authors: Vystudoval Přírodovědeckou Fakultu Jihočeské Univerzity. Od Roku Pracuje V Parazitologickém Ústavu Av Čr. V Roce Absolvoval Roční Fulbrightovo Stipendium Na University Of Connecticut

authors: Usa. V Roce Získal Cenu Otty Wichterleho. Specializuje Se Na Biologii A Fylogenezi Tasemnic.

title: Pravda o parazitech a jejich vymítačích

maintext:
Lidské zdraví je v osobní rovině poměrně choulostivé téma. U parazitů to platí obzvlášť.
Lidem se o podezření na přítomnost cizopasníků ve svém těle nehovoří snadno a často se pak stává, že své domněnky konfrontují nejdříve s informacemi prezentovanými na nejrůznějších internetových serverech a ve veřejných diskusních fórech. V poslední době se všemi médii (zejména internetem) s narůstající intenzitou šíří hrozby, že jsme všichni promořeni parazity, a ti jsou příčinou nepřeberné škály onemocnění, migrénami počínaje a nejrůznějšími typy rakoviny konče.
Řada těchto informací je sice nepravdivá a zavádějící, ale mnozí lidé se nakonec ocitají v rukách „moderních lidových léčitelů“ či dokonce šarlatánů s podivnými diagnostickými přístroji (někdy sami sebe nazývají „detoxikačními poradci“). Tito lidé bez medicínského či parazitologického vzdělání jakoby zázračně diagnostikují výše uvedená a mnohá další onemocnění. Ve svých „ordinacích“ jsou schopni „diagnostikovat“ neexistující patogeny pomocí nových, údajně geniálních a univerzálních diagnostických přístrojů, a „léčit“ opět univerzálními způsoby. Zvláštní je, že tento fenomén a „léčebné“ postupy se v České republice objevily náhle po roce 1989. Jak to, že jsme do té doby neměli s parazity vážné problémy?
Na počátku bludu, že parazité jsou původci všech nemocí, stojí mimo jiné doktorka Hulda Regehr Clarková (1928–2009), Kanaďanka, která během své praxe naturopatky „objevila“ způsob léčení VŠECH nemocí.
Ve svých knihách (The Cure of All Cancers, The Cure for HIV/AIDS či The Cure For All Diseases) tvrdí, že každý organismus vysílá elektrické signály v přesně daném frekvenčním rozmezí, tzv. biologické záření. Frekvenční rozmezí této bioradiace závisí přímo úměrně na velikosti organismu, přičemž paraziti (myšleno viry, bakterie, plísně a paraziti) vysílají frekvence zhruba od 77 do 900 kHz, a tak je údajně lze i diagnostikovat. Dle její teorie, vysíláme-li stejnou frekvenci opačným směrem, pak parazit začne tzv. rezonovat, a při dostatečně dlouhé a opakované aplikaci nakonec údajně uhyne.
„Geniálním“ objevem dr. Clarkové je pak univerzální léčebná frekvence 30 kHz, která zahubí údajně úplně všechno „zlé“. Parazitů se podle dr. Clarkové lze snadno zbavit také úpravou diety a bylinkami, ale především pak opakovaným vystavením se elektrickým impulsům.
Dr. Clarková získala doktorát ze zoologie a botaniky (1958, University of Minnesota, USA), a tak by se dalo čekat určité povědomí o tom, jak to v přírodě funguje. Veškerá její tvrzení zůstávají neověřenými teoriemi a své „objevy“ ani nikdy netestovala žádnými vědeckými metodami.
