description: Podnikatel a inovátor Stanislav Gálik (30) musel zkrachovat, rozvést se a vyhořet, aby se dostal k téměř čtyřem desítkám bohatých a vlivných lidí z celého světa a napsal knihu o své bezva fintě, totiž projektu richhikingu, tedy autostopu (a „aerostopu“) bohatých.

title: Stanislav Gálik: Jak stopnout letadlo. A taky ferrari, maserati, BMW a ultralight

maintext:
Jak jsem stopoval letadlo – tak se jmenuje Stanova knížka, kterou za týden vydává nakladatelství BizBooks. Čtenář v ní s vtipným, vnímavým a přemýšlivým (někdy snad až příliš!) vypravěčem během 75 dní projede jedenáct států ležících na čtyřech světadílech. A cestovatel za své přesuny a noclehy nevydal ani halíř! Dozví se mnohé o svém životě – a taky o životech velmi úspěšných, okouzlujících, bohatých lidí. O páně Gálikových dobrodružstvích se více dočtete v rozhovoru v tištěném Reflexu, který vyšel 15. září.
Založil jste roku 2011, ve svých čtyřiadvaceti letech, krejčovský salon Galard, dnes noblesní a respektovanou firmu. Kde jste sehnal kapitál?
Budete se divit, žádný jsem nepotřeboval. Začínal jsem přesně s dvaceti tisíci korun. Nechal jsem si za tisícovku vyrobit vzorník látek, kamarád mi výměnou za košili rozchodil webové stránky, za deset tisíc jsem dal udělat krásné galardovské tašky, do kterých jsem pak zákazníkům naše košile vkládal, a dalších sedm tisíc korun spolkly reklamní letáčky a slevové vouchery, které jsem nabízel každému zákazníkovi pro kamarády. Já vymyslel brand a vybral látky, ale samotné šití pro nás obstaral zavedený výrobce, který měl know-how, stroje a lidi. Takhle oděvní průmysl funguje – když si koupíte sako od Armaniho, taky ho neušili ve fabrice Armani, jen ho navrhl jejich návrhář a propagoval jejich marketing, výrobu ovšem zadali jinam. Jako tehdy já. A takhle jsme prodali nějakých čtyřicet košil po dvou tisících korunách a začali být ziskoví. Načež jsem zrušil stavebko s dvěma sty tisíci a za ně jsme zřídili první kamenný obchod.
Co vašemu téměř tříměsíčnímu richhikingu, jak se v angličtině hravě nazývá „stopování boháčů“, předcházelo?
Po více než dvou letech tvrdé práce jsem dostal výtečnou nabídku a roku 2013 jsem Galard prodal. Neměl jsem vizi, že budu dvacet let budovat značku a stane se ze mě druhý Yves Saint-Laurent; chtěl jsem, aby nám se ženou bylo chvíli dobře. Jenže pak jsem si začal myslet, že jsem lepší než ostatní. Nevyšlo mi pár věcí a nakonec ani manželství. A já nevěděl, co se sebou – úplně jsem ztratil motivaci cokoli nového načínat. Chtěl jsem jen odjet, ale ne na dovolenou…
Koho jste na cestě potkal?
Lidi, kteří mě na celý život ovlivnili. S většinou z nich jsem strávil několik dní, bydlel v jejich domech, snídal s nimi a nechal si vyprávět jejich příběhy, životní zkušenosti. Třeba při rozhovoru s Ladislavem Špačkem, pro mě andělem seslaným z nebe, jsem si uvědomil něco, proti čemu jsem do té doby zbytečně bojoval: Bez ohledu na to, jak dobrý jste člověk, se vždycky najde někdo, kdo vás přes veškerou vaši snahu nebude mít rád. V Paříži jsem se zas od úspěšného hoteliéra Yannicka naučil, že odpočinek a zábava s přáteli nejsou ztráta času. Já si předtím říkával: Cože, grilovačka? Proč někde ztrácet tři hodiny, když se najím během třiceti minut a pak zase můžu jít makat? Oběd s Dominikem Haškem mi připomněl, jak je důležité být skromný, a tatáž vlastnost později, už v Kalifornii, zářila i ze Sunila Bagaie, headhuntera pro Google, SpaceX, Teslu a podobné firmy. Sunil je pokorný člověk, hodně orientovaný na rodinný život, a pevné vztahy se svými dětmi a rodiči staví mnohem výš než veškeré obchody. Ve Státech jsem poznal i Rajeshe Settyho, který vlastní nějakých sedm osm firem v Silicon Valley a napsal asi čtrnáct knih. Ten mě svým příkladem učil vděčnosti a efektivní štědrosti, která není jen o penězích. Důležité není jen dávat, ale také vědět, co přesně dát. Někde pomůže spíš vaše zkušenost a dobrá rada.
Jak a kdy jste se dostal ze Slovenska do Brna?
Studoval jsem na Masarykově univerzitě psychologii, můj bratr chodil na vysokou v Praze a společně jsme způsobili takovou menší invazi Gálikových do Česka – naši se za námi a za bráchovými dětmi přestěhovali na Vysočinu. Jsou tam nesmírně šťastný, žijí si svůj vysněný důchodcovský život.
Máte vy, mladí Slováci, v Česku nějaké zvláštní vazby, nebo jste „plně integrovaní“?
Asimilovali jsme se. Zatímco my, mladí start-upisté, držíme spolu, my, Slováci, jsme se rozpustili do vás. Mnozí mluví česky. Vždyť jsme pořád jedno Československo, pro mě je rozdíl mezi Čechy a Slováky stejný jako mezi Čechy a Moraváky. Sám jsem svou knihu napsal česky a byla to pro mě skvělá lekce vašeho jazyka. I když ti tři lidi, co to po mně museli korigovat, se mnou od té doby moc nemluví.
Věděl jste, že budete z cesty psát knihu?
Psal jsem si takový blog a na jeho základě mě oslovilo nakladatelství BizBooks, jestli bych pro ně nemohl napsat rovnou knihu. Moc jsem nevěděl, jak na to, takže jsem si na Googlu zadal „How to write a bestseller“. Přečetl jsem si asi tři příspěvky na tohle téma a začal tvořit podle jejich rad. Napsal jsem ještě v průběhu té cesty asi deset stran a hrozně mě to nebavilo psát, ani to po sobě číst. Taková nuda! Nechal jsem toho. Až v letadle domů jsem si pak procházel poznámky, které jsem si zapisoval do telefonu jen tak pro sebe, a tam v tom teprve našel systém. Snad poprvé v životě jsem něco dělal jen podle sebe, bez ohledu na manuály.
Milujete drahá auta, sám jste jedno dobré před richhikem vlastnil. Koupil jste si zas nějaké, nebo chodíte, jak sám říkáte, slintat na parkoviště někomu jinému?
Sice mám dva lepší vozy, auta jsou nakonec můj největší koníček, ale v tomhle aspektu jsem se úplně změnil. Bohatá země není ta, kde chudí lidé jezdí autem, ale ta, kde bohatí lidé jezdí hromadnou dopravou. Já tu pražskou miluju, má světové parametry, což se naopak o systému parkování po Praze rozhodně říct nedá. Nikdy nikam nepřijdu pozdě, když jedu hromadkou, takže jsem se stal hrdým majitelem Lítačky. Když jsem jezdil po Brně nadupaným bavorákem se staženou střechou, nabyl jsem mylného pocitu, že jsem něco víc než ti, kteří se drží tyčky v tramvaji. A to je nesmysl, teď už to dávno vím.
Rozhovor "richhikerem" Stanislavem Gálikem si přečtěte v novém tištěném Reflexu, který vyšel ve čtvrtek 15. září.


description: Krajské a senátní volby se rychle blíží a proto se zostřuje i předvolební kampaň. V mnoha pražských restauracích a hospodách se teď objevují samolepky a pivní tácky, které míří na ministra financí a šéfa hnutí ANO Andreje Babiše.

title: Hospody zaplavují samolepky a pivní tácky proti Babišovi

fasttext_language: cs


description: Reflex se ocitl v dobré společnosti. Dánský list Politiken vyzval u příležitosti bratislavského summitu EU jedno prestižní médium z každé země Unie, aby jeho kreslíř svou karikaturou vyjádřil svůj pohled na současnou Evropu po brexitu. Kresby dnes visí ve vstupní hale deníku Politiken a my převážnou většinu z nich přinášíme na webu a na stránkách nového tištěného Reflexu.

title: Evropa se směje Evropě! Reflex je součástí unikátní celoevropské galerie karikaturistů

maintext:
Politiken doprovodil společný projekt apelativním textem, aby představitelé EU v době krize hledali to, co nás spojuje, protože jedině společným postupem můžeme čelit výzvám, které stojí před společnou Evropou – uprchlické krizi, dluhové pasti, extremismu, nezaměstnanosti a terorismu. Naši kolegové z Politikenu zjevně věří, že jsou toho lídři EU ještě schopni, já spíš ne. Ale třeba se v příštích dnech stane u Dunaje zázrak. Při čekání na něj se můžeme při prohlížení karikatur z celé Evropy aspoň dobře bavit. Společně.
Českou republiku a Reflex na výstavě zastupuje kreslíř Zeleného Raoula Štěpán Mareš. Ke své kresbě, kterou vidíte v úvodu článku, říká následující:
„Sám myšlence společné Evropy věřím a podporuji ji. I ve vztahu dvou lidí to občas skřípe a pak je logické, že to zaskřípe i ve vztahu 28 zemí. Spory vidím jako požáry. Ať už malé, větší, nebo ty, co už uhasit nejdou. Uprchlíci, ekonomické problémy, terorismus… A oheň se samozřejmě šíří – stejně jako pochybnosti o evropské myšlence po chystaném odchodu Británie... Díky své velikosti a ekonomické síle bude vždy jedním z hlavních lídrů Evropy Německo. A jako jeden z lídrů se přirozeně snaží situaci uklidnit – a požáry hasit. Bohužel někdy možná hasí i ty, které samo založilo. Snad to nebude znít jako velké klišé, ale věřím, že se státům unie podaří krize zažehnat a požáry uhasit dříve, než se z Evropy stane jedno velké spáleniště. Je totiž hezká a byla by jí škoda.“
Další „unijní“ karikatury najdete v hlavním tématu nového tištěného Reflexu, který vychází ve čtvrtek 15. září.


description: Okamurovci přišli s nečekanou podporou Miloše Zemana a jeho protiislámských postojů. Já se z jejich facebookového plakátku například dozvěděl, že - aniž by si toho kdokoliv všiml - Zeman zahájil antidžihád.

title: Zeman bojující aneb Alkoholem proti muslimským vrahům


title: Český antiislamismus: Čistě fekální záležitost. Konvička by měl být zavřen na WC!

maintext:
Zakladatel českého protimuslimského aktivismu docent Martin Konvička přesvědčivě ukázal veřejnosti, kam on a jeho ideoví souputníci patří. A může mluvit o štěstí, že máme demokratickou, zákona dbalou a korektní policii, jinak by dosud seděl zavřený v přenosném WC.
Jsem demokrat. Zcela srovnatelně mi vadí uprchlíci, sluníčkáři i antiislamisté. A ti posledně jmenovaní se nám s blížícími se volbami odvazují, až je z toho nevolno od žaludku. V České republice je dnes nejméně šest (ale ony se některé do voleb ještě rozpadnou a rozštěpí) antiislamistických a protiuprchlických politických subjektů, kteří nabízejí jediné - přísnost na imigranty. Historicky je pochopitelné, že na počátku loňské migrační vlny tyto subjekty vznikly, vytvořily se party angažujících se občanů. V té době totiž oficiální politika na migrační vlnu dosti důrazně nereagovala, a aktivisté vyplnili prázdný prostor, vyslyšeli občany, kteří měli strach z imigrantů.
Jak ale problém s migranty v Evropě narůstal a narůstal, začaly se i u nás profilovat protiuprchlicky v podstatě všechny parlamentní zavedené politické strany s výjimkou TOP 09. Jediné téma, které aktivisté proti islámu měli, jim najednou vzaly zavedené subjekty s politickým programem. Například ODS, ale i část ČSSD a zcela účelově i ANO dnes vystupují jasně a zřetelně proti imigraci. Takže aktivisté přišli o vítr do jejich plachet, nemají potenciálním voličům co nabídnout, jsou si toho vědomi, a tak vyvádějí opravdu jako malí haranti, aby jim vůbec někdo věnoval pozornost.
Nejdál to zatím dotáhl entomolog Martin Konvička, vůdčí osobnost iniciativy Islám v ČR nechceme (rozpadla se), Bloku proti islámu (rozpadl se, a ti, co se nepohodli s Konvičkou, si z toho udělali Blok proti islamizaci) a nyní Iniciativy Martina Konvičky. Jeho povedené divadelní představení ze Staromáku, po kterém turisté prchali, jak když střelí do vrabců, je dostatečně známé a stejně známé je i to, jak bylo trapné. V neděli 11. záři však Konvička překonal sám sebe a odprezentoval se na své performance jako opravdový debil. Co se stalo?
Pan docent a asi třicítka jeho následovníků dotáhli před saudskoarabské velvyslanectví umělohmotnou Toi-Toi toaletu, že z ní jako udělají Kaabu a jako jí budou kamenovat zmuchlanejma novinama, a to celý bude sranda a recese. V momentě, kdy úředníci magistrátu a policie zjistili, co tam Konva chystá (akci měl řádně nahlášenou), varovali ho. Nedal si říct a jeho lidé začali mobilní toaletu omotávat černým hadrem jako Kaabu. Tak jim na popud magistrátního úředníka policie shromáždění rozpustila, protože (zcela zjevně) docházelo k urážení náboženství. Celá akce měla jediný efekt: Konvička se mohl nechat vyfotit u hajzlíku přes saúdským velvyslanectvím. To jsme se ale nasmáli, pane docente!
Je potěšující, že máme policii dodržující zákony. Konvičkovu akci ohleduplně rozpustila, místo aby pana docenta po zásluze zavřela do té umělohmotné kabiny WC a nechala ho tam pár hodin podusit. Konvička totiž překročil ne hranice vkusu, za tou je už dávno, ale hranice elementární lidské důstojnosti. Nevím jak laskavý čtenář, ale po této performanci už u mne pan docent provždy bude „ten z toho hajzlu“.
A to jsou volby ještě daleko. Takže očekávám, kam dál plná fekalizace českého antiislamistického aktivismu ještě poroste. Pokud mohu poradit - určitě by zaujalo, kdyby se pan docent šel někdy v pátek odpoledne vykadit před pražskou mešitu. Bylo by to jemu adekvátní gesto, a navíc by z toho byly určitě moc pěkný fotky pro media.


