvisí s pověstí města, s jeho značkou, řekněme. Zatím je naše značka asi toto: levně přiletět, levně se najíst, levně opít a dělat čurbes. Postupně se to trochu mění, ale velmi pomalu. Řešení je několik, uvedu aspoň pár příkladů, které vidím. Asi nepřekvapí opět veřejná výstavba: investovat do moderní, třeba i extravagantní architektury a to mimo centrum, město má být polycentrické.
I o tohle byl například spor s panem Kouckým, který navrhl monocentrický územní plán. Může jít o koncertní nebo výstavní sál, školu, knihovnu. Musí to ale být opravdu pecka, tomu se říká Bilbao efekt, podle slavného Guggenheimova muzea v tomto španělském městě, do něhož se jezdí kvůli této stavbě víc, než kvůli dílům v něm. Paříž takhle odlehčila centru Mitterandovou knihovnou například v rámci projektu Grands travaux – Velké projekty. To samozřejmě nestačí.
Druhý tip: je třeba investovat čas a prostředky do proměny turistických průvodců. Dokud v nich bude psáno, že všechno hlavní najde turista na Královské cestě, nehneme se z místa. A třetí věc: centrum se, jak známo, vylidňuje. Pojďme zvýšit turistický poplatek a vykupujme jako obec domy v centru zpět a vracejme jim bytovou funkci. Tak by turismus přímo financoval návrat bydlení do centra.
Jedna z oblastí, na kterou se analýza zaměřila, byla oblast správy města a komunikace s veřejností a podnikatelskou sférou. Potvrdila, a asi to cítí i Pražané, že tady jsou velké rezervy. Co se s tím podle vás dá dělat? Návštěvy veřejnosti u primátorky jednou měsíčně asi nejsou řešením…
Na prvním místě je nezbytné konečně otevřít městské informační centrum, kde budou představovány a diskutovány všechny velké městské i soukromé stavební záměry. Každý týden by tam měl být představován jeden záměr, v modelu, s navazujícími řešeními veřejného prostoru, veřejné vybavenosti; a pak by byla diskuse občanů s investorem, kterou by město moderovalo. To je jeho úloha. Mělo být už dávno, ale architekt Koucký z Institutu plánování a rozvoje to infocentrum navrhoval jako muzeum sebe sama: mělo jen ukazovat, jak je jeho metropolitní plán geniální, navíc to dělalo infantilně. Proto jsme koncepci změnili. Včasná komunikace města i developerů s veřejností umí předejít mnoha průtahům při schvalování. Tedy aspoň na Západě to funguje.
U nás to zatím nejde ani trochu. Analýza přitom počítá s tím, že se do Prahy do roku 2030 přistěhuje 160 tisíc lidí. Bude potřeba kolem 90 tisíc nových bytů. Tak teď se jich staví necelé čtyři tisíce ročně a bude hůř. V Praze se povolí ročně méně bytů než v Plzni. Už teď jejich omezená nabídka vyvolala zdražování. To jsou čísla, ne dojmy.
Investoři navrhují projekty, které chtějí vytěžit území na maximum, a pak se diví, že mají v řízeních průtahy. Směrná čísla územního plánu stanovují maximální využití a za dva roky na městě jsem se snad nesetkal s tím, že by přišel developer a navrhoval, že je nechce využít bezezbytku. To je jedna strana problému, lidé se proti takové zástavbě logicky brání. Na druhé straně je neuvěřitelná nepružnost stavebního řízení. Vyjadřuje se příliš mnoho úřadů a mají příliš velké pravomoci, ačkoli hájí jen partikulární zájem.
Přečtěte si, jak vidí Matěj Stropnický rozvoj Prahy:
I já jsem dospěl k tomu, že je potřeba systém změnit. Ne ale omezením účasti veřejnosti, ale naopak oslabením role státní správy a posílením volených orgánů. Město ať může víc vyjednávat, víc rozhodovat a ať také nese větší zodpovědnost. A pak třetí věc, jako u předchozích otázek: město musí byty začít samo stavět, fond na to má, příjmy do něj jsou také zajištěny.
Developeři považují nemožnost získat stavební povolení za výsledek nástupu Zelených na radnice i na město…Stavební úřady by sice měly být na starostech nezávislé, ve skutečnosti to tak moc není…
Nástup zelených odráží to, že lidé mají zkušenost, že co nová výstavba, to zhoršení kvality jejich bydlení, mizení zeleně, výhledu, hustší doprava, nedostatek míst k zaparkování atd. Stavební úřady si totiž zvykly v uplynulých letech posuzovat jen to, jestli nová stavba vyhovuje zákonu, a ne už, jestli je v území v navrženém rozsahu žádoucí. V tom začaly být samosprávy na městských částech za nás aktivnější, vyjednávají a třeba i posílají záporná stanoviska do řízení s cílem snížit objem výstavby, ojediněle se i soudí.
Řešení vidím právě hlavně v posílení jejich úlohy, protože když starosta přijde před veřejnost a řekne: ano, tady vznikne novostavba, ale vedle jsem vyjednal, že pro vás developer postaví k tomu plavecký bazén třeba, je to obhajitelné. Prostě klondike těžby území nadivoko už skončil. Než se developeři nové situaci přizpůsobí a začnou dbát na to, aby jejich investice přinesla něco i těm, kteří už v místě bydlí a draho si zaplatili výhled nebo zeleň, kterou jim teď nový investor bere, chvilku to ještě potrvá. Na Západě je to běžné, chtělo by se mi dodat, kdyby to už nezačínalo být ohrané.
Když ale nebudou v Praze dostupné byty, lidé půjdou bydlet do Středočeského kraje, do města budou dojíždět a Praha z nich bude mít především náklady. Kde tedy vidíte řešení?
Znovu opakuji: město se musí stát samo developerem a začít byty stavět, nájemní především, ty jsou cenově dostupnější, protože hypotéky zdražují. Zadruhé je nutné zvýšit daň z nemovitosti. Na trhu je vedle poptávky také několik tisíc bytů volných, které jsou nabízeny za vysoké ceny, protože se vlastníkům vyplatí mít je prázdné, jelikož daň je příliš nízká, pro představu za zhruba sedmdesátimetrový byt zaplatíte v Praze zhruba osm set za rok. To je až třikrát míň, než za povinné ručení u auta. Cenová hladina se tak drží uměle vysoko. ANO ale daň odmítlo zvýšit, ačkoli je v Praze jedna z nejnižších v republice, což vůbec nekoresponduje s kupní silou obyvatel. Třetí věc je moje idea sloučit Prahu se Středočeským krajem. To by umožnilo plánovat výstavbu, dopravu i ochranu nezastavitelných území v metropolitním regionu společně, jedním strategickým i územním plánem. Takovým regionem je Vídeň, Berlín, Paříž, Londýn – zkrátka velká města. Praha se může rozkrájet, když ale končí se svými pravomocemi pět set metrů od Pražského hradu, mnoho nezmůže.
Jak dnes dopravně řešit obrovský proud lidí, kteří do Prahy dojíždějí? Slyšela jsem, že se plánují tramvaje do Středočeského kraje, třeba i do Brandýsa nad Labem nebo Uhříněvsi. Je to reálné?
Souhlasím, že je potřeba posílit kapacity lehké kolejové dopravy, ale příměstských vlaků. Vhodný může být také samostatný pruh na rychlostních komunikacích v okolí města pro autobusy, to je také podstatou připravovaného zklidnění magistrály. Chybí také parkoviště P+R, to je pořád dokola. To vše nejde bez razantnějšího vykupování pozemků. Město není schopné ani za pět let vykoupit pozemky pro metro D a zvažuje, že linku postaví dočasně bez stanic. To je úplně směšné. Město má všem vlastníkům pozemků na trase této stavby (nebo jinde silnice třeba) nabídnout odhadní cenu, případně směnu s nějakou lhůtou na vyjádření. Pokud vlastník na nabídku nepřistoupí, město má pozemky ve veřejném zájmu za náhradu vyvlastnit. Zákon to umožňuje a ten nástroj je potřeba začít využívat, jinak už nepostavíme nikdy nic.
Potřebujeme vysokorychlostní spojení s Brnem po samostatném tělese, to uleví přetíženým příměstským úsekům železnic, a bude možné vypravit více vlaků. Umíte si představit, že takovou stavbu někdo dnes postaví? Já skoro ne. Je také nezbytné postavit nové příměstské spojení například na Jesenicko a modernizovat trať do Kladna. Stejné problémy.
Souhlasíte s tezí, že město by se mělo zahušťovat, ne rozlézat do šířky? Pokud ano, proč jsou v blízkosti centra města obrovská rozvojová území – dnes brownfieldy - typu Bubny, Rohanský ostrov nebo Žižkovské nádraží, kde je i po 15 letech platnosti územního plánu stavební uzávěra. Co s tím?
Předně řešením není, že všichni občané Česka budou bydlet v Praze. Je úkolem vlády, aby nastavila takové prostředí pro podnikání, aby se mohlo ve větší míře rozvíjet i mimo hlavní město. Pravda ale je, že v Praze je přes třicet velkých stavebních uzávěr typu Bubny, nádraží Žižkov nebo Bohdalec a že se tato území nerozvíjejí už dlouho. Zelení ale nevyhlásili jedinou novou stavební uzávěru, všechny byly vyhlášeny za ODS. Připravujeme sejmutí některých a myslím, že se to například v Bubnech a na Žižkově v tomto volebním období povede. Území budou ovšem pečlivě připravena, aby novou zátěž snesla. Víte, mnoho investorů kupuje v Praze na spekulaci. Stavět ani nechtějí, jen koupit a za čas prodat za víc. Na vině je hodně také fakt, že České dráhy, když se rozhodly v devadesátých letech zbavit velkých nádražních ploch, nenabídly pozemky městu.
Lidé by místo létání měli jezdit vlakem," říká Matěj Stropnický. Podívejte se na rozhovor v Euro TV
To už si město ale uvědomuje a proto také do pravidel využití fondu na výstavbu bydlení doplňujeme, že může být použit i na nákup pozemků. Myslím, že to pro město může být i dobrý byznys: koupí pozemky, provede na nich regulaci a prodá s touto přidanou hodnotou stavební parcely připravené k zástavbě. Skoro bych řekl, že tak by se chovalo město, kdyby bylo opravdu řízeno jako firma, a ne jako obslužný závod soukromých developmentů. Tak vznikly i čtvrti, jako jsou Vinohrady, nebo Dejvice, konec konců i Nové Město. A tam se všude bydlí dobře, ne? Rozhodně líp, než tam, kde plánoval developer, jako třeba v Horních Měcholupech.
Když se jeden developer dohodl s městskou částí na částečné zástavbě Žižkova s tím, že postaví školku a park, vyvolalo to ostrý nesouhlas radní za zelené. Město tam ale nebylo za deset let zpátky schopné říci, jak si zástavbu představuje. Pak se nedivím, že dochází trpělivost. Navíc jinde argument, že se developer s městskou částí dohodl na pár milionech kompenzace, je dostatečný proto, aby zelení i proti vůli místních prosadili změny územních plánů směrem od louky ke stavebním parcelám…