Tato fyzioložka (jak se v životopisech označovala, snad proto, že se v dizertační práci zabývala iontovou balancí ve svalech krevet) je však autorkou několika úžasných parazitologických „objevů”, kupříkladu:
• Měchovci (Ancylostoma, Necator) jsou původci depresí (vyskytují se téměř výhradně v tropech).
• Škrkavka (Ascaris) působí za přispění antokyanů (přírodní barviva) epilepsii a křeče.
• V kombinaci se znečištěním lidského těla rozpouštědly se člověk stává mezihostitelem motolice střevní (Fasciolopsis buski), která se usadí v jakémkoliv orgánu lidského těla a vyvolá zde ta nejzávažnější onemocnění – působí všechny typy rakoviny, AIDS, diabetes typu II, Alzheimerovu a Crohnovu chorobu, Kaposiho sarkom, lupus, univerzální alergický syndrom a řadu dalších chorob. Z pohledu parazitologa jsou uvedená tvrzení naprostý nesmysl.
Věnujme se podrobněji poslednímu z nich. Za prvé, motolice střevní (F. buski) se vyskytuje pouze v jihovýchodní Asii. Za druhé, životní cyklus této motolice nedovoluje využít jiného mezihostitele než určitého vodního plže. Miracidium (larvální stadium líhnoucí se z vajíčka a napadající měkkýše) nemá v případě člověka žádné prostředky k překonání lidské kůže.
Švýcarská skupina zkoumající možnosti alternativních metod pro léčbu rakoviny, The Swiss Study Group for Complementary and Alternative Methods in Cancer (SCAC), vydala pro pacienty s rakovinou varování, ve kterém zdůrazňují, že se uvedený parazit ve Švýcarsku či jiných západních zemích nevyskytuje. Připouští sice možnost, že F. buski by mohla být příčinou rakoviny, ale pouze v Asii a pouze u rakoviny jater, a to jako jedna z mnoha příčin tohoto onemocnění.
Žádné specifické frekvence či impulzy patogenních organismů či buněk moderní biofyzika doposud nenašla (krom těch, co vznikají při činnosti svalstva či mozku) a už vůbec není možné vysvětlit, proč by se nějak lišily kmity „zdravých“ a „patologických“ buněk (včetně rakovinných), což tvrdí „moderní lidoví léčitelé“. Slabé elektrické potenciály, které tyto přístroje zachycují, jsou ve skutečnosti šumem či chyby měření získané z těla pacienta, ale i z jeho okolí.
O neúčinnosti této metody svědčí vícero klinických studií, podle nichž mají všechny biorezonanční přístroje pouze placebo efekt.
Ke stejnému závěru došly naše jednoduché experimenty, jak se dočtete níže v podkapitole Jak jsme NEzabili parazita.
V USA nejsou tyto přístroje schváleny a jejich dovoz je zakázán. Značná část lidské populace tíhne k iracionálním bludům a věří jim, naše země v tom není bohužel výjimkou. Našla se řada následovníků, kteří si na těchto teoriích založili výnosný byznys: k původnímu přístroji na měření či vysílání frekvencí přibyly různé modifikace – a ke střevním motolicím, měchovcům a škrkavkám přidali všechny parazity, které lze na internetu vyhledat.
Zajímavé je, že tyto přístroje je možné u nás zakoupit a různá alternativní centra je používají, přestože ministerstvo zdravotnictví před nimi již před lety varovalo a Česká obchodní inspekce jejich prodej jako léčebné prostředky zakázala.