description: V české potažmo československé sportovní historii asi těžko nalezneme slavnější manželský pár. Emil a Dana Zátopkovi. Olympijští vítězové, mistři světa, držitelé titulů, rekordů a mnoha dalších poct a ocenění. Kromě výjimečného talentu a nadšení pro sport měli společnou ještě jednu – poněkud kuriózní věc – oba se narodili ve stejném roce ve stejný den. Přesně před 94 lety, 19. září 1922.

title: Legendární sportovní pár. Před 94 lety se narodili Emil a Dana Zátopkovi


title: Martin Červíček: Policie ryla držkou v zemi, ale zvedli jsme ji. Není ale připravena na rizika spojená s migrací

maintext:
Největší problém Evropské unie je to, že nedodržuje vlastní pravidla. Proto má tak velký problém s masovou migrací. Tvrdí to bývalý policejní prezident a současný kandidát ODS na hejtmana v Královéhradeckém kraji Martin Červíček. Co soudí o situaci v policii, o sporu ministrů a Robertu Šlachtovi?
Svůj odchod od policie jste opakovaně vysvětloval i tak, že už tam pro sebe nevidíte žádnou výzvu. To zní, jako kdybyste měl už všechno hotové.
Já potřebuji vědět, že to, co dělám, má nějaký smysl. Po ukončení mé mise v pozici policejného prezidenta a v následném období ale postupně začalo platit, že své zkušenosti a energii lépe uplatním jinde.
Jinými slovy, sestup z vrcholné pozice pro vás znamenal, že některé věci už se vám u policie nemohou podařit?
Opravdu jsem vždycky všechno dělal na plný pecky. Všechny problémy u policie jsem se snažil řešit. Udělal jsem určitě mnoho chyb, ale nikdo nemůže říct, že bych se někdy na něco vykašlal nebo že jsem nedělal maximum pro to, abychom se jako policie zvedli. My jsme tenkrát ryli držkou v zemi, neměli jsme peníze, policie měla málo lidí a byla rozhádaná. Já jsem rád, že jsme za dobu mého prezidentování s kolegy zlepšili vnitřní atmosféru a fungování a že se zase vůbec začalo policejně pracovat.
Co bylo předtím?
Předtím to bylo pořád jen povídání o penězích, o tom, co nás čeká, samé hrůzostrašné scénáře. A my jsme začali v roce 2012 policii skutečně zvedat. V momentě, kdy skončíte jako policejní prezident, není nic špatného na tom, že jdete o stupínek níž a například děláte ředitele královéhradecké policie. Ale brzy jsem získal dojem, že policie začíná být řízena trochu jinak a má trochu jiné priority.
Můžete být konkrétnější?
Nehodí se, abych hodnotil současné vedení policie. Umím si představit ty komentáře, kdybych se jako bývalý policejní prezident vyjadřoval o lidech, s nimiž jsem ještě nedávno spolupracoval. Ale řeknu něco jiného. Vedl jsem policii v době, kterou považuji za jednu z nejhorších, co se týče podmínek pro práci, nedostatečného rozpočtu, rozhádanosti uvnitř i navenek. To zanechávalo pachuť v atmosféře policie. A když tohle všechno absolvujete, za určitých okolností ve vrcholné pozici skončíte a jdete dělat šéfa do Královéhradeckého kraje, po tom všem zkrátka nesmíte mít pocit, že vaše názory už nikoho nezajímají, že nemáte možnost aspoň se spolupodílet na dalším fungování policie. A já jsem právě tento pocit získal. Získal jsem pocit, že mám být krajským ředitelem, ale nemám celostátnímu vedení do ničeho mluvit. Není v tom žádná naštvanost, nic osobního — dál držím palce všem nástupcům, protože vím, jak složité je řídit policii. Stále se chci podílet na tom, jak bude bezpečnost v České republice vypadat za několik let, ale už z jiné pozice.
Je změna řízení policie jedním z důvodů, proč se policie znovu dostala do stavu rozhádanosti? Zdá se, že tu jsou dvě různé skupiny, které se chtějí mít navzájem pod kontrolou. Spor Tuhý versus Šlachta a přesah do politiky je nevídaný. Zdá se, že ministr financí si chce postavit vlastní policii. To už je trochu vymknuté z kloubů, ne?
Letní příběh okolo reorganizace policie je neuvěřitelný. Je neuvěřitelné, že se něco takového může dít. O reorganizaci policie se uvažuje posledních deset let. Asi každému je jasné, že nějaká organizační změna je potřebná, a dokonce jsem přesvědčen, že to nemá skončit jen sloučením dvou útvarů. My jsme uvažovali o vytvoření jakési české FBI. To znamená všechny celorepublikové útvary skloubit do jedné struktury, předefinovat oblasti, jimž se budou věnovat. Protože organizovaný zločin se mění. V principu je tedy myšlenka reorganizace správná. Na druhou stranu Policejní prezídium podcenilo vysvětlování, komunikaci, takhle se reorganizace u policie dělat nemá. Jednotliví představitelé, jak policejní prezident, tak Robert Šlachta, měli zachovat co největší míru profesionality, neměli do toho pouštět emoce.
A role politiků?
Bohužel do toho ještě vstoupili politici a to je další šílenost. Místo odborné roviny to sklouzlo do politického handrkování. Odpovědnost za policii nese ministr vnitra a policejní prezident. Měli připustit odbornou diskusi a po ní měl prezident bouchnout do stolu, říct, že za to bude vypadat takhle a ponese za to odpovědnost. Určitě by to celé nemělo takovou pachuť, jakou ji má teď. Na druhou stranu to, co předvedl ministr financí Babiš, je něco neuvěřitelného. Já chápu, že se mu některé věci nemusí pozdávat. Dokonce chápu i to, že v některých věcech může vidět motiv, který by bylo fajn vysvětlit ze strany vedení policie a ministra vnitra. Ale přece se nemohou dva představitelé exekutivní moci pustit do souboje o policii. Umím si představit, jakou atmosféru to zanechalo v policejních útvarech. Teď policie neví, co bude dál. Zůstanou útvary tak, jak jsou? Změní se vedení? To všechno oslabuje akceschopnost policie. A to v době, kdy se Evropa ocitá v úplně jiné bezpečnostní situaci, než na jakou jsme byli zvyklí.
Co by teď měla dělat policie kvůli změněné bezpečnostní situaci?
Měla by se spolu se zpravodajskými službami připravovat na daleko větší rizika, jež jsme v Evropě ještě nezažili. Měli bychom mít rozklíčováno všechno, co se týče migrační vlny, dílčích projevů terorismu a násilí, a to chvíli trvá. Musíte na to připravit útvary, musíte získat lidi, kteří budou umět pracovat s informacemi. Je strašně důležité mít informace o tom, zda nám hrozí riziko od extremistických skupin, nebo osamělých vlků a podobně. A tohle nestačí napsat do nějakého pokynu, vy k tomu musíte ty útvary přesvědčit a nasměrovat, naučit se některé věci dělat jinak. Místo toho se tady hraje velká šachová partie o to, kdo bude mít větší vliv v policii.
Je kvůli tomu Česko ohroženější?
Jsme součástí evropského prostoru a situace v něm je jiná, než byla před deseti lety. Nemyslím si, že České republice teď akutně něco hrozí. Ale bezpečnostní prostředí se musí připravit na to, že něco nového hrozit bude. Musí se naučit zasahovat. Musíme být o krok napřed a to je dlouhá práce. Migrační vlna byla v mnoha ohledech obrovský problém. Ten nejzásadnější spočívá v tom, že na vstupu do Evropy jsme neidentifikovali opravdové uprchlíky a nebyli jsme schopni zjistit cokoliv nejen k uprchlíkům, ale i k ostatním migrantům. Proto o jednom a půl miliónu lidí, kteří loni do Evropy přišli, nevíme skoro nic.
Bylo reálné prolustrovat takové množství lidí?
Kdyby tu nebylo to živelné „přijďte sem a my se o vás všechny postaráme“, kdyby průběh imigrace byl takový, jaký předpokládají schengenské a dublinské smlouvy, tak ano. Evropa měla vytvořit záchytná zařízení, kde by probíhaly primární procedury a kde by se dalo zjistit mnohem víc o lidech, kteří o ochranu v Evropě žádají.
Byla bezpečnost obětována politice prvoplánového dobra?
Jistě. Já jsem pro to, abychom se v Evropě o skutečné uprchlíky postarali. Ale přece všichni tušíme, že v tom miliónu a půl lidí nebyli všichni opravdoví uprchlíci. Jsou tam lidé, kteří zkrátka přišli za lepším životem i z jiných pohnutek. Já to neodsuzuji, ale ať to někdo posoudí a řekne, zda má ta konkrétní osoba právo na mezinárodní ochranu. Jenže ta živelnost a metoda „pojďte všichni sem a my se tady o vás v Německo postaráme“ způsobily to, že neproběhly věci, na nichž se evropské státy domluvily, když stvořily Schengen a uzavřely dublinskou dohodu. Evropa sama porušila závazky, ke kterým se přihlásila. Zpravodajské služby dnes musí všechno složitě dohánět a je to pro ně mnohem těžší.
Souhlasíte tedy s postojem české vlády ke kvótám? Dalo se z českého pohledu udělat něco jiného?
Neúčastnil jsem se těch jednání, takže to moc nemohu komentovat. Ale Česko mělo už od začátku ještě hlasitěji volat po tom, aby nedošlo k nekontrolovanému vstupu migrantů na území jednotlivých států Evropy. Zároveň v českém hlase nemělo znít jenom odmítání kvót. Od začátku jsme měli více kritizovat obcházení pravidel, jež platila. Neobstojí argumenty, že tak velké množství lidí by jinak nešlo zvládnout. V momentě, kdy projevíte slabost, což Evropa projevila, tak nepřijde milión, ale milión a půl lidí. Dodržování principů by bylo velmi náročné, protože všechny země by musely pomoci Maďarsku, Řecku nebo Itálii se zvládnutím prvotního náporu. Ale nemělo by to tak fatální následky. A to nemluvím o tom, že toho zneužil i organizovaný zločin. To všechno svým postojem zjednodušil Brusel. Celá migrační vlna se pravděpodobně bude opakovat.
Zásadní problém tedy je, že Evropská unie nedodržela domluvy?
Když uzavřete dohodu, tak ji musíte respektovat. Nemůžete si myslet, že nějaká další dohoda to vyřeší. Když jednou nedodržím dohodu, jak mohu dodržet další? Právě to ale předvedla Evropská unie. A mimochodem — předvedla to EU, nebo kancléřka, která mluvila za koho? Za Německo, nebo za Unii? To mi vlastně na fungování Evropské unie vadí nejvíc. Já jsem hrdý Evropan, jsem rád, že jsme součástí Evropy…
Evropy, nebo Evropské unie?
Říkám Evropy. Myslím si, že fungování Evropské unie má ještě šanci doznat nějakých změn, aby bylo akceschopnější. EU musí projít nějakou restrukturalizací, systémovou, kompetenční. Vezměte si dva obrovské problémy — migrace a euro. Jak dlouho trvalo strukturám Evropy, než se začaly alespoň domlouvat na nějakém řešení. To je špatně. Kdybychom řešili strategické věci, a ne hlouposti okolo, měli bychom kapacitu řešit důležité problémy rychleji. To vyčítám Evropské unii.
V souvislosti s vámi se objevily i titulky o czexitu…
Já se musím ohradit, nikdy jsem neřekl nic o českém vystupování z Evropské unie. Jestli EU nezmění základy svého fungování, tak možná bude přibývat zemí, jež budou hledat jinou alternativu. Já ale zatím alternativu nevidím. Když budu mít na výběr, jestli Moskva, nebo Brusel, tak přes všechny problémy řeknu: Zaplať pánbůh za Brusel. Ale nemůžeme jen přihlížet tomu, že EU v zásadních věcech nefunguje. Myslím, že nastal čas mluvit o některých věcech otevřeně, ale to neznamená, že máme z EU vystoupit. Hlavně si už přestaňme říkat, že to nějak dopadne. Ono to totiž dopadne, ale jak? Nefunkční Evropskou unií, která bude ve světě slabým hráčem.
Rozhovor s Martinem Červíčkem si přečtěte v tištěném Reflexu, který vychází ve čtvrtek 22. září.


description: Moderní ekologie, věda o fungování složitých biologických systémů, se velmi nekompromisně staví k zavlečeným, nejlépe pak horečně se množícím invazním druhům. Lidé vystupující proti invazním lidským populacím jsou však nazýváni fašisty.