Původní plán developerů na nákladovém nádraží Žižkov byl: zbourat dnes už chráněnou budovu nádraží, místo ní vést čtyřproudou silnici a vedle ní postavit obchoďák dvakrát větší, než je Palác Flora. Nechtěli si to nechat rozmluvit, až byl odpor obyvatel tak velký, že jsme vyhráli volby. Jeden z developerů nakonec záměr obchoďáku vzdal a území opustil, nádraží je památkou a konají se v něm kulturní akce pro širokou veřejnost a nová dálnice už tu také nebude. A je to dobře. Je to zase týž problém: developeři tu chtěli moc, proto dlouho nemají nic. Když jsme byli v létě těsně před podpisem dohody o soutěži na celé území, uzavřela starostka Hujová z TOP 09 separátní dohodu s novým investorem, čímž soutěž i celé úsilí města najít objektivním způsobem, tj. soutěží, trvalé řešení, zhatila výměnou za stavbu školky. Ano, je dobře, že se podaří vyjednat stavbu školky na náklady soukromého investora, ale ne přece za cenu krachu pracných dohod, které už existují. Tohle byl vyloženě naschvál.
A jinde se domluvit developer a místní radnice mohou?
Pokud zmiňujete louku v Komořanech, musím Vám dát trochu za pravdu, věc je ale přeci jen složitější. Předně: nejde to srovnávat s centrálním městským územím žižkovského nádraží, které je nutné řešit vcelku. Ta území nemají stejnou hodnotu. Co tedy u jednoho obhajitelné být může, to jinde obhájit nelze: na mysli mám to, že kritizuji souhlas Městské části Praha 3 se zástavbou na Žižkově výměnou za školku a přitom jsme souhlasili s přeměnou louky v Komořanech na stavební parcelu výměnou za dar městské části Praha 12 na koupi náměstí, které jí dosud nepatřilo. I tak si nakonec myslím, že se město dalo lacino v obou případech a přeměnu té louky vidím jako chybu. Jo, občas člověk udělá chybu, když kompromis udělat odmítá, a jindy zase, když ho udělá. Myslím, že moc těch chyb nebylo, ta louka mezi ně ale patří.
Když už jsme u Zelených a těch chyb – připadá vám odpovědné vyhodit odbornou veřejností uznávaného šéfa IPR a ohrozit tím celý Metropolitní plán?
Když jsem do vedení města nastoupil, IPR jsem musel nejprve zachránit. ANO ho bralo jako Hudečkův think-tank, ČSSD jako překážku kšeftů s územním plánem a ti i oni ho chtěli okamžitě zrušit. Udržel jsem jeho existenci, výjimečný rozpočet, plný počet zaměstnanců i kompetencí, začal jsem zachraňovat stavební předpisy, které byly po Hudečkově éře napadené ministerstvem i antimonopolním úřadem – a vybral jsem ředitele institutu v transparentním výběrku do dvou měsíců po svém nástupu do funkce. To zaprvé.
Nicméně byl jsem do vedení města zvolen s určitou vizí. A tu jsem začal prosazovat. Celým tímto rozhovorem Vám ji mimochodem znovu popisuji. A narazil jsem. Pan Koucký, vedoucí územního plánu, který neprošel ani volbami ani výběrovým řízením, měl také vizi, jenže jinou a odmítal ustoupit, byť o píď. Strávil jsem s ním rok narůstajícího konfliktu o to, že jeho územní plán má sice cíle, s nimiž souhlasím (nerozšiřovat město do krajiny a soustředit výstavbu do středu), ale nevybavil ho nástroji, které by tuto vizi uměly vymáhat. Součástí jeho vize bylo i to, že současné nástroje územního plánu, které vymahatelná pravidla na ochranu zeleně, pro objemnou zástavbu a také pro území určená k transformaci zajišťovaly, odstraňuje.
Vize bez nástrojů pro její naplnění je ale čistá deregulace. Prostě opakování devadesátek v územním plánování: zhasneme a trh si poradí. To bylo pro mne natolik nepřijatelné, že jsem neměl na vybranou a musel do té konfrontace jít. Stálo mne to křeslo náměstka, ale nelituji, jednal jsem tak, jak jsem voličům slíbil.
Takže nebyla chyba vyhodit bezkonfliktního ředitele institutu, kterého jste si sám transparentně vybral?
Je dobře, že pan Koucký nakonec musel odejít. Ředitel IPR Hlaváček spojil svou hlavu s jeho a odmítl jej odvolat, proto vedení města nezbylo nic jiného, než odvolat jeho. To mne sice mrzí, ale bylo to jejich společné rozhodnutí. Že však okolo sebe šíří, že pro ně bylo nepřijatelné politické zasahování do přípravy plánu, je nesmysl. Nikdy jsem nepožádal o změnu charakteru jediného konkrétního území, šlo mi jen a pouze o metodiku celku, o vymahatelnost zvolených nástrojů, čili o to, aby město neupustilo klíče od územního plánování dobrovolně do kanálu. Za to nese odpovědnost politik a já se jí, stejně jako moje nástupkyně Petra Kolínská, odmítl alibisticky zříct. Přitom jsme mohli: vždyť plán bude platit až po roce 2020 a nikdo už by nám ho za vinu nekladl. To by ale moje svědomí nedalo.
Takže vám nepřipadá trapné vyhodit odborníka jen proto, že odmítá vyhodit svého podřízeného, který tvořil plán podle svého odborného přesvědčení?
Územní plánování je celkem odborná disciplína, mnohem víc, než jiné agendy na městě, které jsou více politické, administrativní. Pan Koucký měl smůlu v tom, že agendu dostali zelení, protože my plánování rozumíme. Museli jsme se ty zákony a vyhlášky dávno naučit, abychom dovedli chránit ve městech zeleň. A nebyli jsme líní. Totiž: kdo z veřejnosti četl těch patnáct set stran Kouckého odůvodnění konceptu plánu, kde své záměry detailně vysvětluje? Vy jste to četla? No já i Petra Kolínská bohužel ano, protože jsme se odmítli spolehnout na věhlas autora, líbivé fráze a pěknou grafiku.
S tou se bohužel spokojila většina novinářů a myslím, že i drtivá většina odborné veřejnosti, o laické ani nemluvě. Architekt není totéž, co urbanista a veřejně situaci komentovali spíš architekti, fajn, ale odborného na jejich vyjádření není většinou nic, lituji. Petra Kolínská se ovšem zpočátku rozhodla, že vysvětlit veřejnosti, proč je Kouckého plán nepřijatelný a dokonce nebezpečný, je příliš obtížné, což byla ale chyba. Zde si, s dovolením, navrhuji doplnit otázku: V čem tedy tkvěla hlavní nebezpečí Kouckého plánu?
Dobře. V čem tedy?
Dnešní pravidla pro využití území stanovují, kde se mohou stavět byty, kde obchody, kde musí zůstat zeleň atp. závazně. Kdo chce jiné využití, musí dosáhnout změny plánu. To je systém funkcí. Kouckého plán přišel se systémem zátěží: můžete území využít až takovou zátěží, kterou plán umožní, čili tam, kde je největší, produkční zátěž, mohou být i všechny zátěže menší, třeba obchody, byty nebo zeleň. Představme si situaci, kdy je v území, kde plán navrhuje produkci, v současnosti park. Byty okolo se prodávají, s tím, že mají výhled do parku, což se odráží v jejich vyšší ceně. Pak se ale změní vlastník parku a podle Kouckého plánu může hned začít stavět místo parku rekreačního park logistický třeba, do něhož přijede denně dvacet kamionů. A vlastníci okolních bytů ostrouhají, nikdo se jich na nic ptát nebude, kdežto dnes taková změna musí projít dlouhým veřejným projednáním a je velmi nepravděpodobná. Jiný problém. Město má dnes plánem zakotvenu asi třicítku různých funkcí, například také izolační zeleň nebo veřejnou vybavenost. Koucký navrhl původně jen čtyři zátěže, v nichž najednou veřejná vybavenost například nebyla vůbec.
Takže zase příklad: developer si na svém stavebním pozemku chce postavit byty pro tisícovku nových obyvatel, sousedí s ním plocha veřejné vybavenosti, kde může vzniknout zdravotní nebo nákupní středisko, škola, školka nebo tak. V Kouckého plánu by taková rezerva zmizela. Opravdu by město vyjednávalo s investory z lepší pozice, aby na školku přispěli, když by pro ně neměla ani rezervní plochy chráněné pro tuto výstavbu plánem? Třetí věc: nástroje, které umí vymáhat Kouckého základní ideu, tj. stavět město do středu, nikoli na okrajích – znovu opakuji, že s ní souhlasím – územní plánování má. Jsou to za všechny podmíněnost a etapizace.
Město může podmínit výstavbu v nějaké okrajové čtvrti, třeba v Běchovicích tím, že developer musí, než získá stavební povolení, postavit ke své novostavbě novou čističku, protože současná kapacita je ve spádovém území naplněna. To ho pravděpodobně odradí, protože náklady investice stoupnou a najednou je výhodnější stavět na dražší parcele v centru města. Je to tedy jasný nástroj, jímž lze bránit výstavbě na zelené louce a vést investory k přednostnímu transformování brownfieldů, po nichž všichni volají. I pan Koucký po ní právěže jen volal: do plánu nenavrhl jedinou podmíněnost.
Druhým nástrojem za všechny je etapizace. Město může říct: dokud nebudou zastavěny Bubny a Bohdalec, není možné stavět v Měcholupech a Kbelích, tj. na okraji města. Super, jsem pro. Navrhl ale pan Koucký jedinou etapizaci do svého plánu? No nenavrhl. Ani jednu jedinou. Takže celá jeho idea o koncentraci města do středu a nerozšiřování do krajiny, je, s prominutím, kec na papíře. Vědí to architekti, kteří po něm truchlí?
Co podle Vás bude, když Metropolitní plán nebude, což reálně hrozí, jelikož ho nebude mít kdo dodělat? Tohle přece není udržitelný rozvoj, o kterém Zelení mluví…
Udržitelný rozvoj nebyl především metropolitní plán pana Kouckého. Ten chtěl udělat z Prahy dobývací prostor pro developerskou těžbu. Za plánem jsou obrovské peníze, to si asi nemusíme říkat. Plán ale bude.
To jsem zvědavá, kdo ho dodělá. Na Kouckého místo se přihlásil Koucký, který vyhrál výběrové řízení, ale zelení jej nechtějí jmenovat, a pan Kasl, který je nepřijatelný pro ANO. Jak vlastně takový udržitelný rozvoj vypadá podle zelených v praxi? Témata odborných konferencí v posledním roce zní Praha – mrtvé město, Praha a její nerozvoj, Kam stojíš Praho…
Udržitelný rozvoj v praxi je, že město ví, co chce, a ví, jak toho dosáhnout. V našem případě je tím plánem to, že chceme být hustým městem krátkých vzdáleností, neboť jedině v něm dosahuje veřejná doprava své efektivity oproti autům. Proto se má město rozvíjet do svého středu a ne na okrajích. Plán architekta Kouckého ví, že toto chce, ale nástroje k tomu, jak toho dosáhnout, v plánu vyjma omezení některých rozvojových ploch na okrajích nemá. Konference, které zmiňujete, mají nátlakové názvy, cílem je situaci dramatizovat, aby se otevřela stavidla developmentům bez hranic. Cítím, že ten tlak roste, hlavně v médiích. A obávám se, že opětovným jmenováním pana Kouckého se mu město chystá s úlevou podlehnout. To je ale pro obyvatele Prahy velké ohrožení a pro zelené je tato cesta nepřijatelná, budeme vzdorovat dál.
Z čeho jste měl naposledy radost?
Z odpovídání na vaše otázky, konečně se totiž někdo vůbec zeptal. Už jsem si myslel, že jeden výklad příběhu bude všem stačit. Takže děkuji.
Přečtěte si také názorovou výměnu mezi Matějem Stropnickým a Ivanem Bartošem:


description: Ondřej Kania dokazuje, že už ve 23 letech se dá dělat zajímavý byznys. Do roka chce vlastnit tři střední školy.

title: Ondřej Kania: maturant, který si koupil gympl

maintext:
Rodiče, který se rozhodne osobně zjistit, jestli je soukromé Pražské humanitní gymnázium vhodnou střední školou pro jeho potomka, v první řadě zaujmou školní chodby. Na zdech jsou velkým písmem citáty, které mají děti donutit přemýšlet o jejich budoucím životě. Václav Havel tu nad nástěnkami promlouvá o škodlivé lhostejnosti k druhým a k osudu celku, Barack Obama o pomoci lidem, které nikdy nepotkáme, a Steve Jobs o tom, že nemáme žít životy jiných.
Člověka, který zažil socialistické školství, mohou jakékoliv citáty, a hlavně ty politické, trochu znejistit. V postkomunistickém Česku stále přetrvává nechuť k větám vytesaným do kamene. Málokterá škola si něco podobného dovolí. Ale toto soukromé malešické gymnázium rozhodně nezapadá do šedivého českého průměru. Jde proti proudu. Stejně jako jeho spoluvlastník.
Ten možná přítomného rodiče šokuje ještě víc. Sám totiž maturoval před pouhými čtyřmi roky. Avšak maturitní diplom nemá v češtině, ale v angličtině. Je absolventem malé církevní akademie ve státě New York, jedné z amerických internátních škol, jejíž vzdělávací systém by rád přenesl i do Česka.
„Americké internátní školy mají poměrně velkou svobodu, co se týče osnov, struktury předmětů nebo způsoby výuky. Mohl jsem si vybrat předměty, které jsem chtěl studovat intenzivněji. Učili mě skvělí lidé a ta škola nabízela poměrně dost příležitostí, jak aplikovat v praxi to, co jsme probírali,“ vzpomíná na své nedávné studium v USA Ondřej Kania, 23letý byznysmen z Brna, který se po návratu ze Spojených států rozhodl postavit své podnikání právě na vysílání českých studentů do zámoří.
Jsem z Brna-Kohoutovic
Už pomohl zajistit studium na internátních školách v USA zhruba 150 českým dětem. Příští rok jich vyšle za oceán dalších 120. Letos plánuje zprostředkovat studium v hodnotě zhruba 60 milionů korun. K tomu se před několika měsíci rozhodl se stejně starým společníkem Tomášem Jízdným koupit podíl v Pražském humanitním gymnáziu, aby umožnil získat vzdělání amerického typu i dětem, jejichž rodiče si nemohou dovolit drahé školné v USA.
Sám přiznává, že měl před šesti lety velké štěstí, na které dnešní středoškoláci zřejmě nenarazí. Prarodiče, u nichž vyrůstal, neměli na drahé americké školné peníze. Ondřej Kania tedy poslal asi čtyři stovky mailů na různé zámořské internátní školy a žádal stoprocentní stipendium. Díky všeobecnému přehledu, který podle svých slov získal hlavně čtením a sledováním amerických talkshow, dokázal zaujmout právě církevní školu vzdálenou asi tři a půl hodiny od Manhattanu. „Psal jsem, že pocházím z Brna-Kohoutovic a že u nich chci zadarmo studovat. Vyšlo to v jednom případě. Náhoda,“ směje se dnes mladý podnikatel.
Americké střední školy tehdy byly vzhledem k ekonomické krizi svolnější k přijímání chudých zahraničních studentů. Kania si ale musel část stipendia stejně odpracovat. Chodil od dveří ke dveřím a nabízel lidem sušenky. Za týden musel vydělat 600 dolarů. Zvládl to snadno, mnohdy limit i překročil.
Po návratu začal podnikat „na koleně“, bez půjček, jen se svým knowhow. Podle svého vzoru Steva Jobse. „Kamarád programátor nám v úterý odpoledne udělal web, hned jsme napsali na nějaká fóra o studiu v zahraničí a o životě v USA. Ve středu ráno volala první klientka a my vydělali prvních deset tisíc. Ty jsme dali do reklamy,“ popisuje mladík s patkou svůj pohádkový vstup do byznysu.
Podívejte se na rozhovor Euro TV:
Zájem rodičů o studium jejich dětí v USA rok od roku narůstá. Podle Kanii to způsobují dva faktory. Zaprvé zlepšující se kondice české ekonomiky a také nástup Husákových dětí do klíčových pozic na pracovním trhu.
„Tato skupina rodičů zažila aktivní část života už po revoluci, pracují v zahraničních firmách, hodně cestují a vidí, že český vzdělávací systém je stejný, jaký byl v době jejich studií. S tím nejsou spokojeni a nechápou, proč by tady jejich děti měly zůstávat, když žijeme v úplně jiném světě, který vyžaduje úplně jiné schopnosti a znalosti. To je nutí k tomu, že nám nabízejí čím dál mladší studenty, které chtějí posílat ven. Máme teď žádosti o vyslání studentů, kteří jsou v páté nebo šesté třídě,“ vysvětluje Kania.
Díky veletrhům amerických středních škol, které Kaniova J&K Consulting začala letos pořádat nejen v Praze, ale i v Bratislavě nebo v Budapešti, se příjem firmy výrazně zvýšil. Americké školy Kaniovi platí za to, že můžou ve střední Evropě oslovit bohaté rodiče. Jde také o odrazový můstek na další evropské trhy. Kania už plánuje rozšíření svého byznysu do zahraničí.
Americká akademie v Praze
První větší vydělané peníze oba mladí podnikatelé investovali do nákupu většinového podílu v Pražském humanitním gymnáziu. Brzy mají následovat další akvizice. Kania s Jízdným jednají o koupi jedné školy v Brně, odkud oba pocházejí.
Do konce roku chtějí oznámit, o kterou školu půjde. Navíc byli díky svému renomé osloveni partnerskou školou z Vermontu, jestli by nechtěli založit její filiálku v Praze.
„To nás zaujalo. Získáme akreditaci ze Spojených států, takže vůbec nebudeme závislí na českém ministerstvu školství. A to je fascinující představa. Americkou akademii v Praze bychom měli otevřít příští rok v září,“ odhaluje Kania nejbližší plány na rozšíření své sítě soukromých gymnázií.
Na všech školách chce zopakovat vzdělávací koncept, který letos zavedl na malešickém humanitním gymnáziu. Jeho první pilíř tvoří takzvané projektové předměty, v případě humanitně zaměřené školy zejména historie, zeměpis či základy společenských věd. Místo toho, že učitel stojí před tabulí a vykládá látku, se studenti rozdělují do týmů a dostanou zadání například vytvořit prezentaci na téma starověký Egypt. „Vyhledávají informace, třídí je, dávají je do prezentace, kterou potom představí. Učitel je jen koriguje. Tímto způsobem, který je poměrně běžný v některých západních zemích, si studenti skrze zdokonalování soft skills osvojí i ta tvrdá data, která by se jinak museli biflovat,“ přibližuje Kania.
Druhý pilíř jeho konceptu tvoří individuální předměty. Pro humanitně zaměřené gymnazisty je individuální přístup třeba hlavně u matematiky, fyziky, biologie či chemie. Spočívá v samostatných konzultacích s vyučujícími. Třetí pilíř se týká „uvedení do praxe“. Nedílnou součástí vzdělávání jsou proto besedy s hosty, vytváření projektů, třeba i těch dobročinných. V tom studentům asistuje marketingový tým Kaniovy společnosti J&K Consulting.
Technická obsese
I v tomto společenskovědně laděném vzdělávacím konceptu, který Kania s pedagogy od letošního září praktikuje na Pražském humanitním gymnáziu, se projevuje jeho snaha jít proti proudu. Současný tlak na podporu technického vzdělávání ze strany zaměstnavatelů i státu považuje za „obsesi“.
„Je to způsobeno především průmyslovou lobby a zadruhé určitou prvoplánovostí v myšlení lidí na ministerstvu školství. A také absolutní neznalostí politiků, kteří nemají vůbec ponětí o tom, jak se vyvíjejí vzdělávací systémy ve světě,“ říká bez obalu Kania.
Hned nabízí statistiky na podporu svého argumentu: jen necelá čtyři procenta absolventů gymnázií jsou bez práce, zatímco děti vycházející ze středních odborných škol a učilišť míří na úřady práce zhruba ve 14 až 15 procentech případů. „Je tedy očividné, co je z hlediska uplatnitelnosti na trhu práce pro studenty ideální způsob vzdělání,“ uzavírá Kania, který měl sám ve škole problém s přírodovědnými předměty a vynikal v jazycích či v historii.
Dnes vyniká i v politice. Stává se jednou z nejvýraznějších mladých tváří TOP 09 a po nepovedených krajských volbách se sám dostal do role velkého kritika současného vedení strany. V Česku není úplně zvykem, že by 23letý mladík předkládal novou vizi českého školství nebo diktoval tak protřelému politikovi, jakým je Miroslav Kalousek, jak se má dělat politika. Na podobné šoky si ale Češi budou muset zvyknout. Minimálně v té míře, v jaké se budou ze Spojených států vracet Kaniovi sebevědomí studenti.
Podívejte se na další rozhovor s expertem na školství ODS Václavem Klausem ml.:


description: První blok jaderné elektrárny Temelín začne kvůli zvýšené teplotě ložiska vyrábět elektřinu přibližně za týden. Původně měla výroba energie začít dnes. Blok je odstaven od konce srpna.

title: První blok Temelína má zpoždění. Elektřinu začne vyrábět až za týden


description: Úřad srazil platby za přepravu ruského plynu přes české území. Ohrožuje tím plánované investice společnosti Net4Gas do posílení sítě

title: Regulátor v ruských službách

maintext:
Představte si, že rozhodujete o cenách zemního plynu. Na výběr máte ze dvou variant. Buď snížíte cenu za přepravu plynu pro české domácnosti a podniky, nebo snížíte poplatky za tranzit ruského plynu přes naše území do zahraničí. Jakou zvolíte? Většina lidí by logicky vybrala první možnost.
Energetický regulační úřad (ERÚ) vedený Alenou Vitáskovou se však v závěru listopadu rozhodl pro tu druhou. Provozovatel páteřních plynovodů, společnost Net4Gas, ztratí na úrovni čistého zisku zhruba 800 milionů korun ročně, státní rozpočet přichází o 200 milionů. Ruský plynárenský koncern Gazprom a další velkoobchodníci s plynem, kteří přepravní cestu přes Českou republiku využívají, naopak ušetří.
Nové cenové rozhodnutí ERÚ vstoupí v platnost od ledna příštího roku.
Sazba na nejvyužívanější přepravní cestu z Krušnohoří do Lanžhotu u Břeclavi klesne o 22 procent. Úřad navíc srazil platby za plyn používaný v kompresních stanicích i další regulované tarify týkající se přepravy plynu.
Motivace regulačního úřadu vypadá na první pohled logicky. „Od snížení ceny na výstupních bodech z České republiky si slibujeme vyšší zájem o přepravu českým přepravním systémem. Zároveň věřím, že budou zdárně dokončena jednání o přepravě plynu z plynovodu Nord Stream 2, která by zajistila dlouhodobé využití tranzitního systému,“ uvedla předsedkyně ERÚ Alena Vitásková.
Zároveň vyjádřila obavu, že současné ceny by mohly obchodníky přimět k odklonění toku plynu mimo české území.
Páteřní síť by zůstala nevyužita a náklady na její udržování a provoz by museli hradit v regulované složce ceny plynu čeští spotřebitelé.
Zdroje týdeníku Euro však za tímto rozhodnutím vidí temnější motivaci. Alena Vitásková dlouhodobě udržuje vřelé vztahy s šéfem Alexandrem Medveděvem a dalšími představiteli Gazpromu. Ke snížení přepravních tarifů se prý rozhodla po setkání s Rusy. Gazprom a možná i další zahraniční obchodníci ušetří okolo 1,3 miliardy korun ročně.
Net4Gas v loňském roce utržil za přepravu plynu pro české a zahraniční odběratele téměř deset miliard korun.
Z toho největší zákazník – ruský Gazprom zaplatil přes 5,5 miliardy. Dalšími velkými zákazníky jsou německé energetické koncerny RWE a E. ON/Uniper.
Vazba mezi Vitáskovou a ruskými plynaři je v energetické branži obecně známá.
Před deseti lety se současná šéfk a ERÚ podílela na rozjezdu firmy Vemex, což je česká dceřiná firma Gazpromu, a vlastnila zde menšinový podíl. Vemex se následně zařadil mezi největší dovozce a prodejce zemního plynu na českém trhu. V posledním roce prožívá těžké časy kvůli obchodování s podvodníky, za které musel státu uhradit daňové nedoplatky za 430 milionů korun.
Ceny ropy a zemního plynu spadly na nízké úrovně a ziskovost Gazpromu taktéž.
Úspora ve výdajích za přepravu plynu se může hodit. Zejména v situaci, kdy Rusové dál navyšují svůj tržní podíl v Evropské unii a stále více pronikají na vzdálenější trhy – do Francie, Itálie a Británie.
Argumentace Vitáskové má navíc dvě slabiny. Poplatky za tranzit přes Česko jsou letos zcela srovnatelné s okolními státy, a navíc není kudy české území obejít.
Aspoň to tvrdí zástupce plynárenské společnosti Net4Gas, který se pod podmínkou přísné anonymity s týdeníkem Euro setkal. Na anonymitě trval s ohledem na žalobu, kterou plynaři na regulační úřad podali.
Podle tohoto zdroje jsou letos platné tarify za přepravu plynu u nás – po přepočtu na stejnou jednotku vzdálenosti – srovnatelné s cenami v okolních zemích.
Cenu za užití dálkových plynovodů v jiných státech často ovlivňuje zájem obchodníků. Úřad vedený Vitáskovou prý vzal nejnižší cenu, kterou platí uživatelé za nejméně atraktivní přepravní cestu v Rakousku, a tu použil pro stanovení nového tarifu v Česku.
Stejně tak není těžké zpochybnit argument o odklonu přepravních tras mimo české území. Stačí k tomu pohled do mapy plynovodní sítě a povědomí o ruské snaze obejít při vývozu ukrajinské území. Jak v praxi vypadá tok zemního plynu střední Evropou?
Poté, co Rusové zprovoznili nový plynovod Nord Stream pod Baltem a na něj navazující trasu OPAL vedoucí napříč východním Německem, proteče většina plynu pro centrální Evropu právě tudy. Na českoněmecké hranici v Krušných horách se cesty dělí. Většina paliva zamíří plynovodem Gazela do Bavorska a dále do Francie, zbytek skončí v tradiční přepravní trase z Hory Svaté Kateřiny do Lanžhotu.
Tudy plyn již několik let necestuje z východu na západ, ale opačným směrem.
Část plynu z této trasy završí svou cestu v kotlích, bojlerech a sporácích českých spotřebitelů. Zbylé množství naším územím pouze proteče a spotřebují jej jinde – na Slovensku, v Rakousku a Itálii. Česko má svou pozici tranzitní země prakticky jistou a ohrozit by ji mohlo snad jen zuřivé zvyšování přepravních tarifů v ukrajinském stylu.
Celá záležitost je o to složitější, že se právě v těchto měsících hraje o rozšíření Nord Streamu ze dvou na čtyři potrubí.
Definitivní rozhodnutí má padnout v březnu příštího roku. Ruský plynárenský gigant Gazprom již dříve vyjednal s Evropskou komisí právo více využívat plynovod OPAL. Souběžně s ním má vést nový projekt Eugal.
Co to znamená pro Česko? Objem přepravy na trase z Krušných hor na Břeclavsko se skokově zvýší na 40 miliard metrů krychlových za rok, tedy na více než trojnásobek letos přepraveného objemu. Nebude to však zadarmo. Net4Gas bude muset do posílení přepravní cesty investovat nejméně 500 milionů eur (přes 13 miliard korun), a to v průběhu následujících čtyř let.
Net4Gas má soukromé vlastníky.
Původně byl součástí skupiny RWE, od léta roku 2013 jej vlastní dva finanční investoři – německý Allianz Capital Partners a kanadský Borealis Infrastructure, napojený na penzijní fond zaměstnanců z provincie Ontario. Podle informací týdeníku Euro jsou majitelé českých plynovodů zásahem ERÚ znechuceni, a není tedy jisté, zda miliardové investice do rozvoje sítě odsouhlasí.
Manažeři Net4Gasu již o této kauze informovali ministra průmyslu a obchodu Jana Mládka. Ten jim sice dal za pravdu, doporučil jim však počkat do srpna příštího roku, kdy skončí šestiletý předsednický mandát Aleny Vitáskové a regulační úřad se snad vrátí k normálnímu fungování.
Z odpovědi ministerstva na dotaz týdeníku Euro se však zdá, že zmíněný spor úředníky příliš netrápí. „Uvedená problematika je plně v kompetenci Energetického regulačního úřadu. Z tohoto důvodu nebudeme uvedený spor komentovat ani se k němu vyjadřovat,“ reagoval mluvčí Mládkova ministerstva František Kotrba.
Tam, kde nepomůže ministerstvo, je na řadě soud. „Společnost Net4Gas je toho názoru, že pokles tarifu jako takový, stejně jako související proces vážně porušují základní standardy a zásady řádné cenové regulace. Proto se Net4Gas rozhodl proti ERÚ zahájit právní kroky,“ uvedla tisková mluvčí společnosti Zuzana Kučerová. Jedná se o jediné oficiální vyjádření Net4Gasu ke sporu.
První žalobu k soudu proti novým pravidlům cenové regulace již společnost podala. Pokud neuspěje, nelze do budoucna vyloučit ani arbitrážní řízení proti České republice. Konsorcium Allianz a Borealis před více než třemi lety zaplatilo za Net4Gas 1,2 miliardy eur – včetně převzatého dluhu se jednalo o obchod za 1,6 miliardy eur. To není ani z pohledu globálních finančních investorů malý balík peněz.
Net4Gas může provokovat regulátora svou profitabilitou. Například loňský rok uzavřel s čistým ziskem téměř 2,8 miliardy korun. Ani jeho vlastníci nejsou žádní Mirkové Dušínové. V létě 2014 ve společnosti zredukovali základní kapitál české firmy o 29 miliard korun a zatížili ji 11miliardovou půjčkou s úrokem 6,3 procenta.
Lze tedy pochopit, že se dění v provozovateli páteřních plynovodů bude těšit zvýšené pozornosti úředníků ERÚ a provokovat k zásahu. Těžko však lze zvolit horší řešení než to, které z českých plynovodů vezme třetinu zisku a tu strčí do kapsy ruskému Gazpromu.
Net4Gas ? správce páteřní sítě plynovodů v Česku o délce 3800 kilometrů ? jeho vlastníky jsou Allianz Capital Partners a Borealis Infrastructure ? loni přepravil 49,5 mld. m3 plynu, z toho 7,6 mld. m3 pro české zákazníky ? tržby za rok 2015 dosáhly 9,88 miliardy korun a čistý zisk 2,76 miliardy ? podnik zaměstnává 506 lidí
O autorovi| David Tramba, david.tramba@mf.cz


description: Společnost Bauer Technics se sídlem ve Stádleci u Tábora staví v Bělorusku farmy za miliardy korun. Další velké plány má v Kazachstánu a Rusku.

title: Bauer Technics investuje miliardy na východních trzích


description: Malé odbory České pošty, které na pondělí chystají stávku, příslib rozdělení peněz z kompenzace univerzální služby mezi zaměstnance neuspokojil a stávku uskuteční. Po jednání u premiéra Bohuslava Sobotky (ČSSD) to řekl předseda stávkového výboru Evžen Dvorský. Pokud stávka bude, pošta chystá opatření, aby ji zákazníci nepocítili.

title: Příslib státu nepomohl, v České poště se bude stávkovat

maintext:
„Věřím, že stávka neproběhne, že se slušní zaměstnanci k této akci menšinových odborů nepřipojí a klienti České pošty žádné komplikace nepocítí. Pokud by stávka proběhla, veškeré následky ponesou právě menšinové odbory,“ řekl mluvčí pošty Matyáš Vitík.
Stávka má trvat od 17. do 19. hodiny a podle předběžných odhadů by se jí mělo zúčastnit kolem 6,2 tisíce lidí, tedy pětina zaměstnanců podniku. Chovanec upozornil, že již samotné vyhlášení stávky stojí poštu tři až pět milionů korun denně na nižších tržbách z doručování balíků, protože lidé se obávají, že je pošta nedoručí včas. Vedení pošty považuje stávku za nezákonnou, protože odboráři nedodali seznam stávkujících na pracovištích.
Údaj o počtu stávkujících vedení pošty nepovažuje za relevantní, a pokud stávka bude, Česká pošta udělá vše pro to, aby zákazníci její průběh nepocítili, chystá například nahrazení stávkujících dalšími kmenovými zaměstnanci. „V současné době nemáme signály, že by se pracovníci poboček ke stávce aktivně připojili,“ dodal Vitík. Podle Dvorského budou stávkovat například zaměstnanci největší třídírny v pražských Malešicích, ale i v dalších provozech.
Sobotka a ministr vnitra Milan Chovanec dnes oznámili, že se chtějí zasadit o to, aby stát poště co nejrychleji vyplatil kompenzaci za poskytování státem objednaných základních služeb v letech 2013 a 2014 ve výši 1,4 až 1,5 miliardy korun. Z toho má jít třetina na zvýšení mezd. V průměru by tak každý pošťák dostal 1200 až 1400 korun měsíčně.
Vypočítejte si čistou mzdu na portálu Finance.cz
Menšinoví odboráři požadují zvýšení o 2500 korun a ze svého požadavku nehodlají ustoupit. „Stávka v pondělí bude a podle výsledku pak rozhodneme i o konání protestu ve čtvrtek,“ řekl Dvorský.
Použití peněz z kompenzace odboráři s vedením projednávali již koncem listopadu. Podle Dvorského by ale mělo jít o formu odměny ke mzdě a nikoliv zvýšení tarifní mzdy, což je rozdíl například pro výpočet úhrady za dovolenou a podobně.
Česká pošta zaměstnává přes 30 tisíc lidí, z toho víc než 90 procent je v provozu a obchodu. Podnik má 3200 poboček. Pošta loni zvýšila konsolidovaný zisk před zdaněním o čtvrtinu na 302 milionů korun.
Čtěte také:


description: Po pondělním útoku na vánoční trhy v centru Berlína volají někteří němečtí konzervativní politici po zpřísnění zákonů, které se týkají migrace a bezpečnosti v zemi. S přibývajícím množstvím informací o Tunisanovi Anisovi Amrim podezřelém ze spáchání atentátu přibývá také kritika na adresu bezpečnostních složek a jejich postupu při sledování islamistů v Německu.

title: Konzervativci v Německu volají po zpřísnění zákonů


description: Sobotní výbuchy u fotbalového stadionu istanbulského klubu Besiktas zabily 29 lidí a 166 jich zranily. Oznámil to dnes turecký ministr vnitra Süleyman Soylu. Prezident Recep Tayyip Erdogan v prohlášení označil exploze za teroristický útok, jehož cílem bylo způsobit co největší škody. Policie zadržela deset podezřelých.

title: Bombové útoky u istanbulského stadionu zabily 38 lidí, včetně 30 policistů

maintext: Sobotní výbuchy u fotbalového stadionu istanbulského klubu Besiktas si vyžádaly životy 38 lidí, z toho 30 policistů. Dalších 155 lidí bylo zraněno a nyní jsou v péči lékařů. Oznámili to dnes turečtí ministři vnitra a zdravotnictví. Česká diplomacie uvedla, že mezi mrtvými civilisty by neměli být žádní cizinci. Prezident Recep Tayyip Erdogan označil exploze za teroristický útok s cílem způsobit co největší škody. Policie zadržela deset podezřelých.


description: Prezident Miloš Zeman vetoval novelu zákona o střetu zájmů, takzvaný "lex Babiš". Na twitteru o tom dnes informoval mluvčí prezidenta Jiří Ovčáček. Podle novely by firmy ministra financí a předsedy hnutí ANO Andreje Babiše přišly o možnost ucházet se o nenárokové dotace, veřejné zakázky a investiční pobídky. Zeman uvedl, že předpis je v rozporu s českým ústavním pořádkem a mezinárodními smlouvami, zasahuje do svobody jednotlivce a jeho základních práv.