title: Invazní druhy hubíme, invazní národy vítáme

maintext:
V nedělních Otázkách Václava Moravce se řešilo sucho. Vystoupil ministr životního prostřeví Brabec, a proti němu, implicitně jako reprezentant občanské společnosti, vědec a neúnavný popularizátor vědy klimatolog Václav Cílek. Václav Moravec jednu chvíli ukázal z okna žižkovské věže a děl, že na vlastní oči vidíme, jak nám v Praze začínají rezatět a usychat borovice. „Ona je to většinou borovice černá, balkánský přivandrovalec, na který (míněno na jeho ochranu) nemusíme dávat takový důraz.", uklidnil Moravce Václav Cílek. A odkryl strašnou rozpolcenost naší etiky, postoje k migraci a vítacím politikům. Ale mě to nejdříve rozesmálo. Představil jsem si totiž, jakej by byl strašněj průšvih, kdyby něco podobného řekl o lidech.
Ekologie v sedmdesátých letech minulého století - tehdy ještě jako mladá věda - prokázala, že by druhy měly zůstávat v místech původního výskytu, tam, kde jsou doma. Když se totiž dostanou například na jiný kontinent, tak pokud se chytnou, tak prostředí, do kterého přišli, nenávratně poškodí a rozvrátí. Jednak často nemívají v novém teritoriu přirozeného nepřítele, druhak konkurují místním druhům nebo je dokonce loví či na nich parazitují, a celkově rozvrací statisíce let se vyvíjející ekosystém prostředí, do kterého vtrhnou. Oprávněně pak vzniká termín „invazní druhy“, které odněkud přivandrovaly, nepatří tam, a proto je v novém místě výskytu žádoucí je vyhubit - i když se jedná o tak milá stvoření, jako medvídek mýval nebo želva nádherná. Právě tyto druhy se nyní snažíme v naší krajině vyhubit, protože nepasují do našich ekosystémů. Teze nešíření populací z původní domoviny je nezpochybnitelným axiomem současné ekologie.
Když však máme posuzovat ne šíření medvídka mývala, ale nepůvodních, a silně sociokulturně odlišných populací našeho vlastního druhu, rozuměj lidí ze zásadně odlišných kultur, zapomínáme na ekologii a jako výraz naší dobroty zavádíme vítací politiku. Přestože s ní většina Evropanů nesouhlasí, přestože jsou muslimští imigranti z kmenové společnosti schopni rozvrátit náš společenský ekosystém, přestože věda prokázala, že stěhování velkých populací mimo původní výskyt vždy nové místo výskytu poškodí, my vítáme. Sice už méně srdečně než loni, ale paní Merkelová je pořád přesvědčena, že to zvládne.
Takže jen pro připomenutí: Dovedete si představit ten tanec, kdyby můj oblíbený autor Václav Cílek nemluvil o přivandrovalé borovici, ale řekl by o imigrantech: „Oni jsou to většinou muslimové, blízkovýchodní přivandrovalci, na které (míněno na jejich ochranu) nemusíme dávat takový důraz"?


description: Praha patří v Evropě pro turisty pořád k těm méně drahým městům a Ostrava je pro ně ve srovnání s ní ještě dvakrát levnější. Naopak podle nové studie patří mezi nejdražší místa na dovolenou Kodaň, Stockholm, Londýn, Benátky, Dublin a Paříž. Naopak nejlevnější vyšel při porovnání pobyt v bulharském letovisku Sluneční pobřeží.

title: Praha je pro turisty stále levná, mezi nejdražší patří v Evropě Kodaň, Londýn či Benátky


description: Zemřel muž, který zprvu o hrůzách holocaustu, jež zažil jako přímý účastník, vlastně téměř nemluvil. Pak se však stal symbolem osvěty mladé generace v otázkách systematického vyvražďování Židů během 2. světové války.

title: Zemřel Max Mannheimer, přeživší pěti koncentračních táborů

maintext:
Max Mannheimer, rodák z Nového Jičína, zemřel dnes ve věku úctyhodných 96 let. Prošel pěti koncentračními tábory: Terezínem, Osvětimí, Osvětimí-Březinkou, Dachau a jeho “pobočkou” Allach a konečně Müldorfem, z něhož byl v roce 1945 osvobozen. O svých vzpomínkách na válečná léta dlouho nemluvil. V koncentračních táborech zemřela téměř celá jeho rodina, včetně manželky, s níž se oženil těsně před prvním transportem do Terezína. Jediný, kdo společně s Maxem přežil, byl jeho starší bratr.
Mannheimer se zprvu o svých zážitcích zdráhal hovořit. V roce 1986 se však rozhodl k přesnému opaku - začal se účastnit besed o holocaustu, jezdil po školách a na akademické půdě vyprávěl, co v koncentračních táborech zažil. Byl to také on, kdo v roce 2013 vyzval kancléřku Merkelovou, aby jako vůbec první kancléřka Německa od 2. světové války jela navštívit Dachau (Merkelová to pak také udělala). Svůj životní příběh Mannheimer vydal také v knižní podobě v díle Spätes Tagebuch, kde popisuje svou cestu napříč tábory, včetně “zastávky” v okupované Varšavě.


description: Prezidentský kandidát amerických republikánů Donald Trump dnes zesílil svou snahu o získaní hlasů černochů návštěvou Detroitu, v němž tato menšina dominuje. Na setkání s občany v místním kostele Trump podle agentury AP slíbil, že pomůže s obnovou města, které před třemi lety spadlo na rok a půl do bankrotu. Černoši od 60. let tradičně volí naprostou většinou demokraty, což znamená, že nyní podporují Trumpovu sokyni Hillary Clintonovou.

title: Trump potřebuje i hlasy černošské menšiny, vydal se do Detroitu a slibuje obnovu města


description: Boj za zákaz muslimských plavek burkin ve Francii má další pokračování. Nejvyšší správní soud v srpnu rozhodl, že zákaz, který přijalo asi 30 přímořských měst, porušuje základní svobody a nesmí být v praxi uplatňován. Ovšem s dodatkem, že zákaz může platit, pokud by byl narušován veřejný pořádek. A toho využili na ostrově Korsika.

title: Na Korsice se vzepřeli Nejvyššímu soudu Francie a opět zakázali burkini


description: Švédský princ Carl Philip (37) a jeho manželka Sofia (31) pokřtili svého syna. Alexandr Švédský je pátým v pořadí následovnictví švédského trůnu. Jeho královská Výsost princ Alexander Erik Hubertus Bertil, vévoda ze Södermanlandu, jak zní celé princovo jméno a titul, měl na sobě tradiční košilku z roku 1906, ve které byl pokřtěn jak jeho otec, tak dědeček, Karel XVI. Gustav.

title: Švédský královský pár pokřtil svého synka, prince Alexandra


description: Časy, které symbolizuje královna Viktorie, si většina z nás představuje jako mimořádně upjaté období plné striktních společenských pravidel. Životní náplní žen je pak často v těchto představách maximálně popíjení čaje a vzájemné utahování korzetů. O to překvapivější jsou následující snímky, které zobrazují perfektně oblečené dámy a gentlemany pod vlivem tehdy mimořádně oblíbené drogy – opia.

title: Když opium vládlo světu: Odvrácená tvář 19. století, o které se ve slušné společnosti nemluvilo


description: Legendární gymnastka, nezlomná bojovnice, silná žena s pevným názorem, za který hodně zaplatila. Česká republika i celý svět přišel se smrtí Věry Čáslavské, která v úterý prohrála svůj boj s těkžou nemocí, o neobyčejnou osobnost. Podívejte se na unikátní fotky z archivu deníku Sport, na kterých je zachycená i při těch obyčejnějších činnostech, jako třeba plavbě na výletním parníku či návštěvě u lékaře.

title: Unikátní fotky Věry Čáslavské z doby, kdy okouzlila svět


description: Představujeme vám osm Češek, které milují svoji práci, a jejich vynálezy, patenty, firmy, produkty a nápady. Jako třetí v pořadí jsme vybrali Martinu Plisovou, ředitelku výzkumu a vývoje v Medicem. „Objevujeme nové věci, leckdy úplně neznámé,“ říká. „Někdy je to pěkná detektivka, vzrušující a s nejistým koncem. Řešíte problémy, které jsou nějak omezené přírodou, a vzrušuje vás, že na tom samém ještě nikdy nikdo nedělal.“

title: Doktorka chemie a manažerka Martina Plisová: Objevujeme nové věci, leckdy úplně neznámé


title: Nehorázný výrok: Vyhoďte kvůli uprchlíkům Maďarsko z EU. Odejít by ale měli hlupáci, kteří to tvrdí

maintext:
Bylo jen otázkou času, kdy začnou některé země pod tlakem uprchlické krize hrozit jiným státům, že by bylo nejlepší „ty zlobivé“ vyloučit z Evropské unie. Teď to přišlo. Lucemburský ministr zahraničí Jean Asselborn v rozhovoru pro německý list Die Welt řekl, že Maďarsko by mělo být kvůli své migrační politice a porušování svobody tisku a nezávislosti justice „dočasně, nebo v případě potřeby trvale, vyloučeno z EU“. Tato slova jsou velkou nehorázností.
„Nemůžeme tolerovat, že jsou tak masivně narušovány základní hodnoty Evropské unie. Kdo tak jako Maďarsko staví ploty proti válečným uprchlíkům, porušuje svobodu tisku a nezávislost justice, ten by měl být dočasně, nebo v případě potřeby trvale, vyloučen z EU,“ řekl šéf lucemburské diplomacie Asselborn.
"Jsou tu lidé, kteří prchají před válkou, ale zachází se s nimi skoro hůř než s divokými zvířaty... Maďarsko není daleko od toho, aby vydalo rozkaz zahájit palbu do uprchlíků. Kdokoli, kdo chce přejít přes plot, musí očekávat nejhorší," prohlásil také ministr.
Samozřejmě i EU se může začít rozpadat (Velká Británie už odchází), protože nic není věčné, ale momentálně se drolí spíše kvůli nesmyslné a nepružné politice bruselské Evropské komise a tlakům německé kancléřky Angely Merkelové. Mimochodem, Evropskou komisi vede Asselbornův přítel a dlouholetý kolega z vlády – Lucemburčan Jean-Claude Juncker. Ten je přitom daleko větším nebezpečím pro EU než plot na maďarských hranicích.
Navíc lucemburský ministr zahraničí Jean Asselborn lže.
Maďarský plot proti uprchlíkům
Pokud by Maďarsko loni jako první nepostavilo plot na své hranici se Srbskem (což je vnější hranice Schengenského prostoru a ta by se měla podle platných zákonů pečlivě chránit), tak by byla i letos migrace do Evropy tak velká, že by neblaze ovlivňovala chod některých států. Německo, Rakousko či Švédsko mohou Maďarsku a jeho premiérovi Viktoru Orbánovi spíše poděkovat. Odvedlo „nevděčnou“ práci za ně.
Lucemburský ministr si vyskakuje na Maďarsko, ale „zapomněl“ na menší plot, který postavilo Slovinsko, na části hranic s Itálií také Rakousko. Vídeňská vláda připravila i plány na plot na celé sto kilometrů dlouhé hranici s Maďarskem, pokud by opět nastala uprchlická tsunami. Co tak vyloučit preventivně i Rakousko? Ostatně tím bruselská mašinerie hrozila před 16 lety, kdy byla v rakouské vládě přítomna strana demokraticky zvoleného Jörga Haidera. Evropská komise tehdy na Rakousko uvalila „alespoň“ diplomatické sankce. Že to byl kardinální omyl, ví už dnes každý.
Ministr Asselborn by měl ale mlčet i z jiných důvodů.
Daňové podvody a ztráta osmi miliard eur
Lucemburskou diplomacii řídí už od roku 2004. Od počátku své vládní kariéry až do roku 2013 byl náměstkem tehdejšího premiéra Jeana-Clauda Junckera, současného předsedy Evropské komise. Asselborn je tak přímo zodpovědný za daňové podvody, kterých se na jiných státech (byly mezi nimi i země EU) dopouštěla lucemburská vláda. Ta s téměř 350 firmami uzavřela tajné dohody, aby se některé společnosti vyhnuly placení vyšších daní ve svých zemích. Mezi lety 2002 až 2010 to představovalo pro země, kde tyto podniky vytvářejí zisk, ztráty za 8 miliard eur.
Plot by měla proto EU postavit kolem ministra Jeana Asselborna, protože jednotlivou osobu z Evropské unie vyloučit nejde. I když pán podobného ražení by jistě prosazoval i to.


description: Bohužel za malého zájmu světové veřejnosti i médií proběhlo ve středu zahájení paralympijských her hendikapovaných sportovců v brazilském Rio de Janeiru. Na soutěže zatím chodí také minimum diváků. Poměrně velký ohlas ale před zahájením her měla akce několika britských paralympiků, kteří se nechali pro časopis Sport vyfotit nazí.

title: Britští paralympici se vyfotili před odjezdem do Rio de Janeira nazí


description: Školská studie o drogách, jež byla nedávno zveřejněna, je nejlepším argumentem pro toleranci k marihuaně a pro její legalizaci. V naší zemi už není marihuana v módě, protože jí policie přestala dělat reklamu represí. A mladí proto přestávají hulit.

title: Tolerance měkkých drog funguje, mladí přestávají hulit


description: Občas si to po volbách asi říkají všichni neúspěšní politici: Kde bych mohl být, kdyby k volbám přišli všichni oprávnění voliči! Jako rajská hudba jim tedy musel znít včera vyslovený prezidentův názor, že by účast u voleb měla být povinná. Není to tak absurdní představa, jak by se pro nás všechny, kdo pamatují čtyřicetiletou bolševickou hru na demokratické volby a volební účast 99,99 procent, mohlo zdát.

title: Zeman nemá pravdu, i nevolit je přece volba


description: Dnes přichází do českých kin dlouho očekávaný film Anthropoid. Film o atentátu na zastupujícího říšského protektora Heydricha si svoji festivalovou premiéru odbyl již v létě na MMF v Karlových Varech. Na tomto promítání byla i naše filmová recenzentka Darina Křivánková.

title: Očekávaný film Anthropoid je nejsilnější v místech, kde se nemluví a jen se střílí

maintext:
Na zahájení MFFKV to byl ideální film: silné české téma s mezinárodním přesahem, hvězdná delegace a rozporuplné reakce, jejichž spektrum se klene od nadšení, až k poměrně přísné kritice. O Anthropoidu se mluvilo na večírku ještě krátce nad ránem, kdy už festivaloví hosté mívají docela jiné starosti. Co víc si přát?
Je to film neošizený, pečlivě a dlouho připravovaný, natočený s naprostou zodpovědností. Jenže je tu pár ale… Každopádně na začátek se hodí potenciální diváky uklidnit: režisér Sean Ellis přesně věděl, o čem točí, léta rešerší a bádání jsou tu znát, našinec nemusí mít obavy, že by se v historii předestřené na filmovém plátně nezorientoval. Jen je tak nějak zjevné, že byla točena tak, aby v ní nezabloudili diváci, kteří se o atentátu na Heydricha ve škole neučili. Takže se tu nutně zakopává o schematičnosti. Na druhou stranu je tu dostatečně nosné téma podstaty hrdinství, otázka jaká oběť má ještě smysl, kam až lze zajít, když jde o zásadní morální principy… O to všechno se tu hraje.
A hraje se skvěle. Jamie Dornan jako Jan Kubiš a Cillian Murphy v roli Josefa Gabčíka dali svým postavám všechno, co mohli – strach, odhodlání, hloubku, dychtivost, morálku. Tihle dva to táhnou, ale jak známo „krále dělá svita“ a ta je namíchaná z českých a zahraničních herců. Je to mix nesourodý, ale pozoruhodně funkční. A Češi tu nemají jen nějaké štěky, ale zásadní role – skvělá Alena Mihulová, okouzlující Aňa Geislerová, výborný Václav Neužil… Ten seznam je dlouhý.
Jenže pak je tady podobně dlouhý seznam problematických momentů. Začíná u rozhodnutí nechat mluvit herce anglicky ovšem s výrazným přízvukem. Těžko se přes to přenést a přestat to vnímat, což hodně ruší zážitek a přináší i faktický zmatek – neustále máte pocit, že Kubiš s Gabčíkem jsou angličtí parašutisti. Navíc Dornan a Murphy jsou možná příliš velcí fešáci na to, aby člověk sledoval jen jejich vnitřní morální boj a neustálé pochybnosti mísící se s odhodláním. Pak je tu ještě love story poměrně násilně a účelově vetknutá do příběhu…
Anthropoid je paradoxně nejsilnější tam, kde se moc nemluví a jen se střílí. Scéna atentátu je natočená naprosto fantasticky a finální „obrana kostela“ je strhující, ta bitva je nejen efektní a brilantně natočená, ale má obsah, hloubku, je v ní množství osobních dramat a celý příběh tu dokonale vygraduje. Škoda, že podobný náboj nemá celý film.