title: Zeman vetoval "lex Babiš", je připraven obrátit se na Ústavní soud

maintext:
Předseda hnutí ANO Andrej Babiš, jehož podnikání má novela omezit, prezidentovo veto vítá. Tvrdí, že se ho zákonem snaží všechny ostatní strany dostat z politiky. Podle novely by Babišovy firmy přišly o možnost ucházet se o nenárokové dotace, veřejné zakázky a investiční pobídky. Norma také budoucím členům vlády zakazuje provozovat rozhlasové a televizní vysílání a vydávat periodický tisk. Pod Babišovu skupinu Agrofert spadá mediální dům Mafra, vicepremiér má i rozhlasovou stanici Impuls a hudební televizi Óčko.
Pan prezident vetoval "lex Babiš", tedy novelu zákona o střetu zájmů. Norma je v rozporu s ústavním pořádkem České republiky. — Jiří Ovčáček (@PREZIDENTmluvci) 19. prosince 2016
Zeman veto v dopisu předsedovi Sněmovny Janu Hamáčkovi zdůvodnil mimo jiné tím, že novela obsahuje i poslanecké pozměňovací návrhy. „Jejich odůvodnění je založeno na ničím nepodložených domněnkách, postrádá jakékoliv konkrétní argumenty,“ uvedl prezident. Podle Zemana z rozpravy ve Sněmovně jasně vyplývá, že vybraná ustanovení jsou namířena na politického konkurenta s cílem ho oslabit. „K tomu ovšem zákon v demokratické společnosti sloužit nemůže,“ napsal Hamáčkovi.
Pro přehlasování veta je třeba 101 hlasů. V září Sněmovna zákon přijala hlasy 135 ze 183 přítomných poslanců, v listopadu potvrdila předlohu se senátními úpravami hlasy 125 ze 174 poslanců.
Premiér a předseda ČSSD Bohuslav Sobotka je přesvědčen, že Sněmovna veto přehlasuje. „Veřejný zájem je nutno chránit. Ministři by neměli podnikat, ucházet se o veřejné zakázky a vlastnit média,“ napsal na twitteru. Přehlasování očekává i vicepremiér a předseda KDU-ČSL Pavel Bělobrádek. Veto je prezidentovým ústavním právem, připomněl. Prezident Zeman za dobu své funkce vetoval už pátý zákon, dosud uspěl jen jednou.
Veřejný zájem je nutno chránit. Ministři by neměli podnikat,ucházet se o veřej.zakázky a vlastnit média. Veto prezidenta proto přehlasujeme. — Bohuslav Sobotka (@SlavekSobotka) December 19, 2016
O ústavnosti novely může rozhodnout jen Ústavní soud, reagoval na veto místopředseda KSČM Jiří Dolejš. „O tom, co je a není ústavní, nerozhoduje ani Parlament ani pan prezident, ale jedině Ústavní soud, pokud bude podána příslušná ústavní stížnost,“ zdůraznil. Předpokládá, že komunisté si zachovají dosavadní názor a budou hlasovat pro potvrzení normy. Podle Dolejše by bylo dobré, kdyby prezident zmínil, jak by do budoucna „nebezpečnou tendenci oligarchizace“ jinak a lépe řešil.
Zemanovo rozhodnutí překvapilo předsedu Senátu Milana Štěcha (ČSSD). „Vždy v minulosti, zejména, když byl premiérem, zastával Miloš Zeman názor, že potřebujeme regulační mechanismy proti šedé ekonomice a zneužívání pravomoci veřejných činitelů,“ uvedl šéf Senátu.
Podle předsedy ODS Petra Fialy prezidentovo rozhodnutí dokládá sbližování prezidenta s Babišem. Fiala míní, že tam, kde se přestanou ctít pravidla, je zákon potřeba. „Dosud nikdy nedocházelo k takovému zneužívání výkonné moci k podpoře vlastního podnikání, jako se to děje nyní,“ uvedl. Také předseda TOP09 Miroslav Kalousek považuje veto za projev spojenectví Zemana a Babiše a doufá, že ho Sněmovna přehlasuje.
Zemanovo sbližování s Babišem bylo zřetelné naposledy při prezidentově prosincovém projevu v Sněmovně. Zeman v něm mimo jiné naznačil, že by Babiše nominoval na Nobelovu cenu, pokud se letos podaří udržet přebytek rozpočtu. Spekuluje se o tom, že by Zeman mohl Babiše jmenovat příštím premiérem a získat jeho podporu v prezidentských volbách.


description: V roce 2020 bude počítačová gramotnost nezbytná pro 90 procent pracovních míst, říká Tibor Kolejak, ředitel Microsoftu pro divizi Office

title: Digitální transformace

maintext:
Nové digitální technologie jsou hnacím motorem změn, obracejí naruby osobní a především profesionální životy mnoha lidí i celého byznysu. Podle Tibora Kolejaka z Microsoftu má z takzvané digitální transformace užitek každá malá a středně velká firma. „Desítky let bylo pro malé subjekty téměř nemožné soutěžit s velkými firmami a korporacemi, dnes jsou moderní technologie vstupní bránou k jejich globálnímu úspěchu,“ říká Kolejak.
?? Jak podle vás vypadá digitální budoucnost?
?? Digitální budoucnost a s ní související transformace má tři roviny. První rovina souvisí s tím, kam směřuje společnost, jaké digitální nebo technologické požadavky bude přinášet. Očekáváme, že v úplně všech oblastech života budou informační technologie hrát důležitou roli. Statistiky z oblasti zaměstnanosti ukazují, že počet pracovních míst v Evropě, kde jsou potřebné digitální a počítačové dovednosti, narůstá o sto tisíc ročně. Jiné predikce hovoří o tom, že v roce 2020 bude 90 procent pracovních míst vyžadovat počítačovou gramotnost, a také hovoří o tom, že na trhu bude chybět přes 700 tisíc lidí s digitálními dovednostmi.
Druhá rovina je o tom, co to bude do byznysu i privátního života přinášet. Zde opravdu nemám strach o množství nápadů a inovací. Když vidím tisíce startupů, které ročně vznikají i zanikají, nebo i Microsoft, který v duchu svého poslání „umožnit lidem a organizacím dosáhnout více“ ročně přináší desítky novinek, zlepšení, produktů a řešení, jež pomáhají dělat věci jinak, lépe, rychleji a levněji. Třetí dimenze digitalizace je o tom, jak rychle a efektivně bude společnost schopna adaptovat nové technologie a nasazovat je do reálného provozu. Hodně super nápadů zaniklo proto, že přišly buď příliš brzy, nebo si nenašly dostatečně rozsáhlou a ekonomicky zajímavou uživatelskou skupinu.
?? Jaké technologie jsou v tomto ohledu klíčové?
?? Existuje jich řada. Z našich pak Office 365 a Azure, dvě platformy, které určují náš směr a definují podstatu naší strategie.
Zjednodušeně jsou to řešení, která si od nás můžete pronajímat za pravidelný poplatek, mít je k dispozici kdykoli a odkudkoli a rozsah jejich využití řadit podle potřeby. Škála produktů je rozsáhlá. Od serverů přes známé nástroje pro spolupráci Office, Sharepoint, Skype for Business, Teams po nástroje na řízení bezpečnosti. ?? Jak se digitalizace dotýká soukromého života lidí?
?? Soukromý život je nedílnou součástí našich vizi. „Konzumerizace“ IT je u nás už roky velmi důležité téma. Technologie, které přinášíme do byznysu, dokážou velmi pozitivně ovlivnit soukromý život. Vezměme si například, že musím být na pracovní poradě osobně ráno v devět a chci se vyhnout dopravní zácpě. Musím vstát brzy a nejpozději v 7.30 už sedět v autě. Právě díky možnosti virtuální porady přes Skype for Business si nemusím dělat starosti s dopravou, můžu zůstat ve špičce doma, být o chvíli déle ráno s rodinou a v klidu se v 8.55 přesunu z obývacího pokoje do pracovny, absolvuji hodinovou virtuální konferenci s kolegy a do firmy dorazím až později, když je již Bratislava průjezdná.
?? Jaký je nárůst pracovní efektivity u „digitalizovaných“ firem?
?? Každý případ je jiný. Mohu však zodpovědně a s rukou na srdci říci, že když jsem byl před pár lety finančním ředitelem českého Microsoftu a plně jsme začali využívat Lync (předchůdce dnešního Skype for Business), flexibilní způsob spolupráce a virtuální porady, tak jsme ušetřili 45 procent pouze na cestovních nákladech na služební cesty za jeden rok.
A efektivita zaměstnanců? Když jsem minule cestoval na jednu akci z Popradu do Piešťan, nejel jsem autem, ale vlakem.
Zpáteční cesta trvala kolem šesti hodin.
Nemusel jsem řídit, připojil jsem se na internet a na firemní síť a celou dobu cesty tam i cesty zpět jsem pracoval. Každý finanční ředitel nebo majitel firmy si umí spočítat, kolik firmu stojí šest hodin jízdy nebo naopak šest hodin plnohodnotné práce člena vrcholného managementu.
Technologie, které přinášíme do byznysu, dokážou velmi pozitivně ovlivnit soukromý život.
O autorovi| Václav Herz, herz@mf.cz


description: Podpora Fidela Castra zleva má rysy velmi podobné podpoře, jíž se těší Donald Trump zprava. Říká to o nás leccos nepěkného.