description: V Baltimoru se mu podařilo vydělat jmění, a tak se v druhé polovině 19. století George Peabody rozhodl místní komunitě odvděčit. Daroval (tehdy astronomických) 300 tisíc dolarů na výstavbu instituce, která měla umožnit vzdělání každému, kdo o něj stál. Součástí komplexu se stala i knihovna, jejíž neopakovatelná atmosféra nepřestává udivovat dodnes.

title: Nejkrásnější knihovny světa: George Peabody postavil v USA katedrálu pro knihy


description: Co myslíte, jak vypadal známý americký herec Steve Buscemi (dnes 58 let), když byl teenagerem? A jak Angelina Jolie, John Lennon nebo Brad Pitt a představitel agenta Bonda Daniel Craig? Podívejte se na staré fotografie.

title: Poznáte je? Jak vypadalo 15 slavných lidí, když byli ještě velmi mladí


description: Dříve sbíral nejvyšší česká literární ocenění a psal poetické texty pro Lenku Dusilovou (vzpomínáte na projekt Eternal Seekers?), pak se však spisovatel a překladatel česko-polského původu Bogdan Trojak (41) začal plně věnovat své mimoliterární vášni, vínu. Spoluzaložil sdružení Autentistů, pěstitelů a výrobců přírodního vína, pořádá festival Praha pije víno, letos získal jedno z ocenění soutěže o titul vinaře roku. Jeho karlínský vinný bar Veltlin je čím dál populárnější, dodává vína do nejlepších restaurací republiky a dvě z jeho chystaných čtyř knih se v nejbližších měsících po čtenářově dlouhém čekání konečně objeví na pultech. V Reflexu s Bogdanem Trojakem právě vychází rozhovor. Zde nabízíme malou ochutnávku a jako bonus pár odpovědí, které se na papír nevešly.

title: Pastýř kvasinek, vinař a básník Bogdan Trojak o poezii i próze vína

maintext:
Co my Češi pijeme, co se pít nemá?
Zaplaťpánbůh ubývá lidí, kteří upřednostňovali sladká a polosladká vína, ve kterých cukr zakrývá podstatu. Obecně je touha po zbytkovém cukru typicky český nešvar. Pravda, některým vínům sladkost sluší, ale ve většině případů se vinař jen podbízí. Tvrdí: Vždyť oni to polosladké chtějí! Ale nechtějí – vy jim to pořád dáváte, tak to pijí. To je jako s vysíláním některých komerčních televizí, které lidem tak dlouho nabízely mizerné pořady, až si na ně zvykli. Je třeba kultivovat vkus a nevyužívat neznalosti lidí pramenící z toho, že v Čechách víno nikdy nebylo lidovým nápojem jako třeba v Maďarsku.
Před čtyřmi lety jste si v Praze otevřel vinný bar. Jak se vám sídlí v gastronomické mekce Karlíně, kde najdeme špičku leckterých oborů? Čajovna Tea Mountain je hned vedle vás, stejně jako kavárna Doubleshotu Můj šálek kávy, pár fenomenálních bister v čele s Proti proudu… Stýkáte se s jejich šéfy?
Všichni jsme kamarádi. Když jsme přišli do Karlína, skoro nic tu nebylo, éra pražírny Doubleshot teprve začínala. Byla to sázka do loterie, otevřít tu podnik. Za poslední tři čtyři roky tady ovšem vznikla výtečná gastronomická komunita, spolupracujeme a provázáni jsme i lidsky. Naše kavárna Neustadt (kterou Bogdan Trojak vlastní spolu s Ondřejem Kobzou; pozn. K. K.) bere kafe od Jardy Tučka z Doubleshotu, oni zase nabízejí naše vína. Zákazníci jsou tu převážně na denní provoz díky množství kanceláří v okolí, večer se Karlín vylidňuje. My otevíráme od pěti, tedy pro místní klientelu, ne pro tu officovou. A pro lidi, kteří nás chtějí poznat, protože děláme něco trochu jiného než ostatní vinné bary, i pro cizince, kteří se čím dál častěji odvažují z centra sem. Ve sklepě pod Veltlinem navíc pořádáme degustace i přednášky, autorská čtení a besedy.
Jste iniciátorem vinařského projektu Autentisté. Čím se takový Autentista vyznačuje?
Děláme víno tradičními postupy a bez chemických látek, jako jsou herbicidy, systémové fungicidy, selektované kvasinky, umělé taniny a ostatní, četná aditiva. Jsou to vína poctivá, pravá, skutečná. Na vinohradu se dodržují stejné postupy jako u biovín, ošetřuje se tedy jen elementárními, málo koncentrovanými postřiky na bázi síry a mědi. Vedle nich se používají podpůrné, preventivní prostředky, jako třeba výluhy z přesliček a rozličné oleje, vodní sklo, tedy vodný roztok křemičitanu sodného, aby se na listech vytvořil film a plíseň se neměla kde uchytit. A úplně jinak postupujeme ve sklepě. Víte, dnes evropská legislativa povoluje třeba třicet různých přísad, aditiv, která do vína můžete dát, a z nich téměř nic nemusí být povinně na etiketě. O použití tříslovin, taninů, co zvyšují trpkost, nebo enzymů a želatiny se skoro nikdy nedozvíte. My Autentisté nepřidáváme nic, snad jen kromě malého množství oxidu siřičitého u některých vín. Mimochodem, víte, kolik lidí na něj má alergii? Druhý den po konzumaci alkoholu se vzbudí v domnění, že mají kocovinu, ale klidně to může být alergická reakce na siřičitany. Vína Autentistů poznáte podle nálepky s „Áčkem“ na lahvi, což je registrovaná ochranná známka. Jen takto označená vína byla vyrobena v souladu s přísnými pravidly Charty Autentistů.
Existuje velký rozdíl mezi stavem vinice a půdy autentického vinaře a toho, který „stříká“?
Autentisté a biovinaři se chovají ke kusu země, co jim byla svěřena, zodpovědně. Když někde pěstujete čtyřicet let víno, buď zemi můžete předat v dobrém stavu, nebo ji kontaminovat a změnit ji v mrtvý substrát. Nemocný vinohrad poznáte podle herbicidního pásu, mrtvé, zrezivělé trávy pod keři – tady se neokopává ani se neplýtvá penězi a silami na mechanické odstranění nežádoucích rostlin, tady se stříká herbicidy, které ničí nejen život v půdě, ale můžou mít neblahý vliv i na konzumenty. Naštěstí vinice, které jsou sdružené v Ekovínu, organizaci pro zodpovědně hospodařící vinaře, tvoří dvě třetiny tuzemských vinařství. Problémy s půdou se týkají spíš zahraničních velkopěstitelů, především Francie, která má část vinic doslova zdevastovanou.
Jste držitelem Ceny Magnesia Litera i Ceny Jiřího Ortena. Na jaké literatuře jste vlastně vyrostl? Co vás jako básníka tvarovalo?
Vyrůstal jsem ve Slezsku, v dvojjazyčném prostředí, a chodil jsem na polskou základní školu a polské gymnázium, takže jsem byl hodně ovlivněný polskou literaturou. Od dětství mě ovlivňovali polští romantici, poezie první poloviny 19. století. Doma jsme totiž měli poličku s jejich knížkami hodně nízko, takže i když jsem byl malý, už jsem na ni dosáhl. Četl jsem si ty verše spíš jako zvuky, ne že bych jim tak rozuměl, ale moc se mi líbily. Později jsem hodně rád četl Vladimíra Holana, ten mě velmi ovlivnil, stejně jako jeho protipól Jan Skácel.
Znám spoustu umělců z Těšínska – jako by ta bilingvnost rozvíjela umělecké sklony, jako by to prostředí nebývale inspirovalo…
Je to velký dar do života, když člověk může vyrůstat v dvojjazyčném nebo trojjazyčném prostředí. V našem případě je to obohacení o velký polský kulturní svět, člověk bere ze dvou kultur, může srovnávat. Zbaví ho to jakýchkoli nacionalistických tendencí. Když Poláci neoprávněně kritizují Čechy, hájím je, a na druhé straně, u nás, se zas zastávám Poláků jako nějaký mediátor. Podobné multikulturní obohacení lidé běžně zažívali ve větších městech před válkou, před odsunem Němců a vyvražděním židů a Romů – tehdy národnosti často spolupracovaly a z jejich vzájemného ovlivňování vycházelo to nejlepší, ať už díla, nebo lidé. Vezměte si třeba takového Pavla Eisnera nebo Jiřího Langera. Dnešní česká realita, ta naše uzavřenost, nepřístupnost a nesnášenlivost, je tak do jisté míry důsledkem druhé světové války.
Rozhovor s Bogdanem Trojakem o vinných trendech, zapomenutých odrůdách a gastronomicko kulturní výměně s Milanem Kunderou si přečtěte v Reflexu č. 39. Vyšel 29. září.


description: Miloš Zeman přijal na Hradě kandidáta na rakouského prezidenta Norberta Hofera, šéfa strany, kterou sám kdysi označil za fašistickou. Co mají tito dva velikáni evropské politiky společného? Fanoušek prezidenta to rád osvětlí.

title: Fanoušek prezidenta: Zeman a Hofer mají společného víc, než si myslíte


description: Německý národ, jak se zdá, překonal postholocaustové trauma a všeobecná rozšířenost sluníčkářských postojů úřadů začíná dostávat vážné trhliny. Momentálně velká německá města vykazují běžence do bývalého východního Německa a na venkov.

title: Uprchlíci ignorují kvóty. Německá velkoměsta je musí hnát trapem pryč

maintext:
Německo nejenže koketuje s kvótami uprchlíků, které by měly akceptovat okolní země a podle kterých by měly přijímat uprchlíky mířící do Německa, kam je pozvala paní kancléřka. V Německu už dávno zuří kvóty vnitroněmecké, které ovšem až dosud selhávaly stejně spolehlivě, jako by selhávaly kvóty mezinárodní, celounijní. Ti zlotřilí imigranti si totiž dělají co chtějí a vůbec je nezajímá, co by po nich spořádané německé úřady chtěly.
V Německud od začátku srpna platí, že úřady mohou žadatelům o azyl až na tři roky nařídit místo pobytu v konkrétní spolkové zemi a konkrétním městě. Němci se tak snaží rozprostřít záplavu příchozích po celém svém území, neboť některé lokality začínají být lehce přeuprchlíkované. Tyto vnitroněmecké kvóty jsou ovšem v hlubokém rozporu s představami uprchlíků, kteří chtějí do Kolína nebo do Essenu. A právě velká města v severním Porýní-Vestfálsku se rozhodly posílat nyní běžence zpět do méně lákavých zemí východního Německa, kam je systém kvót přidělil.
Zpráva je to zajímavá, potvrzuje moje očekávání vývoje postojů k imigraci v Německu, ale zajímá mě, jak jim to bude fungovat. Či podle mého názoru nefungovat. Ať už uplatní libovolný donucovací mechanismus, aby udrželi imigranty v místě určeném, imigranti jej obejdou. Pokud budou sociální dávky vyplácet jen v místě určeném, budou si pro ně holt přes půl Německa každý měsíc jezdit. Pokud budou mít nařízené místo úředního pobytu, tak se tam přihlásí u bratrance Ahmeda a budou krytý. Prostě - dokud se mezi jednotlivými spolkovými zeměmi nepostaví ploty s ostnatým drátem, nebude přerozdělování imigrantů z moci úřední v Německu fungovat.
A tak nezbývá než doufat, že na základě té zkušenosti, kterou dle mého názoru Německo čeká, upustí paní Merklová i od popleteného konceptu kvót na přerozdělování imigrantů v rámci celé EU.


description: V dospělosti je nejpravděpodobnějším podtónem heterosexuálního vztahu erotika, sex, libido, či chcete-li láska. Takový vztah má mnoho podob od partnerské přes manželskou až po pracovní, jež ty předchozí v náznacích imituje.

title: Jak to mají ženy s mužskými kamarády?

maintext:
Vážený pane profesore,
rád bych se Vás zeptal na psychologii ženského přístupu k mužským kamarádům. Už několikrát se mi stalo, že jsem měl kamarádky, které se spolu se mnou zúčastňovaly mnoha akcí (výlety do přírody, kultura atd.). Jakmile ale našly partnera na vážný vztah, jako by se po nich slehla zem. Přitom já jsem na ně nic nezkoušel, mám rád kamarádky, opravdu jenom jako kamarádky. Má otázka je: Jak to mají ženy s mužskými kamarády? Berou je jako potenciální partnery (otce jejich dětí)? Nebo pro ně není z evolučního hlediska „vhodné“ mít mužské kamarády, jakmile toho hlavního „chlapa“ (potažmo otce) najdou?
Jan, 30 let
Vztahy mezi muži a ženami jsou mnohovrstevné a v odpověď na váš dotaz se nedají zevšeobecnit. Vzato po pořádku platí, že v dospělosti je nejpravděpodobnějším podtónem heterosexuálního vztahu erotika, sex, libido či, chcete-li, láska. Takový vztah má mnoho podob od partnerské přes manželskou až po pracovní, jež ty předchozí v náznacích imituje: pan ředitel a sekretářka, lékař a sestřička, pilot a letuška, vedoucí a podřízená. Klasický byl vztah žáka k učitelce („mamina“). Nověji se karta často obrací, takže dominantní může být majitelka podniku k podřízenému, paní domu k opraváři, manažerka k začátečníkovi. To nejsou a priori kamarádské vztahy, i když tak mohou vypadat, tj. „nic si nedovolí“, „zná se s manželem“, „pouze spolupracují“.
Další kategorií jsou vztahy pokrevně příbuzenské (sourozenci, bratránci a sestřenky apod.), jež bývají, i když ne vždy, sexuálně neutrální. Zvláštním typem přátelství bývá vztah homosexuálního muže k ženě/ženám, jenž má nejblíže k tomu, co si asi představujete pod pojmem kamarádství („opravdu jako kamarádka“). Důležitým faktorem je přitom věk, jenž může vztahy modifikovat do vzorců otec–dcera, matka (babička)–synek apod.
Dosti zajímavou podmínkou specificky zaměřené sexuální netečnosti je společná výchova v útlém dětství. To je zřejmě ochranný faktor incestu, jenž totiž není žádnou deviací, nýbrž společenským tabu. Kdyby o sobě sourozenci nevěděli, neměli by zábrany spolu navazovat intimní vztah, a kdyby spolu do sedmi let věku nežili, mohli by k sobě cítit normální heterosexuální přitažlivost (neberte mne výjimkami za slovo). Z uvedeného vyplývá, že vaše „kamarádky“ mohly po seznámení „s tím pravým“, tj. sexuálním partnerem, ochladnout z několika důvodů.
Za prvé, možná vás vskutku braly jako potenciálního partnera a „otce dětí“, a když jste po této stránce zklamal, přestaly je zajímat i ostatní stránky. Za druhé žena, která se do někoho zamiluje, bývá zpravidla ochotna – alespoň ze začátku – do toho vztahu investovat hodně času a energie a nemá důvod jimi plýtvat s vámi, když „výlety do přírody a kulturní akce“ může trávit s partnerem. V tomto druhém případě by skutečně mohlo jít, byť nevědomky, o evoluční nevýhodnost. I v odborné literatuře se vskutku používají pojmy jako „parental investment“ (rodičovské investice) a zdaleka se tím nemyslí jen peníze. „Investice“ (času, energie, péče) do kamaráda jsou sice také evolučně výhodné, ale pouze za určitých podmínek.
Aliance (dnes se někdy nepřesně říká koalice), ať už sexuálních, či jiných (obchodních, sportovních, tanečních, společenských) partnerů, může přinášet jisté „evoluční“ výhody. To však zřejmě nebyl váš případ.


description: Do podzimního boje o diváka posílají televize tradičně i několik velkých seriálů. V zahraniční konkurenci selhává většina českých novinek. Dno však našla TV Barrandov s Doktorkou Kellerovou.

title: Doktorka Kellerová v podání Kateřiny Brožové našla dno české seriálové tvorby


description: Po srpnové exhibici s falešným vpádem Islámského státu na Staroměstské náměstí se na sebe rozhodl Martin Konvička se svou iniciativou opět upozornit na další významné výročí – 15 let od teroristických útoků na New York a Washington. Před velvyslanectvím Saúdské Arábie si chtěl při nedělní akci se svými několika málo zbývajícími příznivci zahrát divadlo na muslimskou pouť do Mekky - Hadždž. Magistrát ale nechal shromáždění po půl hodině rozpustit.

title: Kadibudky, píšťalky a falešní Arabové. Tak vypadalo Konvičkovo rozpuštěné divadlo u ambasády


description: O mimořádné inteligenci delfínů dnes už nikdo nepochybuje, ale i navzdory obrovskému zájmu široké veřejnosti o tyto mořské savce nám zůstává mnoho tajemství jejich života skryto. Zachraňují opravdu topící se lidi? Ukazují lodím cestu skrze rozbouřené vody? A jak mezi sebou vlastně komunikují? Minimálně o té poslední otázce toho víme zase o trochu více.

title: Vědecky potvrzeno: Delfíní matky zpívají svým nenarozeným mláďatům


description: Každý rok na přelomu srpna a září vyroste v severní Nevadě improvizované městečko Black Rock City a v něm proběhne známý festival Burning Man. Festival je zamýšlen jako prostor pro svobodnou kulturu, v jeho rámci se pořádají koncerty, ohnivé a světelné show a performance, do kterých jsou často zapojeni i diváci. Na závěr festivalu je tradičně spálena obří lidská postava, která z původních dvou metrů vyrostla na současných třicet. Nedílnou součástí "hořícího muže" jsou i kreativní kostýmy jeho návštěvnic.

title: Krásky v sexy kostýmech na kultovním festivalu Burning Man


description: Hans-Christian Strache, šéf stále populárnější pravicové Svobodné strany Rakouska, zveřejnil ve středu na svém Facebooku poměrně nezvyklý lékařský dokument – svůj test na drogy. Byl totiž opakovaně obviňován, že bere tvrdé drogy. Testy ale ukázaly, že je „čistý“.

title: Šéf rakouské pravice zveřejnil své testy na drogy. Vyvrátil tím spekulace, že není "čistý"


description: V pondělí 26. září v 18:30 se v pražském kině Světozor uskuteční každoroční Večer s českým dokumentem, organizovaný Institutem dokumentárního filmu společně s Czech Film Centre. Jedním z hostů bude i dokumentarista a fotograf Jan Svatoš, který ve svém snímku přibližuje fascinující příběh Martina a Osy Johnsonových, který fascinoval i Ernesta Hemingwaye, Charlieho Chaplina nebo členy britské královské rodiny. Vypráví o zrození filmové divočiny a o mizení jejího předobrazu. Je autentickým otiskem doby, kdy samotné filmování v Africe bylo nebezpečnější než šelmy nebo malárie a kdy fotografovat znamenalo riskovat život.

title: Dokumentarista Jan Svatoš: O průkopnících africké filmové divočiny

maintext:
Proč podle vás stojí životní příběh Johnsonových v dnešní době vyprávět?
Přestože Johnsonovi žili v minulém století, s námi je spojuje mnoho aktuálních témat. Jejich příběh je příběhem o vyvracení stereotypů, o lidské odvaze, o ochraně přírody, o respektu k jiným národům, ale také o oddaném manželském vztahu, o moci Hollywoodu a ironii osudu. Pro mne jako filmaře je samotné natáčení symbolické – podobně jako Johnsonovi i my jako tvůrci řešíme otázku, jak své filmy alternativně financovat.
Jak složité a jak drahé bylo získat archivní materiály?
Klíčová byla spolupráce s pracovníky kansaského Safari muzea. Nominální cenu archivních materiálů takové kulturní hodnoty nelze ani vyčíslit. Konkrétní sumu neprozradím. Myslím ale, že zlomový byl právě rok 2010, kdy jsme uprostřed pralesa na hoře Marsabit našli místo, kde stávala temná komora Johnsových. To se nepodařilo ani expedici National Geographic.
Johnsonovi přinesli alternativu loveckému safari a stali se propagátory lovu beze zbraní, svými knihami a články vzdělávali tehdejší svět. Jak jsou dnes podle vás známí v zahraničí a jak u nás?
Spíše než o známosti se dá hovořit o míře zapomnění. Johnsonovi ve své době byli celebritami na stejné úrovni jako Charlie Chaplin nebo Jack London. Překvapilo mne, jak se na tvůrce, za kterými do Keni kdysi neváhala odjet i britská královská rodina, rychle zapomene. Dnes jejich archivní záběry oceňují v Keni, na Vanuatu či na malajském Borneu. Ve všech zmíněných státech je lidé obdivují za jejich nejstarší kinematografický záznam své země a svých předků.
V rámci 27 let, kdy natáčeli v Africe, mají řadu prvenství od prvních záběru Kilimandžára až po první fotografie horských goril a snahy napravit jejich pokřivený obraz v médiích. Kterého jejich prvenství si vy nejvíce vážíte?
Obdivuji jejich odvahu dívat se na zažité a přejaté představy novou optikou. Připustit si -mnohdy poprvé - mylný úhel pohledu. Fascinuje mne jejich invence, cílevědomost, technická zručnost i estetické cítění. V době, kdy přišel zvukový film a někteří režiséři kvůli vzniklým obtížím ukončili svoji kariéru, Martin jen dva roky po jeho vynálezu odjíždí do těch nejhorších možných podmínek konžského deštného pralesa s tou nejkomplikovanější možnou aparaturou, aby zachytil zvuk autentické Afriky.
Co vás osobně na jejich příběhu nejvíce zaujalo?
Když jsme v americkém archivu četli jejich deníkové záznamy, zaujala mne schopnost komunikovat s dalšími generacemi – mnoho myšlenek se obrací do blíže neurčité budoucnosti. Museli při práci domýšlet, co se s prostředím, v němž natáčeli, jednou stane. Počítají s diváky, s nimiž se nikdy nepotkají – to mne fascinuje. A pak také zjištění, že oba dva byli jen lidé z masa a kostí. Martin uměl nejen vyvracet mýty o „krvežíznivých“ lvech a gorilách, ale měl i schopnost otevřeně přiznat své chyby a na nic si nehrát.
Měl byste nějaké doporučení pro zájemce o cestu za africkou divočinou v rámci „udržitelné turistiky“? Jak by se tam měli ideálně chovat?
Je to paradox – Johnsonovi kdysi prosadili fotografování na úkor intenzivního sportovního lovu, který v Africe neudržitelně praktikovala smetánka ze Západu. Dnes Afrika čelí opačnému problému, kterým je masový turismus. A fotoaparát v něm opět sehrává stěžejní roli. Mně osobně k jejich příběhu dovedl otřesný zážitek z mé první návštěvy Afriky v roce 2007. Tehdy jsem zažil frontu na levharta obklíčeného asi 15 automobily a viděl jsem „fotografy“, kteří jsou pro dobrou fotku schopni porušovat pravidla a ohrožovat zvířata. Dnes do Afriky jezdím především za přáteli, které mám i mezi domorodci. Spíme ve stanech, nocovali jsme i pod širákem a jezdíme na místa, kde je klid. A co bych radil lidem? Že někdy je lepší foťák odložit a jen se dívat nebo poslouchat. Ono momentální „ne-fotografování“ má na pořízení vytoužených snímků leckdy větší vliv než bezduché mačkání spouště.
Jaké máte s filmem plány po jeho dokončení?
Film vzniká v koprodukci s Českou televizí a měl by jít do tuzemské kinodistribuce. Rádi bychom pochopitelně, aby procestoval svět, zejména destinace, v nichž Johnsonovi kdysi točili. Připomeňme jen, že Martin byl vůbec první filmař, který v roce 1919 zorganizoval výpravu, kde promítal domorodcům jejich vlastní obraz, dávno před Jeanem Rouchem. Začátkem října ve spolupráci s FAMU a Safari muzeem v Kansasu otevíráme v galerii GAMU na Malostranském náměstí výstavu Zrození filmové divočiny. Bude to světová premiéra, neboť řada unikátních fotografií bude takto prezentována vůbec poprvé.


description: Jaroslav Čejka (72) je osoba kontroverzní a barvitá. Za předlistopadového režimu úspěšný a i opozicí uznávaný oficiální spisovatel se těsně před listopadovou revolucí vyšvihl na místo vedoucího odboru kultury a zástupce vedoucího oddělení ÚV KSČ, což byla funkce hlavního komunistického kulturtrégra. Po roce 1989 se díky tomuto kariérnímu vzepětí vcelku pochopitelně těžce probíjel, zůstal však vydávaným a oblíbeným autorem a jeho zatím poslední román Most přes řeku zapomnění se dočkal i příznivého přijetí kritikou a někdejšími ideologickými soupeři z řad disentu. V našem rozhovoru jsme si povídali jak o dobách totalitních, tak i o současnosti.