title: Zleva, zprava: Fidel, Donald a smrt emocí

maintext:
Mnoho bonmotů opustilo za dlouhých devadesát let, jež na zemi strávil, ústa kubánského bosse Fidela Castra. „Socialismus, nebo smrt“ je heslo, na které v souvislosti s jeho skonem přichází řeč často. „Jestli se o mně mluví jako o mýtu, mohou za to Spojené státy,“ se zhusta objevuje v nekrolozích, jejichž autoři se snaží vysvětlit Castrovu mocenskou dlouhověkost. Většina z nich tak činí s respektem, jenž přísluší čerstvě zesnulým; mnoho z nich rovnou se sympatií. To druhé je jedna ze záhad, s nimiž si lidé lámou hlavu. Proč je řezník jako Fidel dodnes tak populární?
Nenáviděný pučista...
Pinochet, jak známo, se dostal k moci díky CIA v roce 1973 a během prvních tří let nechal pozabíjet (a „zmizet“, což zde znamená totéž) asi 3200 lidí. K prvním obětem patřil komunistický prezident Salvador Allende, a už prst, který zmáčkl spoušť samopalu, patřil komukoli.
Generálova vláda se vyznačovala postupným upouštěním páry. Krok za krokem obnovovala staré občanské svobody a zaváděla nové. V roce 1990, kdy od něho Američané dali ruce pryč, Pinochet prohrál referendum o prodloužení armádní moci, a ačkoli se mu dvakrát nechtělo, předal vládu do rukou civilistům. Liberalizace hospodářství, kterou mu nadiktovali ekonomové nasazení do Chile z Chicaga jako do pokusné laboratoře, zemi pozvedla; její důchodový systém je dosud nejživotaschopnější na světě.
O Pinochetově roli se v zemi dodnes vedou spory, její obyvatelé se dělí v poměru zhruba jedna ku jedné na příznivce a odpůrce. V roce 1999 jej nechal v Británii zatknout španělský soudce pro podezření z páchání zločinů proti lidskosti; generál dožil v domácím vězení. Oněmi zločiny se myslí těch 3200 lidí plus asi 20 tisíc dalších, kteří zažili „mučení, ponižování a útisk“. Mezitím – shodou okolností poslední update byl zveřejněn letos na konci listopadu – to číslo stouplo na 38 tisíc.
To není málo. Není v lidských silách posoudit, jestli chilský ekonomický a politický rozvoj je, či není dílem dostatečně významným, aby ospravedlnilo přes tři tisíce mrtvých a více než desetinásobek pronásledovaných. Pinochetova vláda proto jistě zůstane spornou kapitolou dějin Latinské Ameriky a demokracie obecně.
... milovaný revolucionář
Fidel se dostal k moci o 14 let dříve, když táhl proti opravdu nepěknému režimu generála Batisty. Vzhledem ke způsobu, jímž generál vládl, bylo jen málo lidí na Kubě i kdekoli jinde, kteří mu nepřáli rychlý mocenský konec.
Dočkali se relativně rychle. Fidel první pokus v třiapadesátém roce zbabral a druhý byl zbytečně krvavý (snad lze obojí přičíst tomu, že nebyl voják), ale nakonec se svými lidmi vjel v létě 1959 do Havany na tancích a džípech jako vítěz.
Lidem, kteří jej přišli po tisících do ulic vítat, pak během let zajistil 95procentní gramotnost (za Batisty to bylo jen 75 procent) a systém všeobecné – by všelijaké – zdravotní péče, abychom začali s klady. Kromě toho je ožebračil orientací ekonomiky na Sovětský svaz, zakázal jim skoro všechno od volného pohybu po svobodný tisk – a desetitisíce jich nechal pozabíjet, se soudem nebo bez něj. Podle amerického institutu Cuba Archive, jejž nevedou žádní propagandisté, nýbrž archiváři pečlivě (a podle všeho velmi poctivě, za dodržení pravidla dvou nezávislých zdrojů ke každému příběhu) dokumentující Castrovy zločiny, to vypadá následovně: Castrův režim nechal 5600 lidí postřílet popravčími četami, 2200 jich zemřelo ve vězeních jinou než přirozenou smrtí a na 1300 jich bylo postříleno bez soudu. To bychom měli 9100 lidí, jejichž osudy jsou přesně doloženy; archiváři odhadují, že jejich celkový počet může být pěti- až desetinásobný.
Důkladně dvojí metr
Handlovat s lidskou tragédií je mravně nepřijatelné bez ohledu na politické přesvědčení oběti. Protože však odpůrci generála Pinocheta, kteří obvykle bývají zároveň sympatizanty Castrovými, argumentují právě počtem obětí chilského režimu coby dokladem jeho krutosti, počítejme a srovnávejme. Castrův režim má na svém tragickém kontě 9100 lidí, tedy 193 lidí ročně, kdežto Pinochetova vražedná bilance čítá 3200 lidí, tedy 188 lidí ročně.
Rozum zůstává stát: je-li v ústech Pinochetových odpůrců nejpádnějším argumentem právě počet obětí jeho režimu, jak je možné, že titíž lidé nevznášejí stejnou námitku, jen několikanásobně ostřeji, vůči režimu Castrovu?
Trumpa by jeho příznivci volili, i kdyby se potvrdilo podezření, že jeho žena Melania je gumová a nafukovací, aby mohla být svému majiteli kdykoli k dispozici.
Co víc, i kdyby omluvou pro vraždění bylo, že je pácháno ve jménu světlých zítřků, nebyli by na tom Castrovi fandové o nic lépe. Ekonomicky je to jasné: průměrný Kubánec v době Castrovy revoluce ročně vygeneroval 2067 dolarů, zatímco dnes vygeneruje 5500 dolarů. Průměrný Chilan v době Pinochetova puče vyprodukoval 1620 dolarů; dnes je to 14 500 dolarů. Ani tudy tedy cesta pro Castrovy apologety nevede.
Je snad možné, že Castrova Kuba může být přitažlivější než (post)Pinochetovo Chile nějakým jiným způsobem, který se vzpírá definicím. Z dob obou převratů nejsou běžně k dispozici čísla o čisté migraci do a z obou zemí, což by mohlo pomoci takový typ přitažlivosti alespoň detekovat, když už ne identifikovat, či dokonce vysvětlit. Ale ani tak to není: alespoň kam statistiky sahají, z Kuby ročně odchází mezi jedním až třemi obyvateli z tisíce, kdežto Chile bylo po třináct z posledních sedmnácti let na nule a v posledních čtyřech letech do něho přibývá v průměru jeden migrant na dva tisíce až tři tisíce obyvatel.
Zdá se tedy, že žádná tajemná přitažlivost Castrovic režimu oproti režimu (post)pinochetovskému prostě neexistuje. Pinochetův režim byl humánnější a zároveň ekonomicky schopnější než Castrův, založil kvalitní instituce veřejného života, a když přišel jeho čas, pokojně předal moc dál. Naproti tomu Raúl Castro sice slíbil, že v roce 2018 odstoupí, ale pouze za podmínky, že režim jeho strany zůstane v zemi – mezitím morálně, ekonomicky a institucionálně zdevastované více než půlstoletím vlády jeho bratra – zachován.
Fakta versus sympatie
Zdá se tedy, že ve prospěch Castrova režimu nelze uvést mnoho faktického. Jeho příznivci tedy musejí pro svoji sympatii nacházet oporu jinde. Nejpravděpodobnějším vysvětlením je, že tito lidé nehledají kritéria pro hodnocení politiků v racionální analýze jejich konání, nýbrž v emocionálním uspokojení. Je-li tomu skutečně tak, pak Castrovi přívrženci používají zbraně vesměs dvojsečné, jak záhy uvidíme.
Fandovství samo o sobě není nic divného. Vypnete půl mozku a necháte se vést výhradně emocemi. Tím lze vysvětlit, že pět tisíc lidí v modrožlutočerveném oblečení vidí na fotbalovém stadionu brutální faul na sparťana, kdežto pět tisíc lidí na protější červenobílé tribuně stejně jednoznačně vidí korektní zákrok slávistův. Přítomní sparťané a slávisté fandí svým klubům bez ohledu na fakta; jejich racionální mozkové kůry si například jsou vědomy významu slov Křetínský a Tvrdík, ale jejich amygdaly, sídla emocí, si nemohou pomoci.
Podobně to funguje leckde. Meritokracie nemá ve světě emocí mnoho místa, což má na běh světa blahodárný význam. Kdyby tomu tak nebylo, všichni lidé by fandili jenom Manchesteru United a všechny dámy by byly ochotné se zamilovat výhradně do Brada Pitta, což by obojí bylo nanejvýš nepraktické. Jak víme, skutečný svět je podstatně milosrdnější.
Demokratická politická soutěž je v tomto smyslu ve zvláštním postavení: emoce v ní svoji roli nijak neztrácejí, ale aktéři sami jejich roli popírají. Bylo by pod úroveň Johna Kennedyho přiznat, že porazil Richarda Nixona díky větší telegeničnosti; namísto toho byl JFK „pro americký národ symbolem naděje“ a basta. Reagan, Clinton i Obama by mohli mluvit podobně; v každém velkém volebním vítězství jsou emoce nezastupitelné.
Věc ovšem komplikuje jev jménem Donald Trump. Jeho případ ukázal, že emoce mohou faktům nejen pomáhat, nýbrž je mohou zcela zastoupit; Trump vyhrál v přímém rozporu s fakty. Kdyby se stran připravenosti na výkon prezidentské funkce hrálo na fakta, Hillary Clintonová by byla prezidentkou od svých šestnácti let a Trump by si ani neškrtl už v primárkách. (Když jsme u toho, tak Fidel Castro Ruz by již třicet let byl bezejmennou mrtvolou na některém z kubánských vězeňských hřbitovů.)
Drtivá většina Trumpových voličů jistě tušila, že jejich kandidát nemá pro výkon prezidentské funkce o mnoho víc předpokladů než kdokoli z nich. Dobře si i bez audiozáznamu dokázali představit, za kterou část těla bere Trump děvčata, o nichž si myslí, že mají důvod být mu po vůli, a většina z nich tak nejspíš sama nejedná. Přesto jej volili. Na jejich základní emoci, s níž přistupovali k volbě – v tomto případě to u velkého množství z nich byla nechuť k Hillary Clintonové – uvedené poklesky nic nezměnily. Zůstalo by to tak, i kdyby se potvrdilo podezření, že Trumpova žena Melania je gumová a nafukovací, aby mohla být svému majiteli kdykoli k dispozici, nebo že je Hillary ve skutečnosti převtělený Abraham Lincoln.
Nalevo nepříčetnost
Reakce levice na Trumpovo vítězství byla očekávatelná. Argumentace se většinou nesla po linii, že systém, který klidně povolí stavidla nízkým pudům – rozuměj brexitu nebo Trumpovu vítězství – musí být systém špatný. Hillary to sama řekla už během kampaně: Trumpa volí „deplorables“, tedy lidé politováníhodní či odsouzeníhodní.
V tom odsudku je zakódováno více než jen běžný výpad proti politickému rivalovi. Je to v kostce vyjádření podstaty současného společenského kon´iktu, jenž přesahuje běžné rozdělení na pravou a levou. Volič Hillary (zjednodušeně řečeno) se domnívá, že budoucnost lidstva tkví v jeho mozkové kůře; v analytickém přístupu k realitě a následném racionálním konání.
Má za to, že lidské dějiny jsou dějinami odklonu od instinktů ovládaných amygdalou. Coby dědic osvícenských myšlenek ctí vědu, v jejímž zájmu je ochoten vytvářet nové a nové intelektuální konstrukty a z nich další pravidla, zatímco emocemi má sklon pohrdat coby iracionálním agentem lidského bytí.
Nositelé tohoto liberálního proudu však jdou ještě dál. Nejenže de facto postulují, že mozková kůra má sama řídit lidské jednání na úkor amygdaly, což je samo o sobě silná káva – mají také za to, že tento proces je třeba urychlovat. Konzervativci zhruba tvrdí, že člověk je takový, jaký je, a mravně se za historicky sledovatelnou dobu nijak nevyvinul. Je tedy třeba hrát tu kartu, jakou máme, a hrát ji co nejlépe, namísto snahy o rede Żnici karetního balíčku.
Nemůže být úkolem tohoto textu rozsoudit podstatu řečeného sporu. Ale nelze nepoukázat na jistou míru nesoudnosti na straně těch, kteří odsuzují emocionální volbu Donalda Trumpa pro její iracionalitu a jedním dechem stejně iracionálně, v rozporu s fakty, oslavují Fidela Castra. Jako by proti své vůli dokládali, že se smrtí emocí to není tak horké, jak sami tvrdí.
Dále čtěte:
Trump se tvrdě opřel do Castra: Brutální diktátor, který utlačoval vlastní lid
Smutek na Kubě končí, Fidel Castro byl pohřben


description: Společnost Vítkovice Gearworks ze strojírenské skupiny Vítkovice Machinery Group (VMG) ostravského podnikatele Jana Světlíka půjde do reorganizace. Rozhodli o tom na dnešní schůzi u Krajského soudu v Ostravě věřitelé. O reorganizaci žádala sama firma, která je v úpadku od září, navrhoval ji i insolvenční správce David Vandrovec. Reorganizaci ještě musí potvrdit svým usnesením soud.

title: Vítkovice Gearworks jdou do reorganizace. Věřitelé vyslyšeli přání firmy

maintext:
Reorganizace podle něj znamená šanci na podstatně větší uspokojení věřitelů než v případě konkurzu, při němž by firma prakticky skončila a majetek by se rozprodal. Vandrovec řekl, že o tom, že má firma velmi dobrou šanci přežít do budoucna, svědčí i fakt, že už teď eviduje dva zájemce o její koupi. Přihlásili se v době, kdy se o prodeji ještě ani nerozhodlo. Záměr skupiny VMG prodat Vítkovice Gearworks dnes potvrdil její právní zástupce Petr Kuhn.
„Zahájení prodejního procesu je plánováno v průběhu ledna - února příštího roku,“ řekl Kuhn. Reorganizační plán by podle něj firma chtěla předložit nejpozději začátkem dubna příštího roku. V reorganizaci se podle Kuhna odhaduje míra uspokojení nezajištěných věřitelů ve výši okolo 20 procent a zajištěných věřitelů na úrovni jejich zajištění, v případě konkurzu by uspokojení věřitelů představovalo méně než jedno procento.
„Předpokládáme vstup investora do společnosti v průběhu jednoho nebo dvou následujících kvartálů. Myslíme si, že tím dostaneme nejvyšší uspokojení věřitelů,“ řekl ředitel společnosti Vítkovice Gearworks Vladimír Bindzár. Proces prodeje by podle něj měl být uzavřený do léta. „Společnost Vítkovice Gearworks bude teď optimalizovat svou výrobu i celý provoz, tak aby mohl být reorganizační plán splněný a schválený věřitelským výborem,“ řekl Bindzár. Uvedl, že optimalizace zatím neznamená snižování stavu zaměstnanců. Podnik má nyní asi 180 pracovníků.
Více než 270 věřitelů přihlásilo u soudu pohledávky téměř za dvě miliardy korun. Soud ještě všechny nepřezkoumal. Největšími dosud uznanými věřiteli jsou Komerční banka a britská HSBC Bank. Největší pohledávku mezi těmi, které soud ještě nepřezkoumal, má mateřská společnost Vítkovice, a. s., jež žádá více než 970 milionů korun.
Nový investor by musel přinést miliardy, říká šéf Vítkovic Libor Witassek. Přečtěte si rozhovor:
Šéf Vítkovic Witassek: Přežijeme nejen rok 2017
Členy věřitelského výboru jsou Komerční banka, HSBC Bank a Klement, kteří byli již v předběžném výboru. Jediným novým členem výboru se dnes stala firma Lichna Trade.
Vítkovice Gearworks vyrábějí atypické převodové skříně, ozubené díly či kompletní pohony pro průmyslová odvětví. Insolvenční návrh na firmu podala brněnská skupina Wetag, firma Vítkovice Gearworks se k němu připojila. Zdůvodnila to i tím, že její podstatné obchody byly vázány na společnost Vítkovice Power Engineering (VPE), která už dřív skončila v úpadku.
Skupina Vítkovice Machinery Group má před dvě desítky firem dohromady s 6500 zaměstnanci. Několik jejich společností se letos dostalo do problémů, kromě Vítkovic Gearworks a VPE skončila v úpadku také společnost Vítkovice Envi. Kromě toho čelí insolvenčnímu řízení ještě Vítkovice Mechanika, soud o ní bude rozhodovat počátkem příštího roku. Předseda představenstva a generální ředitel Libor Witassek minulý týden uvedl, že vedení má transformační plán pro celou skupinu na 18 měsíců, jak dostat skupinu zpět do stavu, kdy bude generovat provozní zisky.
Čtěte také:
Exodus z Vítkovic: za dva roky firma přišla o téměř pětinu lidí
Kdo zachrání Vítkovice?
Vítkovicím se přihlásilo na 500 věřitelů. Požadují 74 miliard


description: Příchodu investora se nebráníme, musel by ale přinést miliardy. Tvrdí to šéf Vítkovic Libor Witassek, který budoucnost české strojírenské jedničky navzdory současným problémům vidí optimisticky.