title: Kontroverzní spisovatel Jaroslav Čejka: Jak jsem se nesešel s Havlem

maintext:
Koukám, že nemáte prst...
Koukáte dobře. Čtyři prsty pravé ruky mi v sedmnácti letech protočily klínové řemeny na stavbě Ústřední kanalizační čistírny v Praze na Trojském ostrově. Tři z nich mi chirurgové jakž takž zachránili, i když je dodnes pořádně neohnu, ale půlka malíčku mi na místě odpadla.
Jak se vám to stalo?
Pracoval jsem na betonárce, stačila chvilka nepozornosti. Mimochodem, ten prst tak nasákl cementem, ve kterém nějakou dobu ležel, že byl vlastně mumifikovaný, a tak mi ho spolupracovníci schovali. Byl svrasklý a černý jako trofeje lovců lebek v Náprstkově muzeu. Ono to bylo vlastně jen maso – kosti prstu mi na ruce zůstaly. Doktoři mi je museli amputovat chirurgickými nůžkami tak trochu podobnými těm, jimiž se porcuje drůbež.
Jak jste se dostal k práci na stavbě?
Po maturitě mě z politických důvodů nevzali na žádnou vysokou školu, a tak jsem šel pracovat jako dělník do Vodních staveb, abych si vylepšil kádrový profil.
Co jste s tím mumifikovaným prstem udělal?
Nějakou dobu jsem si ho nechal jako talisman. Občas jsem s ním na mejdanech zkoušel správnou teplotu červeného vína a děsil tak spolužačky. Ale po čase, když jsem se oženil a měl děti, začal trochu mokvat a žena mi dala na výběr – buď ona, nebo prst. Tak jsem ho s dětmi pohřbil na zahradě. I křížek jsme mu tam dali. Děcka se přitom samozřejmě pošťuchovala a hihňala, tak jsem jim řekl: Moc se nesmějte, pohřbíváte kus svýho tatínka. Píšu o tom v jedné povídce v knížce Milování se lví ozvěnou.
Tenkrát vás z kádrových důvodů nevzali na vysokou školu, později se však z vás stal profesionální svazák, pak novinář a nakonec jste to dotáhl až na vedoucího odboru kultury na ÚV KSČ. To byla docela šajba! Jak je to vůbec možné? Jak jste se dostal do vysoké stranické politiky?
Jak bych to řekl... Myslím, že to byl Gustave Flaubert, kdo napsal: „Uděláte krok, pak druhý, pak třetí…“ Po promoci na stavební fakultě ČVUT v Praze jsem dva roky pracoval jako projektant v Hydroprojektu, ale v létě roku 1969 jsem odtamtud včas vypadl. Pak jsem necelé dva roky dělal kulisáka v tehdejším Tylově divadle, čímž jsem se vyhnul prověrkám, ke kterým dělníci a nestraníci nemuseli. V roce 1972 jsem už působil jako programový pracovník Parku kultury a oddechu Julia Fučíka na dnešním Výstavišti. A tehdy jsem dostal nabídku jít dělat dramaturga do svazáckého divadelního klubu Rubín. Normalizace nenormalizace, tohle byla práce, již jsem vždycky chtěl dělat! A tak jsem šel na přijímací pohovor. To první, na co se mě zeptali, bylo, jestli nejsem vyloučený nebo vyškrtnutý z KSČ. Odpověděl jsem, že jsem ve straně nikdy nebyl, takže jsem z ní nemohl být vyloučen. Pak je zajímalo, jestli jsem se nějak výrazně neangažoval v roce 1968. Řekl jsem, že ne, protože se jen těžko mohl objevit svědek epizody z 21. srpna, kdy jsem v Korunovační ulici na Letné hrozil sovětským vojákům na transportéru mířícím k ruské ambasádě, ze kterého na mne jeden vystřelil, zatímco druhý mu srazil hlaveň a zachránil mi tak život. Zaradovali se. Byla to taková doba, že „orgány“ zajímaly už jen postoje kolem roku 1968. To, že jsem měl příbuzné – poúnorové emigranty — v USA, že můj otec býval kdysi podnikatelem a moje matka měla módní salón, v němž šila pro pražskou „smetánku“, už nikoho nezajímalo. A pomohlo mi i to, že jsem do kolonky původního povolání mohl hrdě napsat „dělník“. Navíc byl v mé kádrové složce super kladný posudek celostaveništního výboru KSČ, jehož členem byl i můj bývalý parťák Bílek, a ve kterém stálo mimo jiné, že jsem byl členem brigády socialistické práce!
Takže kolonky v dotazníku byly důležitější než fakta?
Hlavně záleželo na tom, jak ta fakta příslušný pracovník osobního oddělení (říkalo se jim kádrováci) interpretoval. Ale tak to bylo, je a bude. Pořád záleží na správném výkladu. Kdybyste se dnes hlásil na žurnalistiku nebo se už jako její absolvent ucházel o práci v nějaké redakci a psal svůj životopis, jemuž se teď říká „sívíčko“, napíšete ho nepochybně jinak než třeba v roce 1972. A přitom může obsahovat stejná fakta. Interpretace, to je to, oč tu běží!
Stal jste se tedy dramaturgem. Pak už to šlo samo?
Ne tak docela. Z Rubínu mě po roce vyhodili za „příliš exkluzívní“ dramaturgii a za uvádění hry čerstvě zakázaného autora Karola Sidona Latríny, na jejíž premiéru přišli Havel, Landovský a další „začínající“ disidenti. Nechvalně známý vedoucí oddělení kultury ÚV KSČ Miroslav Müller tam i se svými pracovníky dorazil až na bůhvíkolikátou reprízu, ale z ohlášené „tvůrčí diskuse“ udělal monstrproces, jak to pojmenoval mnou přizvaný autor, který na závěr svého krátkého vystoupení odešel a bouchl za sebou dveřmi. Hra musela být okamžitě stažená z repertoáru a já přišel o místo. Naštěstí ne o zaměstnání. Moji bezprostřední nadřízení z toho byli tak šokovaní, že mě „schovali“ na nenápadné místo v rámci Pražského podniku služeb mládeže. A pak už mi další funkce vždycky nabídl někdo, koho zaujala moje orientace v literatuře a umění a má schopnost obhájit zdánlivě neobhajitelné. A já, když jsem měl pocit, že bych na takovém místě mohl něčemu pozitivnímu prospět, neuměl a nechtěl takové nabídky odmítat. Dokonce i tehdy, když jsem se třeba musel zpočátku spokojit s platem nižším, než byl ten předchozí.
Funkce dramaturga v Rubínu asi předpokládala váš vstup do strany. Měl jste s tím problém?
Ne. Vstup do strany po mně sice v souvislosti s mým nástupem do Rubínu tehdejší ideologický tajemník MV SSM požadoval, ale tenkrát jsem to ještě uhrál a stal se jen členem SSM. Teprve jeho nástupce, který mě o pár let později k sobě zlanařil na post pracovníka pro kulturně výchovnou činnost, mě přesvědčil, abych se stal kandidátem KSČ. Ale za člena jsem byl přijat až koncem 70. let jako pracovník oddělení kultury ÚV SSM. Mezitím, v roce 1977, se českou kotlinou převalilo politické tsunami po přijetí Charty 77, během něhož byli umělci a kulturní pracovníci různými prostředky tlačeni k podpisu tzv. Anticharty. Ten tlak se nevyhnul ani mně, ale odolal jsem mu a Antichartu jsem nikdy nepodepsal. To nejhorší období jsem takticky přečkal na léčení v Karlově Studánce.
Vy jste byl tzv. u komunistů, nebo skutečný komunista?
Ano, takhle se to někdy staví. Ale to je hrozně zjednodušující formulace. Podívejte se na katolíky – někdo je katolík a bere za svá všechna dogmata, včetně neposkvrněného početí Panny Marie. A pak existují katolíci, kteří spojí katolicismus s porušením celibátu a třeba i s homosexualitou. Ono záleží na tom, jak člověk takovou příslušnost k církvi, politické straně, odborům či profesní organizaci bere. Já byl a jsem levičák, protože levicová politika pro mě znamená solidaritu, empatii a sociální spravedlnost. Společenský systém, jenž je založený na sociální nerovnosti, či dokonce bezohlednosti jedněch a okrádání druhých, mi nesedí. Ale nikdy jsem neměl nic společného se stalinským pojetím socialismu. Žádné ideály a už vůbec ne na nich založené ideologie nemohou ospravedlnit teror. Dávám přednost evoluci před revolucí. A nemám rád žádnou diktaturu, tedy ani diktaturu špinavých peněz. Nicméně komunistou jsem byl a deset let jsem měl stranickou legitimaci, to nemohu a ani nechci popřít.
Nedávno jste vydal román Most přes řeku zapomnění, o kterém se dost mluví. Vystupují v něm dvě hlavní postavy, Johann a Ivan. O čem ten román vlastně je?
Johann s Ivanem jsou dvouvaječná dvojčata narozená 5. května 1945. Johann se narodil jako blonďák s modrýma očima a árijskou vizáží, zatímco Ivan byl celý rudý a vlásky a oči měl černé jak sibiřská noc. A tato předurčení si nesou celý život. Z Johanna vyroste pravičák, z Ivana levičák, Johann byl rok vězněný v NDR a později emigroval, druhý si našel svůj modus vivendi s mocí a udělal kariéru, o kterou se ani nemusel moc snažit, jenže zvrat poměrů ho zase smetl. Jejich osudy jsou různé, ale jejich příběhy se protínají, jako bratři mají k sobě pořád blízko, ale přitom mezi sebou vedou vášnivé spory. To je hlavní dějová linie mého politicko-erotického retrorománu, v němž se odráží i tzv. sexuální revoluce šedesátých a sedmdesátých let.
Je v tom něco osobního?
Přímo autobiografický můj román není. Není to ani román klíčový, tzn. román, ve kterém vystupují jen skutečné osoby pod krycími jmény, i když i takové se tam najdou. Ale je tam hodně z reality, zejména té veřejné a politické. Jedna mně dosti blízká čtenářka se k němu nedopatřením dostala už ve stadiu rozepsaného rukopisu. Nebyl jsem tím dvakrát nadšený, nerad dávám text z ruky, dokud není úplně hotový. Ale tady jsem si řekl: Tak dobře, alespoň zjistím, jak to na čtenáře působí. Takže jsem se jí zeptal, co tomu říká, a ona na to: „Řekla bych, že ti bráchové představují tvé vlastní vnitřní dialogy a spory, které vedeš sám se sebou celý život.“ A měla v podstatě pravdu.
Napadlo vás, když jste byl v Rubínu, že se jednou stanete – byť jen na posledních devět měsíců před sametovou revolucí — nejmocnějším mužem socialistické kultury?
Já si to dokonce předpověděl. Jeli jsme tenkrát se Zdenkem Potužilem a dalšími členy Divadla na okraji do Ústí nad Labem na nějakou premiéru tamního Činoherního studia a Potužil se mě cestou mezi řečí zeptal: „Co vy byste chtěl vlastně jednou dělat?“ A já řekl napůl ze srandy a napůl vážně: „Vedoucího oddělení kultury ÚV KSČ.“ Po těch slovech se v autě na chvíli rozhostilo ledové ticho.
Když vás v rámci perestrojky přizvali do aparátu ústředního výboru na stáž a posléze jste se skutečně stal nástupcem onoho „kata české kultury“ Miroslava Müllera, i když jen na pozici vedoucího odboru, netušil jste v tom průšvih pro svou uměleckou kariéru i osobní život?
Já si to nepřipouštěl. Je pravda, že mi tenkrát jeden kamarád z disidentských kruhů volal a ptal se, co mě to napadlo, lézt tam takhle po sezóně. Ale já mu oponoval, že po sezóně ještě zdaleka není a že tam zatím budu moci urychlit potřebné změny v kultuře. O tom jsem byl pevně přesvědčený.
A stalo se?
Když jsem byl uveden do funkce vedoucího odboru kultury ÚV KSČ, vyšel se mnou celostránkový rozhovor v Rudém právu, který pak ze Svobodné Evropy komentovali slovy, že „čeští umělci si od mého jmenování zbytečně mnoho slibují“. Možná měli pravdu, nebyl jsem totiž žádný antisocialistický „živel“, kterého by tam viděli asi radši. Ale kus práce na uvolnění režimu jsem odvedl. Pomohl jsem třeba Josefu Topolovi k návratu do divadel, řadu do té doby zakázaných autorů jsem pomohl protlačit do edičních plánů, zahájil jsem dialog s druhou stranou, dokonce i částečné uvolnění Havlových děl bylo na spadnutí, jenže do toho už přišly listopadové události.
Sešel jste se někdy s Václavem Havlem vy osobně?
Ne, nikdy. V polovině osmdesátých let mi však volal do redakce Kmene. „Dobrrý den,“ ozvalo se ze sluchátka, „tady Václav Havel. Nelekejte se, pane Čejko, nic po vás nechci. Jen vám chci říct, že vaše prrozaické knihy ve mně obnovily mou klesající důvěrru v budoucnost české oficiální prrózy. Stejného názorru je i moje žena.“ Nebo tak nějak. Později jsem se na festivalu středoevropské literatury ve slovinské Vilenici – už jako šéfredaktor Tvorby — setkal s A. J. Liehmem (literární kritik a vydavatel exilového Lettre Internationale – pozn. autora). Nejprve se ke mně a k dalším „oficiálním“ československým spisovatelům Feldekovi a Hykischovi choval dost odmítavě, dokonce kritizoval Františka Benharta, jenž nás tam pozval, ale pak nám poslal dotaz, jestli bychom se nebáli s ním sejít. A protože jsme se nebáli, poobědvali jsme společně v zahradní restauraci, sledováni mikrofony, fotoaparáty a kamerami četných zahraničních novinářů. Byla to tehdy veliká senzace. Než odjel, setkali jsme se ještě jednou a on mi řekl, že bych se měl sejít s jeho přítelem Václavem Havlem. „A jak bych to měl podle vás asi tak udělat?“ zeptal jsem se. Navrhl mi, abych za ním prostě zašel domů, že mi dá jeho adresu a ohlásí mě. „Ale to už bych potom nemusel chodit do redakce,“ řekl jsem mu trochu ironicky. „Jasně, chápu. Tak mu aspoň zavolejte, dám vám jeho číslo!“ „A vy si myslíte, že mu neodposlouchávají telefony?“ „Aha. Už jsem holt v Československu dlouho nebyl,“ uznal Liehm. Nicméně slíbil, že se to pokusí nějak zařídit.
A zařídil?
Zanedlouho se v Lucerně konal velký koncert k jubileu Semaforu a tam jsem zjistil, že máme s Havlem místo vedle sebe. Než jsem se na ně ale dostal, už tam seděl někdo jiný a mě usadili jinam. A vedle mě seděl jakýsi novodobý Brettschneider, který měl oči jen pro Havla, takže jsem pak radši ani nevyužil pozvánku na přípitek po skončeném koncertu. Na premiéru Topolových Hlasů ptáků jsem do Vinohradského divadla nedorazil vůbec, protože jsem se musel zúčastnit noční porady o budoucnosti československého filmu, ale po návratu z představení mi můj kolega referoval, že jsem měl zase sedět vedle Havla. Po 17. listopadu jsme se pak měli setkat na prvním jednání mezi představiteli KSČ a Občanským fórem. Vzal mě tam s sebou Mohorita, který šel na jednání místo generálního tajemníka Urbánka. Jenže tam zase pro změnu nedorazil Havel, údajně právě proto, že tam nešel Urbánek, ale pouze Mohorita.
Mrzí vás to, že jste se nesetkali?
Ani ne. Spíš jsem za to osudu vděčný. Možná že by mi pak nabídl nějakou spolupráci a já bych ji třeba přijal. Ale mně stačilo, že jsem se s politiky zapletl už jednou, nestál jsem o nějaký remake.
Stejně pořád trochu nerozumím té vaší někdejší ochotě jít do politiky. Připadá mi totiž, že pro umělce není moc dobré, když se stane úředníkem. Kazí mu to image. I kdyby nedošlo ke změně režimu, zůstal byste přece „tím papalášem“. To vám nevadilo?
Asi jste na rozdíl ode mne nikdy netrpěl mesiášským komplexem. Prostě jsem chtěl něco konkrétního dělat, a ne jen pořád nadávat po hospodách. Koneckonců, i takoví světoví autoři jak André Malraux, Pablo Neruda, Graham Greene a další působili v politice, diplomacii či tajných službách. A John Kennedy kdysi prohlásil, že politika je jediné dobrodružství hodné muže XX. století. Pravda je, že funkce samy o sobě mě nikdy moc nefascinovaly. Už v roce 1988 mě Adamec navrhoval na ministra kultury nové české vlády, ale Miloš Jakeš to zamítl slovy: „Soudruh Čejka má občas podivné názory.“ Bylo mi to jedno. Nechce mě, nevadí.
Prý se o vás mluvilo i jako o budoucím prezidentovi!
To je spíše vtip. Jednou jsem měl nějaké vystoupení na Dobříši, už ani nevím při jaké příležitosti a o čem, a o přestávce ke mně přistoupil spisovatel Josef Nesvadba, poplácal mě po rameni a řekl: „Dobře jsi to řekl, ty náš budoucí prezidente!“ Docela mě to jeho oslovení zarazilo, a tak jsem mu řekl: „Tohle, Josefe, neříkej ani ze srandy. Takhle kdysi oslovoval Kopecký Baráka a oba víme, jak skončil. V kriminále.“
Čekal jste, že tu zavládne tvrdý kapitalismus?
Nikdy jsem nepočítal s tím obratem o sto osmdesát stupňů, jenž nastal. Myslel jsem, že se věci vrátí do roku 1968, který byl nejlepším obdobím mého života — tedy do okupace. No, spletl jsem se.
Co po listopadu 1989? Brali vás jako reformátora, který přispěl ke změně, nebo odsuzovali jako normalizátora?
Jak kdo. Když mi vyšly mé předčasné paměti Aparát – Soumrak polobohů, psali o mně někteří novináři jako o Gorbačovovi české kultury. Ale ti, jichž jsem se nějak dotkl, na mě rychle zanevřeli. Ve společnosti začali dominovat lidé, kteří nedělali žádné kompromisy. Především ti, co po Listopadu „převlékli kabáty“ tak dokonale, že o nich platilo úsloví o poturčenci horším Turka. Takže nejen já, ale celá generace autorů, kteří měli to štěstí a později smůlu, že mohli publikovat a byli úspěšní, aniž by patřili ke skutečným normalizátorům, byla z literatury a kulturního dění eliminována. Přispěli k tomu i mnozí mladí kritici, odchovanci profesora Milana Jungmanna. Mimochodem, pro mne jedné z nejzáhadnějších postav české literatury.
Proč nejzáhadnějších?
Protože jeho životní přemety jsem dodnes úplně nepochopil. Začínal jako knihovník na protektorátním ministerstvu informací známého kolaboranta Emanuela Moravce. Ale třeba tam také dělal nějakou užitečnou činnost, co já vím. V roce 1945 vstoupil do KSČ a ve velmi mladém věku se stal ředitelem Národní knihovny. Spolu s Vítězslavem Rzounkem, Ladislavem Štollem a dalšími stalinisty se podílel na Nástinu dějin české literatury, což bylo literární kladivo na čarodějnice, jímž nám vymývali hlavy ještě na jedenáctiletce koncem padesátých let. Později ovšem prozřel a stal se šéfredaktorem obrozených Literárních novin. V roce 1968 se pak angažoval natolik, že ho po roce 1969 normalizátoři bez milosti profesně zlikvidovali. Nějakou dobu myl výlohy, pak dostal invalidní důchod a stal se z něj nejprve prominentní disident a po roce 1989 i prominentní kritik a pedagog a vychovatel nové kritické generace na FF UK.
Mám pocit, že vám Milan Jungmann leží v žaludku.
Jistěže, protože to byl on, kdo se hlavně zasloužil o to, že tzv. oficiální literatura byla celá bez soudu odsouzena. Na Dobříši před zahraničními bohemisty prohlásil, že „předlistopadoví oficiální autoři byli bez odporu zatlačeni do bezvýznamnosti“. To byl výrok hodný Koniáše.
Pro vás osobně však byla devadesátá léta docela plodná. Napsal jste řadu knížek.
Ani ne. V nakladatelstvích jsem měl v roce 1989 několik knížek už připravených k vydání, vyšly však jen dvě. Například můj autorský básnický výbor Předávací protokol — Erazimem ilustrovaný — byl v Mladé frontě po druhých korekturách rozmetaný a už nikdy nespatřil světlo světa. Moje Hotelové povídky s vročením 1989 mi nakonec po průtazích vydali až na jaře 1990 — a prodalo se jich přes čtyřicet tisíc výtisků. Tenkrát jsem měl jako autor Kulisáků, Knihy přání a stížností nebo třeba Kapesní sbírky zákonů vět a definic u čtenářů ještě dobré jméno. Ale v devadesátých letech mě pravicoví novináři začali skandalizovat a nakladatelství odmítat. Obvykle jsem dodal rukopis, redaktor si ho přečetl a nadšeně mi sdělil, že ho určitě vydají, ale pak věc projednalo vedení a bylo vymalováno. A děly se i jiné podivné věci. Celý náklad mého románu Ryby táhnou proti proudu koupil nějaký „monopolní distributor“, nakladateli nezaplatil a většina knih někde zmizela. Zrušeno bylo také zfilmování Kulisáků, přestože scénář byl už napsaný a schválený. Nakonec se ze mě stal na sedm let, od roku 1992 až do roku 1999, ineditní, tedy nevydávaný autor.
Čím jste se v minulém čtvrtstoletí živil?
První tři měsíce z tvůrčího stipendia, jež mi Český literární fond schválil už v roce 1989, ale které mi nové vedení Litfondu razantně zkrátilo a snížilo, pak asi půl roku z úspor a další dva roky mě živila hlavně manželka. Přihlásit se o podporu v nezaměstnanosti mi bylo trapné. Potom jsem jako celoživotní astmatik dostal na pár let částečný invalidní důchod, později jsem pracoval skoro devět let v reklamě – nejprve jako textař a po čase jako kreativní ředitel agentur GGK a A-Z. V nultých letech XXI. století jsem psal zábavnou literaturu, a to jak pod svým jménem, tak pod různými pseudonymy. Pod ženským jménem jsem dokonce spáchal i dva historicko-erotické romány, pod pseudonymem Michal Fieber jsem vydal sérii poměrně úspěšných detektivek. Taky jsem krátce dělal knihkupce, pár měsíců prokuristu advokátní kanceláře, pak několik let jazykového redaktora různých zájmových časopisů a taky jsem občas učil reklamní textařinu a tvůrčí psaní. Teď už jsem ovšem pět let v důchodu. A doba a svět se změnily. Najednou jsou tu jiné a možná vážnější problémy. Takže mi nejen vycházejí už zase i vážnější věci, ale můj poslední román Most přes řeku zapomnění se dokonce dočkal i docela dobrých recenzí a zájmu některých médií, včetně televize.
V anketě Lidových novin „Kniha roku“ pro Most přes řeku zapomnění hlasovaly hned dvě osobnosti a další pro vaši groteskní prózu Prosranej život. A byli to bývalí disidenti.
Příjemně mě to překvapilo, ale na druhou stranu mě to nijak nezaskočilo, protože bývalí disidenti jsou často k našim zkušenostem vnímavější než mladí pravičáci a já osobně měl a dodnes mám pár přátel či dobrých kolegů i mezi umělci „z druhého břehu“.
V tom se, myslím, dost lišíte třeba od Karla Sýse, výsostného básníka, jemuž ovšem kvůli jeho vyhraněnému komunistickému přesvědčení nemohou přijít literární kritici a pravicoví autoři na jméno. Proč vás berou a jeho ne?
Nejspíš to bude tím, že Sýs je takový Mozart české poezie. Myslím tím ovšem Mozarta podle Puškina, Schaffera a Formana. Karel Sýs je nesnášenlivý, ješitný, urážlivý a názorově nekompromisní, ale přitom geniální! A to se v Česku neodpouští. Navíc je redaktorem literární přílohy komunistických Haló novin, což mu jeho odpůrci vždycky předhodí. Neštěstím naší literární scény je neschopnost oddělit občanskou osobnost autora a jeho politické přesvědčení od jeho talentu. Ale to už v dějinách potkalo nemálo velkých literárních osobností. A ani postava chorobně závistivého Salieriho se v Puškinově hlavě nezrodila jen nějakou náhodou.
Vy jste po Listopadu nedostal nabídku jít do literární přílohy Haló novin?
Ale ano, dostal. Jenže když jsem tam přišel na první jednání, připadal jsem si jako v indiánské rezervaci říznuté dinoparkem. Když jsem viděl, jak se tam vynořují různí partajní ještěři, s nimiž jsem deset let vedl poziční válku, přešla mě chuť. Tohle už jsem měl za sebou.
Mezi těmi, kdo pochválili Most, je i Milan Uhde. Dokonce k němu napsal i doslov.
Ano, píše v něm mimo jiné, že v normalizačních dobách nesledoval tvorbu mých generačních vrstevníků, protože si o nich udělal apriorní obecný obraz ztělesňující občanskou a uměleckou konformitu, jednak měl úplně jiné starosti. (Něco podobného platí i dnes pro mnohé mé generační vrstevníky, jenomže v obráceném gardu.) A dodává, že teprve v devadesátých letech zjistil, že i v mrazivé době proudily pod ledem živé prameny. A dále pak vzpomíná, jak mu po nějaké premiéře v roce 1969 řekl brněnský sovětský konzul Maljavko, že je jedním z těch, kdo padli pod kola dějin... Pod kola dějin se ovšem „padá“ v různých dobách a je potřeba rozlišovat, kdo komu k takovému pádu pomáhal a kdo se koho před ním snažil uchránit, nebo dokonce zbrzdit rozjetý vlak. Jsem Milanu Uhdemu za jeho pomoc opravdu vděčný, ale nejen jemu. Ta pověstná hrabalovská perlička na dně se dá najít leckde. Musí se ovšem hledat a nenechat se zaslepit křivdou a nenávistí.


description: Litevský fotograf Albert Pocej, žijící v Monaku a zabývající se výrobou billboardů, nafotil sérii snímků, v níž se uměleckým stylem snaží prozkoumat ženské vyvrcholení. Snímky vznikaly automatickým časosběrem, aby modelka měla dostatečné soukromí bez fotografa. Chtěl totiž, aby snímky byly přirozené a modelky nic nepředstíraly.

title: Fotograf uměleckou formou zachytil okamžik ženského orgasmu


description: Keňský fotograf Osborne Macharia má talent pro stylizování starší generace. Tentokrát se pustil do projektu, který zaujal mnoho čtenářů na zahraničních webech a to především svoji neobvyklou svěžestí. Macharia udělal namaskoval několik mužů z Nairobi jako hiphopery z osmdesátých let. Na výsledek se můžete podívat v naší galerii.

title: Dědečci Hip Hopu z Nairobi dokazují, že věk je jen číslo


title: Jižní Korea popsala strhující příběh, jak chtěla spáchat atentát na vůdce KLDR. Skončilo to fiaskem

maintext:
Jedenadvacátého ledna 1968 se 31 Severokorejců ze speciální jednotky č. 124 pokusilo zabít jihokorejského diktátora Pak Čong-huia. Převlečeni za jihokorejské vojáky se dostali do blízkosti sídla prezidenta, ale tam byli odhaleni a většina z nich pak byla zabita. Jih v odvetě vymyslel odvážný plán, jak spáchat atentát na severokorejského vůdce Kim Ir-sena. Teď byly k tomu zveřejněny další podrobnosti a jsou hodně zvláštní.
Pokus o atentát na Pak Čong-huie odhalila v roce 1968 policejní hlídka a v následné přestřelce s přivolanými vojáky bylo zabito 29 severokorejských diverzantů. Někteří z nich prý na místě spáchali sebevraždu. Jeden atentátník utekl a stal se později v KLDR generálem. Poslední muž jménem Kim Šin-jo byl zajat a po propuštění z vězení se stal duchovním jedné jihokorejské křesťanské církve.
Odveta Jižní Koreje měla přijít brzy. Již tři měsíce po pokusu o atentát nechal prezident Pak Čong-hui sestavit speciální jednotku č. 684, která měla být propašována do KLDR a tam měla v Pchjongjangu zabít severokorejského vůdce Kim Ir-sena.
Příběh jihokorejského komanda ale skončil úplně jinak, než si kdo představoval. Informovaly o tom teď noviny The Korea Herald. Jsou v tom až prvky nepovedeného hollywoodského dramatu.
Podobně jako Severní Korea, tak i její jižní soused „najal“ na atentát 31 lidí. Byli to většinou kriminálníci, které agenti naverbovali ve věznicích. Výměnou za svobodu měli získat peníze a nehynoucí slávu. Muži byli odesláni na výcvik na ostrov Silmido ve Žlutém moři, kde byli drženi tři roky a čtyři měsíce. Jenže situace se vyvíjela úplně jinak, než bylo naplánováno.
Výcvik na Silmidu byl nesmírně tvrdý a několik potenciálních atentátníků při něm zahynulo. Jihokorejské soudy o mnoho let později rozhodly, že u toho byla „porušována jejich základní lidská práva“.
Ovšem po více než třech letech výcviku bylo oznámeno, že plány na atentát se ruší, protože došlo k dočasnému zlepšení vztahů obou znepřátelených korejských států. Vyvstala vážná otázka: Co s atentátníky? Akce měla totiž zůstat navždy utajena.
Deset najatých mužů se pak na ostrově Silmido vzbouřilo, zabili svého řídícího důstojníka i dalších šest vojáků, kteří s nimi prováděli výcvik. Pak utekli z ostrova a následně na pevnině unesli autobus. „Předtím jsme pili hodně alkoholu, který se podařilo na ostrov propašovat,“ popisuje jeden z nich novinám The Korea Herald.
Únosci-atentátníci mířili k hlavnímu městu Soulu, ale byli zastaveni a obklíčeni na silnici vojáky a policisty. V boji použili i ruční granáty. Čtyři z uprchlíků přežili, byli odsouzeni vojenským tribunálem a v březnu 1972 popraveni. Oficiálně bylo veřejnosti sděleno, že se jednalo o severokorejské agenty, kteří se pokusili o atentát.
„Vzbouřili se, protože zjistili, že nikdy nedostanou šanci jet do Severní Koreje, ale také jim nikdy nebude dovoleno opustit ostrov, kde podstoupili výcvik. Byla to bezvýchodná situace,“ říká Jang Dong-su, který dělal strážce na Silmidu a byl vzbouřenci střelen do krku.
Do roku 1990 nebyla o jednotce č. 684 zveřejněna vůbec žádná informace. Objevovaly se jen dohady a spekulace. Tabu prolomil až film Silmido z roku 2003. Byla to sice fikce, ale autoři tvrdili, že částečně vychází z reálných událostí. Byl to vůbec první jihokorejský film v historii, na který přišlo více než 10 milionů diváků.
Soulská vláda pod nátlakem pak v roce 2006 vydala oficiální zprávu o speciální jednotce atentátníků, ale do větších podrobností se také nepustila. Zveřejnila ovšem jména svých 31 rekrutů. Na základě toho o tři roky později pozůstalí po členech komanda stát zažalovali a soud pak v roce 2010 přiřkl po každém najatém muži za jejich smrt či prožité utrpení náhradu škody v přepočtu 217 tisíc dolarů.
Když to člověk čte, zřejmě by to stálo za další zfilmování.