title: Šéf Vítkovic Witassek: Přežijeme nejen rok 2017

maintext:
Největší tuzemské strojírenské uskupení Vítkovice má problémy. Několik firem ze skupiny je v insolvenci, nedaří se dotáhnout klíčové kontrakty, mimo jiné výstavbu elektrárny v turecké Adularyi. Firmu má zachránit nový generální ředitel Libor Witassek.
Asi klíčová otázka: přežijí Vítkovice rok 2017? Zatím to moc nadějně nevypadá...
Věřím, že ano, a nejen rok 2017. Máme připravený transformační plán společnosti, který jsme v polovině října prezentovali bankám. Teď pracujeme na jeho zavádění v praxi. S tím souvisí i poslední personální změny (Witassek byl jmenován předsedou představenstva Vítkovic, akcionáři v čele s Janem Světlíkem se přesunuli do dozorčí rady firmy - pozn. red.), protože tým, který na transformaci pracuje, musí být ve výkonných funkcích s tím, že u dvou firem už veřitele reorganizaci schválili.
V čem spočívá záchranný plán?
Je poměrně rozsáhlý. Jen společnost Vítkovice Heavy Machinery (VHM) má čtrnáct produktových řad a u každé je zcela jiná situace na trhu. VHM má svůj vlastní plán, ten má rovněž celá skupina a pak i tři firmy, které jsou v insolvenčním řízení. Současně jsme předložili věřitelskému výboru podrobný harmonogram „záchrany“, u dvou firem už věřitelé reorganizaci schválili.
Můžete být konkrétnější?
Podívali jsme se na byznys Vítkovic zcela novým pohledem. Řekli jsme si, co je pro nás klíčové, co chceme zachovat, díváme se i na to, co není až tak úplně v synergii s ostatními byznysy. Zároveň chceme skupinu rychle oddlužit. S tím souvisí prodej poměrně kvalitních aktiv, jako je třeba společnost Hutní montáže nebo firma Vítkovice Recycling, která zpracovává druhotné suroviny. Prodávat budeme také menší společnosti, které nechceme vlastnit z několika důvodů, například Vítkovice HTB. Firma prodává hasicí přístroje a konkuruje našim klíčovým zákazníkům, kterým dodáváme tlakové láhve. Bavíme se o prodeji dalších firem, které absolutně nesouvisejí s naším hlavním byznysem.
Součástí ozdravné kúry má být i prodej pozemků..
Ano, jde o zbytné majetky, které nesouvisejí s podnikatelskou činností. V rámci transformačního plánu jsme vytvořili garanční fond, který má pokrývat rizika spojená s různými maléry, které mohou nastat třeba ve firmách v insolvenčním řízení a mohly by poškodit zájmy celé skupiny. Z fondu hodláme třeba pokrýt případné výpadky plnění při dodávkách investičních celků a podobně.
Kolik chcete získat z prodeje majetku? Jak velké prostředky půjdou do fondu?
Z prodeje firem 800 až 900 milionů korun. Použijeme je na pokrytí některých závazků vůči věřitelům. Do garančního fondu plánujeme příjmy mezi 500 až 800 miliony korun.
Plánujete, že dohromady získáte až 1,7 miliardy korun, to bude na záchranu Vítkovic stačit?
Nechci spojovat garanční fond se záchranou Vítkovic. Ta závisí na tom, zda budeme mít dostatek zakázek, poměrně významnou částí transformačního plánu je posílení obchodní činnosti. Jednou z nejdůležitějších věcí je zvýšení produktivity a velká disciplína, co se týče kvality. To je důležitější než samotný garanční fond. Díky ne úplně dobré náladě ve firmě se nedařilo poslední rok dva dosáhnout úrovně, jakou bychom potřebovali. Významnou roli hraje i vývoj na trhu, kdy u některých výrobků klesly ceny až o čtyřicet procent. Je potřeba u některých firem nastavit novou cenovou hladinu a snížit fixní náklady.
O podíl ve Vítkovicích se hlásí několik zájemců. Kdo zachrání Vítkovice?
Už delší dobu na trhu kolují informace, že část problémů firmy vznikla kvůli tomu, že majitel Jan Světlík neměl příliš šťastnou ruku při výběru nejvyššího vedení Vítkovic.
Zda byla firma kvalitně řízená, nebo ne, nedokážu posoudit. Nemám informace z doby před dvěma třemi lety, kdy vznikla řada problémových zakázek, které se dnes dokončují. Je těžké hodnotit, zda to bylo managementem, nebo špatnými projekty. Co se týče současnosti, obměnil jsem některé manažery, protože chci, aby firma ožila, byla dynamičtější v rozhodování. Manažeři budou po firmě rotovat, nezůstanou na svých postech déle než dva roky. V některých částech koncernu byli někteří lidé příliš dlouho a již nedokázali vidět mimo své zajeté koleje.
Podle lidí na trhu je pro úspěch restrukturalizace klíčové, aby do ní moc nemluvil vlastník podniku Jan Světlík.
Pan Světlík drží dlouhodobě oznámenou koncepci, že se chce věnovat majetkovým a akcionářským věcem a řízení firmy přenechá manažerům. Od okamžiku, kdy jsem se stal generálním ředitelem, naše spolupráce funguje, do mých rozhodnutí nezasahuje.
Musíte Světlíkovi hledat neustále nějaké úkoly?
Nemusím nic takového vymýšlet, Jan Světlík je velice aktivní, má obchodní talent, své záměry v Dolní oblasti Vítkovic. Holding se dělí na dvě části - Cylinders Holding a strojírenskou. Ján Světlík je hlavně v té lahvárenské části velkým inovátorem, určitě bude přicházet s nápady, co by se dalo vyrábět. Ale to není přímé zasahování do vedení firmy. Trochu mi to připomíná situaci s jiným projektem, na kterém jsem se podílel - pivovar Bernard. Akcionář pivovaru Stanislav Bernard je dnes také v pozici inovátora a firmu řídí někdo jiný.
Nový šéf Vítkovic chce zvýšit produktivitu práce ve všech firmách holdingu (Foto: Jiří Zerzoň/Euro)
Skupina hodně sázela na energetiku, jádro, což se aktuálně ukazuje jako nepříliš zdařilé rozhodnutí. Kde vy vidíte budoucnost Vítkovic?
Jednoznačně v ekologických technologiích, pro energeticky soběstačná a ekologická města a regiony. Bavíme se o vodíku, vodíkových technologiích, o našich synergiích ve skupině, kde jsme silní v tom, že v každé části skupiny něco dokážeme pro vodíkový program dělat. Velká budoucnost je ve zpracování odpadu, využití odpadních plynů třeba pro veřejnou dopravu. V neposlední řadě je to ekologie spojená s využitím vodních zdrojů a větru, veškeré možné vodní motory, hřídele. Velké příležitosti vidíme v dodávkách investičních celků, ale ne elektráren jako doposud, spíš v průmyslových zařízeních. V modernizaci továren ve světě, které se za socialismu vyrobily v tehdejším Československu, ať už to jsou ocelárny, cementárny, nebo strojírenské závody. Know-how Vítkovic je obrovské.
Kolik peněz potřebujete na záchranu Vítkovic?
Pokud budeme hovořit o tom, co je ještě třeba nasmlouvat, tak se bavíme v částkách 300 až 600 milionů korun, což by mělo stačit k pokrytí nákladů na transformaci. U dvou třetin financí již víme, jak je získat, na zbylé třetině pracujeme.
Na začátku jste zmínil několik příčin, kvůli kterým se dostaly Vítkovice do problémů, další je asi výstavba elektrárny v turecké Adularyi....
Existuje několik variant řešení, kterým musí předcházet kompletní geologická analýza ložiska uhlí, protože vzorky uhlí, zhruba třicet tun, které nám byly před několika lety doručeny včetně zahraničních certifikátů a analýz, na jejichž základě rakouská společnost navrhla technologii, neodpovídaly palivu, které dnes bylo dovezeno do kotle. Určité řešení bylo přijato před několika měsíci, ale bohužel do toho přišel v Turecku pokus o vojenský puč. Turci stavbu považují za projekt teroristické organizace, protože její majitelé jsou zařazeni mezi pučisty. Podle posledních informací je elektrárna v rukou státního správce. Vyjednáváme poměrně intenzivně o jejím dokončení.
Některé firmy z holdingu prodáváte, přitom chcete uskupení rozvíjet, počítáte i s akvizicemi?
Nákupy neplánujeme. Chceme ale rozjet novou firmu, Vítkovice Blue Planet, je to systémový integrátor ekologických technologií. Společnost, která by měla mít globální působnost se zaměřením na vyspělé západní trhy. Budujeme již zahraniční obchodní týmy, které budou pod společností Vítkovice Blue Planet získávat menší ekologické celky, nakupovat pro ně komponenty ve skupině Vítkovice a zařízení posléze i provozovat. Již dokonce jednáme o vstupu zahraničních investorů do Blue Planet, zatím je ale nemohu jmenovat.
A samotné Vítkovice jednají o vstupu strategického partnera?
Novému investorovi se nebráníme. Myslím si, že s novým investorem by bylo mnohem jednodušší zvládnout současnou situaci. Když ale bude nejhůř, tak jsem přesvědčen o tom, že tuhle zatáčku můžeme vybrat i bez nového investora. To je věc akcionáře. Já z pozice managementu říkám, že by investice do firmy výrazně urychlila její rozvoj. Přinést 100 nebo 200 milionů ale nemá cenu. Měly by to být řádově miliardy.
Již se někdo přihlásil?
Do této chvíle mě oslovilo asi 15 různých investorů, mimo jiné čínských nebo polských.


description: Při neobvyklé vládní amnestii, při níž měli Indové možnost zlegalizovat své nezákonné příjmy, vyšla najevo ještě neobvyklejší situace. Jedna rodina přiznala tak křiklavě vysoké příjmy, že jim ani úřady neuvěřily a začaly rodinu vyšetřovat.