description: Důchody od ledna příštího roku vzrostou průměrně o 308 korun. Průměrný starobní důchod bude činit 11.745 korun. Základní výměra důchodu se zvýší o 110 korun na 2550 korun. Nařízení schválili ministři. Informoval o tom na twitteru premiér Bohuslav Sobotka (ČSSD). Jeho kabinet plně využil obnovenou možnost zvyšovat penze bez souhlasu Parlamentu.

title: Důchody od ledna vzrostou průměrně o 308 korun

maintext:
Důchody se zvyšují vždy od ledna, a to o růst cen a třetinu růstu reálných mezd.
Starobní důchod loni pobíralo 2,37 milionu obyvatel Česka. Valorizace znamená růst výdajů na důchody o 10,7 miliardy korun. Loni stát dal na všechny druhy důchodů 395 miliard Kč, letos počítá s 400 miliardami, z toho bylo na konci srpna vyčerpáno 264 miliard korun. Výdaje na důchody činí pravidelně zhruba třetinu státního rozpočtu.
Poměr průměrného důchodu k průměrné mzdě se po navýšení penzí dostane těsně nad hranici 40 procent.
Vláda do září počítala s valorizací o 200 korun, dohodla se na tom koalice na jaře s tím, že pokud se bude ekonomice dařit, mohli by penzisté stejně jako letos dostat jednorázový příspěvek 1200 korun. Proti vystupovaly odbory, příští valorizace by totiž vycházela z výměrů bez jednorázového příspěvku. S návrhem plán navýšit přišla ministryně práce a sociálních věcí Michaela Marksová (ČSSD). O víkendu se k vyšší částce přiklonil i ministr financí Andrej Babiš (ANO).
"Ve zbytku funkčního období vlády chceme minimalizovat doplatky za léky pro pacienty nad 65 let. Připravovaným zákonem o sociálním bydlení pak chceme pomoci všem, kteří nemají bydlení či mohou mít problémy s financováním důstojného života - nevyhovující bytová situace se často týká právě seniorů," popsal premiér plány kabinetu.
Důchody se zvyšují vždy od ledna, a to o růst cen a třetinu růstu reálných mezd. Tyto ukazatele za poslední období byly nízké, takže měsíční penze letos vzrostla v průměru o 40 korun. Zákonodárci proto přidali důchodcům jednorázově pro tento rok 1200 korun navíc.
Vláda měla v minulosti možnost schválit i vyšší než zákonnou valorizaci. Novela to ale před několika lety zrušila. Letos vláda pravomoc získala zpět. Předchozí kabinety využily podle dostupných informací toto právo za 15 let jen třikrát.
Ženy loni v průměru dostávaly 10.299 korun, průměrný starobní důchod mužů činil 12.551 korun. Na starobní penzi nad 14.000 korun dosáhlo zhruba 34.000 důchodkyň a 190.000 důchodců.
Doba, po kterou řádný starobní důchod čeští penzisté pobírají, se postupně prodlužuje. Zatímco v roce 2000 to bylo u mužů 16 a tři čtvrtě roku a u žen 22 a tři čtvrtě roku, loni to bylo pro muže 19 let a zhruba měsíc a u žen 27,5 roku.
Největší skok české penze udělaly mezi lety 2007 a 2008. Tehdy se nejnižší hranice zvedla ze 6757 na 7521 korun, tedy o 764 korun. Hranice pro desetinu nejvyšších důchodů se zvýšila z 11.002 na 12.057 korun, tedy o 1055 korun. Medián se posunul z 8641 na 9528 korun. V roce 1993 činil průměrný starobní důchod 2734 korun, o sedm let později 5962 korun a v roce 2010 byla vyplácená průměrná penze 10.093 korun.


description: Aniž by si toho nemuslimská veřejnost všimla, proběhl Svátek oběti, Íd al-adhá. Při něm muslimové podřezávají jako oběť nejčastěji jehně. V Islámském státě, kde se mohou chovat dle vlastního vkusu, však slavící muslimové podřezali deset vězňů.

title: Muslimové slavili, podřezali deset lidí

maintext:
Íd al-adhá má svůj počátek v tóře, ve Starém zákoně. Starý muž Abrahám (pro muslimy samozřejmě Ibráhím) měl jediného syna-dědice se svou manželkou Sárou, ostatní děti měl s otrokyněmi. Syn se jmenoval Jicchak, „ten, který se bude smát“, v křesťanské verzi tóry ho najdeme jako Izáka. I B-h Abraháma zkoušel a nařídil mu, aby na důkaz oddanosti B-hu svého jediného dědice obětoval. Abrahám uposlechl přání Hospodina a vydal se na horu Sion Izáka podříznout. V poslední chvíli za ním ale Nejvyšší poslal archanděla Gabriela, jenž Abrahámovi řekl, že postačí, když místo syna obětuje jehně. Křesťanství a islám vycházejí z tóry, a tak se zákonitě tento svátek stal jedním ze dvou hlavních muslimských svátků, Svátkem oběti. V ten den má pravověrný muslim obětovat ne syna, ale jateční zvíře, nejčastěji jehně. A skutečně, na Íd al-adhá muslimové podomácku, neodborně a bolestivě podřezávají zvířata. Jejich maso pak rozdělí na třetiny. Jednu sní rodina, druhou třetinu snědí blízcí příbuzní a přátelé rodiny a poslední třetinu dostanou chudí. Takto se podle většiny muslimů má slavit.
Islám má, jak známo, řadu výkladů. Salafíja, „návrat ke kořenům“, což je oficiální ideologie Islámského státu, se vrátil k tak hlubokým kořenům, že sahají až před proroka Abraháma. Daily Mail zveřejnil část videa a fotek, jež propagandisté Islámského státu vypustili k letošnímu Svátku oběti do světa. Tito pravověrní, tak říkajíc od základů to beroucí muslimové si natočili, jak k Íd al-adhá nepodřezávají jehňata, ale deset svých zajatců. Video ukazuje, jak jednoho muže v „tradičním“ oranžovém oděvu podřezávají na jatkách a jeho krev stéká do kanálu, který za normálního provozu jatek jímá dobytčí krev. Další muže v oranžovém pak slavící muslimové z Islámského státu pověsili — opět jako dobytek — se svázanýma nohama hlavou dolů a pak jim podřezali jako při porážce hrdla. Ti ke kořenům jdoucí muslimové prostě obětovali na svůj náboženský svátek lidi. Vrátili se před Abraháma a místo ovcí začali zase podřezávat svoje nepřátele.
360p 240p IS REKLAMA IS • VIDEO video
Daily Mail přinesl zprávu třináctého září, to jest v den, kdy v Německu policie zadržela tři bojovníky Islámského státu plánující útok na naše cíle. Bojovníky, kteří přišli s loňskou migrační vlnou a vydávali se za uprchlíky před válkou. Opravdu by mne zajímalo, kolik je mezi běženci skutečně pravověrných muslimů, již by nejradši oslavovali Svátek oběti podřezáváním lidí. A jak dlouho bude trvat, než to začnou praktikovat i v Evropě.


description: Tento týden má v českých kinech premiéru sedm filmů, a navíc jeden koncert. Uměleckou událostí je horor ze světa módních modelek Neon Demon od dánského režiséra Nicolase Windinga Refna (Drive). Jde o vizuálně uhrančivý, opět ostře barevný snímek s výrazným hudebním rukopisem Cliffa Martineze, v němž Refn pokračuje ve svém vytříbeném minimalismu a uvádí obecenstvo do snivého Los Angeles, kde se krása prolíná s lynchovskými nočními můrami. Oproti předchozím machistickým představením Refn nyní vypráví o dívce: Elle Fanningová hraje šestnáctiletou modelku se srnčíma očima. Přijíždí z venkova, aby dobyla módní svět. „Krása není všechno, krása je to jediné,“ říká se tu, a pokud do kina nechodíte za příběhem, je Neon Demon parádní volba. Pro mě jeden z nejlepších filmů na festivalu v Cannes.

title: Do kin míří horor Neon Demon i nová verze Sedmi statečných


title: Návrat do Kobaní. Vychází kniha, která byla napsána na dostřel od Islámského státu

maintext:
V únoru 2016 se reportérky Lenka Klicperová a Markéta Kutilová vrátily do syrské Rojavy s penězi, které získaly z prodeje své knihy Islámskému státu na dostřel a ze sbírky SOS Kobaní. Při té příležitosti sebraly materiál na další knihu. Pokračování bestselleru, Islámskému státu na dostřel II, vydalo nakladatelství Mladá fronta v polovině června.
Pokud jste četli první knihu, můžete okamžitě naskočit do rozjetého vlaku a sledovat, co se v Kobaní a vůbec v severní Sýrii dělo o pár měsíců později. Tam, kde byla před půl rokem nekonečná hromada trosek, vstávají z popela celé městské čtvrti. Vidíme Kobaní osvobozené, přesto se naděje místních rozplývají. Válka v Sýrii trvá už pět let a ani takové významné vítězství nedokáže na dlouho utlumit únavu z táhnoucího se běsnění.
Nemalá část stočtyřicetistránkové knížky je věnována nahlížení pod roušku režimu vládnoucí marxistické strany PYD. Kritika rojavského marxismu je dost ostrá a nejednoho romantika může rozkolísat. Prostřednictvím rojavských ženských oddílů YPG nicméně dostává v oblasti radikální impuls posilování emancipace žen, které stojí v prudkém kontrastu k praktikám samozvaných džihádistů. Další rovinou složitého konfliktu, kterou se daří poodhalit, je vztah Kurdů a Arabů. Ukazuje se, že je mezi nimi velmi často palčivá nedůvěra, byť spolu dokážou vytvářet i pragmatická spojenectví. Z rozhovorů s místními plyne, že vyhlídka návratu tvrdé diktatury Bašára Asada po porážce opozičních sil tento vztah také zrovna nevylepšuje.
Obrátky začne děj nabírat v momentě, kdy se obě reportérky vypraví na frontovou linii u přehrady Tišrín na Eufratu, kam právě v ty dny islamisté směřovali úder. Otevře se poutavý popis bitvy, autorkám se napětí z válečné vřavy daří přenést do textu. Pro ty z vás, kdo sledují syrskou občanskou válku prostřednictvím komunity twitterových topografů, bude četba znamenat poutavý návrat k událostem, které jste předtím prožívali díky úplně jiným zdrojům.
Velice sugestivní je závěrečná kapitola, popisující pohřeb padlých bojovnic a bojovníků. Jenom na vojenském hřbitově v Kobaní leží 1 600 padlých (únor 2016) a je až děsivé dočíst se, jak jsou mladí. Nejsou to jen Kurdové, kdo v boji proti teroristům z Islámského státu položil život. V textu vzpomenutí padlí západní dobrovolníci se jmenovali John Gallagher a Gunter Helsten. Celkem už v Rojavě padlo asi deset zahraničních bojovníků (z Austrálie, Kanady, USA, Velké Británie, Německa a Slovinska).
Velké dějiny se mísí s každodenností zprostředkovanou rozhovory s místními lidmi. Autorky většinou zvládají udržovat si odstup pozorovatele i přes četná osobní pouta. Potkávají lidi, které poznaly dříve, ale zjišťují také, že někteří z nich již nežijí. Pokud se objeví na nějakém dalším místě, datují, kdy bylo osvobozené. Čtenář tak získává časoprostorovou orientaci. Knížce by přesto prospěla mapka, kde by bylo zakresleno putování dvou Češek.
Při čtení knihy Islámskému státu na dostřel II získáte (stejně jako u prvního dílu) odpovědi na spoustu otázek, které člověku vyvstanou na mysli při sledování tématu v běžném mediálním provozu, ale zůstávají nezodpovězeny. Jasnějších obrysů tak nabudou kupříkladu portréty padlých milicionářů, které se při sledování dění v syrském Kurdistánu zjevují stále znovu. Blíže k samotným Kurdům a jejich nejrůznějším frakcím a vnitřním vztahům je tentokrát zacílen doslov – opět z pera politologa Tomáše Kaválka.
Lence Klicperové a Markétě Kutilové se podařilo úspěšně navázat na první knihu a udržet si úroveň. Jednotlivé krátké příběhy zaznamenané v knize jsou přehledné a názorné a právě tato forma sdělení je pro dnešní uspěchanou, roztěkanou dobu atraktivní a praktická. Právě formát krátkých příběhů přispívá – spolu se samotným obsahem a působivou fotografickou dokumentací – k tomu, proč jsou dnes podobné knihy tak populární. Pokud bychom však v tomto případě měřili úspěch jen počtem prodaných výtisků, nestačilo by to. Obě knihy mají na uvažování české společnosti dopad proto, že jimi předkládaný pestrý popis nejednoznačné každodenní reality ve všech směrech dalece překonává nejrůznější stereotypní výklady, které jsme si my Češi o syrské válce vytvořili.
Mladá fronta 2016, 152 stran


description: Boom nynějších supermarketů, hypermarketů či obecně samoobslužného prodeje začal již před sto lety. V časech, kdy v Evropě zuřila krutá první světová válka, se v USA otevřela první samoobslužná prodejna, která nadbíhala pohodlí člověka. Následovaly supermarkety a rozvoj samoobslužného prodeje. První samoobslužnou prodejnu s potravinami s názvem Piggly Wiggly si 6. září 1916 otevřel v Memphisu v americkém státě Tennessee obchodník Clarence Saunders.

title: Před 100 lety začala éra supermarketů. Vznikla první samoobslužná prodejna