title: Nejbohatší Indové? Rodina se spíše stala pračkou na peníze

maintext:
Mohlo by to vypadat skoro jako příběh podobný tomu z filmu Milionář z chatrče. Čtyřčlenná rodina z Bombaje by s majetkem přes 29 miliard dolarů (740 miliard korun) předstihla i nejbohatšího Inda Mukeshe Ambaniho, jenž se pyšní podle časopisu Forbes 21,3 miliardami dolarů.
Nebývalé bohatství indické rodiny vyšlo najevo nedávno během amnestie, kdy vláda umožnila přiznat všem Indům nelegální výdělky. Jenže celá věc má háček. „Při prozkoumání bylo shledáno, že se jedná o podezřelé osoby s malým majetkem. Daňová přiznání proto mohla být zneužita,“ píše ve svém stanovisku indické ministerstvo financí. Úřad se nyní pustí do vyšetřování případu.
Rodina Sayedů, konkrétně otec, jeho manželka, sestra a syn, pochází z bohatého předměstí Bombaje. Přesněji řečeno, uvedli to ve svých přiznáních. Podle ministerstva financí si ale tři z nich své adresy změnili až v září – to samo o sobě je podezřelé – když předtím měli žít více než tisíc kilometrů daleko. Ani nová adresa v Bombaji ale jako sídlo nejbohatších Indů rozhodně nevypadá, jedná se totiž o běžný byt, nikdo v něm nebydlí už sedm let a sousedi o rodině nikdy neslyšeli, píše web MumbaiMirror.
„Jeví se to jako jasný případ praní peněz. Je správné, že ho úřady začaly vyšetřovat,“ hlásá profesor Anil Verma z nezávislé Asociace pro demokratické reformy podle agentury Bloomberg. „Vůbec mě to nepřekvapuje. Peníze totiž hrají příliš velkou roli v naší ekonomice,“ dodává.
Přečtěte si: Nejbohatší Ind spustil bezplatný internet za 20 miliard dolarů
Co je asi nejvíce podezřelé, je ohromná výše příjmů Sayedových. V rámci amnestie Indie eviduje (kromě vyšetřovaných případů) v přepočtu necelých deset miliard dolarů, tedy asi třikrát méně než od samotných Sayedů. Během amnestie, která trvala do konce září, mohli držitelé nelegálních příjmů své jméno očistit tím, že zaplatili daň, poplatek a penále ve výši 45 procent. Tím se vyhnuli stíhání, čehož využilo přes 70 tisíc lidí. Amnestie se konala v rámci politiky premiéra Nárendra Módího, jenž zvítězil v roce 2014 ve volbách se sliby, že bude bojovat proti korupci a odlivu nezdaněných výdělků do zahraničí.
Rodina Sayedů není jediným případem, který indické úřady řeší. Mahesh Shah je dalším vyšetřovaným, když přiznal nelegální příjmy za dvě miliardy dolarů. A sám již médiím přiznal, že se nejednalo o jeho peníze, ale za poplatek je přiznal pro různé politiky, úředníky nebo podnikatele.
Je jasné, že ani u rodiny Sayedů nikdo nevěří, že jsou peníze jejich. Od koho, nebo z čeho pochází, se živě diskutuje. „Drogy, Dawood (známý šéf indické mafie) nebo diamanty? Nebo vše dohromady?“ ptá se Samir Saran z nadace Observer Research. Odpověď asi znají jen Saydovi, kteří ale mlčí.
Čtěte dále:


description: V čínské metropoli Pekingu dnes stovky inspektorů dohlížely na dodržování zákazů vydaných kvůli katastrofální smogové situaci. Pátým dnem je kvůli ní narušena doprava, průmyslová výroba i školní docházka. Mnoho občanů si podle agentury Reuters stěžuje, že jsou zavedená opatření neúčinná.

title: Hustý smog trápí Čínu již pátý den. Opatření se míjí účinkem


description: Čínský internetový obchodník Alibaba Group se vrátil ve Spojených státech na černou listinu firem, které prodávají padělané zboží. Úřad obchodního zmocněnce USA (USTR) oznámil, že internetový obchod Taobao, který patří firmě Alibaba, prodává vysoké množství padělků a jen pomalu reaguje na stížnosti firem, které požadují smazaní nabídky ze stránek.

title: USA vrátily Alibabu na černou listinu. Prý znovu prodává padělky


description: Kutnohorsko – Zarmoucení pozůstalí se 26. prosince až 1. ledna naposledy rozloučí se svými blízkými.

title: POSLEDNÍ ROZLOUČENÍ: Smuteční obřady na Kutnohorsku


description: Kutná Hora - Studenti Gymnázia Jiřího Ortena, kteří dochází do fotografického kroužku, pokračovali v uplynulých týdnech v práci.

title: FOTO: Práce studentů fotografického kroužku na gymnáziu


description: Záboří nad Labem - V zábořském kostele svatého Prokopa se uskuteční vánoční koncert v pondělí 26. prosince v 16 hodin.

title: V kostele v Záboří nad Labem zazní i operní árie


description: Zruč nad Sázavou - Lidé si mohou přijít zpříjemnit dnešní odpoledne na zámek ve Zruči nad Sázavou. Netradiční prohlídkyzámku se zde budou konat každou…

title: Ve Zruči nad Sázavou se dnes konají netradiční prohlídky zámku


description: Kutná Hora - V kutnohorském klubu Blues Café vystoupí v pátek večer Roman Dragoun. Zpěvák, skladatel a klávesista zde odehraje svůj koncert, který začne v…

title: Roman Dragoun zahraje v Blues Café


description: Kutná Hora - Vánoční koncert skupiny ze "stříbrného města" se konal včera večer v Dačického domě. Lucie Zhory a Mirek Balán zahráli mimo jiné i…

title: OBRAZEM: Lucie Zhory a Mirek Balán odehráli vánoční koncert


title: Kutná Hora plánuje obnovu krytého bazénu

maintext:
Kutná Hora - Oprava krytého bazénu se bude týkat celkového snížení energetické náročnosti budovy včetně výměny oken.
Kutnohorská plovárna.Foto: DENÍK/Luboš Hájek
Záměr rekonstrukce plaveckého bazénu, o kterém vedení kutnohorské radnice informovalo už před více než měsícem, bude větší, než se předpokládalo.
Kromě již dříve avizovaného vytvoření nových lákadel v podobě relaxačního wellnes koutku s vířivkou a zavedení speciální slané vody v bazénech by se dotkla i celkového stavu budovy. Potvrdil to místostarosta Josef Viktora.
Podle něj bude v bazéně v Kutné Hoře nová vzduchotechnika, počítá se i s výměnou zdejších velkých oken a s dalšími kroky spojenými s celkovým snížením energetické náročnosti budovy.
Plánovaný projekt zřejmě nebude levnou záležitostí. Podle předběžných odhadů má vyjít zhruba na 13 milionů korun. Spolek TJ Sparta Kutná Hora, který bazén provozuje, na něj žádá o dotaci ze Státního fondu životního prostředí. „Pokud spolek dotaci získá, město poskytne finanční spoluúčast," uvedl Josef Viktora.
Kutná Hora musela letos do zázemí pro plavce nemalé peníze investovat. Tehdy však nešlo o bazén krytý, nýbrž o bazény na přilehlé venkovní plovárně. Ta se potýkala s dlouhodobým únikem vody. „Zjistilo se, že pod tím byly kaverny, že to bylo vyplavené," připomněl místostarosta. Dno tehdy prozkoumal georadar a po letní sezoně byla závada odstraněna, náklady na opravu byly 1,5 milionu korun. Podle místostarosty byly práce na opravě úspěšné a příští letní sezona na plovárně by tak měla proběhnout bez problému.


description: Kutná Hora – Do konce roku zbývá jen několik málo dní. Mnozí rekapitulují své úspěchy a splněná přání z uplynulých dvanácti měsíců, jiní se už dívají do…

title: Máte přání a tipy na rok 2017? Podělte se o ně

maintext:
Kutná Hora – Do konce roku zbývá jen několik málo dní. Mnozí rekapitulují své úspěchy a splněná přání z uplynulých dvanácti měsíců, jiní se už dívají do budoucnosti a přemýšlí, jak zlepšit v příštím roce život sobě i lidem v okolí.
Ilustrační fotoFoto: Deník/Miroslav Kucej
Kutnohorský deník nyní připravuje tématikou stránku, která se zaměří právě na možnosti zlepšení okolí a obrací se na vás, své čtenáře. Máte tip, co by se ve vašem okolí mělo v roce 2017 opravit? Co zcela chybí a mělo by se příští rok zřídit či postavit? Nebo byste si do příštího roku přáli nějakou tematickou kulturní akci, která ve vašem městě i obci chybí? Či dokonce nějakou dobročinnou sbírku či charitativní projekt? Pošlete své tipy a přání na adresu redakce.kutnohorsky@denik.cz. Ke svému tipu nezapomeňte připsat, jakého města, obce či lokality, se týká. Nejzajímavější tipy zveřejníme na začátku roku v Kutnohorském deníku.


description: Čáslav, Sázava - Skupina vojáků 21. základny taktického letectva Čáslav vyrazila do Dětského domova Sázava, aby dětem předala vánoční dárky a domovu…

title: FOTO: Čáslavští vojáci potěšili děti v dětském domově

maintext:
Čáslav, Sázava - Skupina vojáků 21. základny taktického letectva Čáslav vyrazila do Dětského domova Sázava, aby dětem předala vánoční dárky a domovu peněžitý dar, který mezi sebou vybrali příslušníci základny v rámci doprovodné sbírky.
Spolupráce mezi Dětským domovem Sázava a čáslavskou leteckou základnou má svou historii. „Příslušníci základny mě oslovili s přáním o vytvoření projektu, jehož cílem by byla dlouhodobá spolupráce s lidmi, kteří by to ocenili. V roce 1997 jsme oslovili Dětský domov Rataje," uvedla Hana Pustelníková, tisková mluvčí bývalé 4. základny taktického letectva. Vojáci a zaměstnanci základny tak spolu začali trávit čas v rámci sportovních nebo společenských aktivit. Hned v prvním roce tak měly děti možnost navštívit vůbec první Den otevřených dveří letiště Čáslav.
Dětský domov se časem přesunul z Ratají do Sázavy. Spolupráce s čáslavskou základnou byla ale zachována a navíc rozšířena. „V roce 2001 tehdejší velitel základny plukovník Jiří Verner přišel s nápadem další podpory. Začali jsme dětem plnit alespoň ta malá přání v podobě vánočních dárků," poznamenal Michal Prejzek z Velitelství vzdušných sil.
V projektu „Vánoční stromeček" pro Dětský domov Sázava pokračují příslušníci základny i po 15 letech. „Již jsem měl možnost dětský domov navštívit, letos jsem tu poprvé jako velitel a je mi radostí a ctí, že mohu předat finanční dar za naši základnu," pronesl před zahájením slavnostní večeře Petr Tománek, velitel 21. základny taktického letectva Čáslav. „Děkujeme nejen za štědrou finanční podporu. Příští rok oslavíme 20 let spolupráce, které si nesmírně vážíme," reagovala ředitelka Dětského domova Sázava Alena Nováková při přebírání šeku na 34 100 korun. Peníze budou využity na volnočasové aktivity a zájmové kroužky pro děti.
Po večeři následoval bohatý program, který si připravily děti společně se „strejdy a tetami". Hudební a pěvecká vystoupení si vysloužila ocenění v podobě bouřlivého potlesku. Překvapení přichystal také jeden ze „strejdů" Dan. „Přišlo mi jako dobrý nápad zdokumentovat historii předvánočních setkání od roku 2001. Sám si dobře pamatuji, jak jsem se těšil na společné večeře a rozbalování dárků u stromečku," řekl Daniel, který strávil v domově několik let a dnes se cítí být pro ostatní děti spíše „brácha" než „strejda".
Vojáci však od dětí dostali také dárky – ručně vyráběné keramické ozdoby, domácí zavařeniny a pečený čaj nebo perníkový dům. Úsměvy všech se tak rozzářil Dětský domov Sázava.
Společné trávení času neznamená jen předávání dárků a finanční sbírky o Vánocích. V průběhu roku jsou organizovány společné sportovní aktivity, např. fotbalové turnaje nebo sjíždění řek. Vojáci navštěvují děti také v listopadu v kostýmech čerta, Mikuláše i anděla. „Letos se nám nepodařilo společně najít vhodný termín a vyrazit na vodu, v příštím roce si to ale vynahradíme. Strávíme na vodě o to delší dobu," slíbil hlavní organizátor vodáckých zájezdů Miroslav Klosek.


description: Čáslav - Městu Čáslav se podařilo získat dotaci na projekt revitalizace zeleně. „Díky této dotaci, kterou jsme získali od Státního fondu životního…

title: Foto: Čáslav získala dotaci na revitalizaci zeleně