authors: Doktorandský Student Přírodovědecké Fakulty Jihočeské Univerzity V Českých Budějovicích

authors: Pracuje Na Částečný Úvazek V Biologickém Centru Av Čr

authors: V Hydrobiologickém Ústavu Ve Skupině Ekologie Ryb A Zooplanktonu

authors: Fishecu . Podílel Se Na Ichtyologických Průzkumech Mnoha Sladkovodních Přehradních Nádrží

authors: Holandsku A Rakousku. Absolvoval Stáž Ve Francii Zaměřenou Na Indikační Schopnost Rybích Obsádek Na Úrovni Evropského Kontinentu. Zabývá Se Ekologií Ryb V Přehradních Nádržích

authors: Zejména Populační Dynamikou Dravých Ryb A Aplikací Biologických Údajů Na Hodnocení Ekologické Kvality Vodních Útvarů.

title: Cesta za divokým kaprem

maintext:
K apr obecný, jedna z nejznámějších sladkovodních ryb, dobyl všechny světadíly kromě Antarktidy. Málo se ví, že nejspíš stále žije i předek dnešních kaprů – divoký kapr, označovaný též jako sazan. Přeměnou původního prostředí a rozšiřováním domestikované formy, s níž se kříží, jsme jej zahnali na okraj areálu výskytu. A jeho vyhlídky do budoucna nejsou příliš dobré.
Obdivuhodná, ale také rozporuplná ryba – kapr obecný (Cyprinus carpio, evropský druh) – je na jedné straně v mnoha evropských a asijských zemích chována jako významný hospodářský druh (zhruba 90 % v ČR a 13 % celosvětové produkce ryb v akvakultuře), v severní Americe a v Austrálii patří naopak mezi nežádoucí zavlečené druhy. Mezinárodní unie pro ochranu přírody IUCN řadí kapra mezi sto nejnebezpečnějších invazních druhů a zároveň mezi druhy zranitelné.
Odkud se vzal
Původní areál výskytu našeho kapra se nacházel v nížinných řekách ústících do Černého, Kaspického a Aralského moře. Na další území jej rozšířili lidé svou činností a díky svým typickým vlastnostem (vysoká odolnost k negativním vlivům jako znečištění vod, nízká koncentrace rozpuštěného kyslíku i jeho přesycení, zákal; všežravost, vysoká plodnost) se zde udržel a mnohde dobře prospívá. Navzdory zažité představě, že kapr je doma v rybníce, jsou původním prostředím pomalu tekoucí úživné řeky v nížinných oblastech s hojným výskytem vodní vegetace, běžně obývá brakické vody a krátkodobě toleruje i vodu mořskou.
Zájem lidí o kapry v širším slova smyslu nelze spolehlivě datovat, s určitostí je lovili ve volných vodách v Číně už v pátém století před naším letopočtem (asijský kapr Cyprinus rubrofuscus, dříve označován za poddruh kapra obecného C. carpio haematopterus), přičemž kapr byl jen jedním z lovených druhů.
K celosvětovému rozšíření kapra došlo shodně jako u mnoha dalších druhů díky jeho zdomácnění v lidské péči, pravděpodobně je to vůbec první domestikovaná ryba v historii. Domestikace je fascinující aspekt lidské kultury, u mnoha druhů se jedná o velmi dávnou záležitost a nelze zjistit, kde a jak byli domestikováni první jedinci. V případě kapra je však situace zřejmá díky studiím prof. Eugena K. Balona (1930-2013), celosvětově uznávaného ichtyologa původem z Orlové u Karviné, většinu života působícího v Kanadě. Jeho vědecká kariéra začala ve Slovenské akademii věd, kde 14 let studoval divoké populace kaprů v Dunaji. Následně se stal uznávaným odborníkem i na africké ryby, případně se zabýval darwinistickým determinismem, osobní vztah ke kaprům ale přetrval po celý jeho život.
Původ kaprů, s nimiž se setkáváme v našich rybnících, a jež znají též lidé po celém světě, je v Dunaji. S domestikací těchto ryb začaly římské legie, které se na přelomu letopočtu usadily v záplavové oblasti okolí Dunaje, v tehdejší Panonské provincii. Podle odhadů archeologů čítala populace Římanů až 100 tisíc obyvatel a kapr pro ni byl, zejména během jara, velmi snadnou kořistí. V tomto období se Dunaj v důsledku povodní rozléval a zaplavoval blízká území. Mělká voda s potopenou vegetací byla hlavním trdlištěm kaprů. Archeologické nálezy potvrdily převahu kostí kapra v tehdejším kuchyňském odpadu.
Díky pohybu lidí a přepychovému životu Římanů byli kapři převáženi do Itálie. Ryby bez potíží přežily i několikatýdenní cestu v malé nádobě či ve vlhkém prostředí (např. pytel s mokrým mechem). V Itálii je drželi jako živé potraviny v piscinách – nádržích s vodou. Později se budovaly větší pisciny charakteru umělých jezírek, kde ryby žily pro okrasu. Prakticky s jistotou kapři z těchto zařízení unikali a dostávali se do volných vod, kde se mohli dále šířit. Zda docházelo k rozmnožování i v jezírkách, jisté není.
Kapři přicházeli s kláštery
Rozpad Římské říše znamenal pro kapry zlaté časy ve službách víry. Již při zakládání prvních klášterů byly v okolí budovány nádrže s vodou, následně od 7. století byly rybníky běžnou součástí usedlostí řádů a v nadcházejících šesti stoletích se kapři masově šířili spolu s křesťanstvím. Tehdejší křesťanské zásady určovaly více než 100 postních dnů, kdy byla konzumace masa teplokrevných živočichů zakázána. Ryby a obzvláště odolní kapři dorůstající značné velikosti se těšili velké oblibě. Je známo dokonce několik učebnic pro chov kapra, na svou dobu nejpodrobnější De piscins – O rybnících napsal Dubravius roku 1547 na Moravě.
Domestikovaný kapr a tedy i jeho předek – divoký kapr pochází podle studií profesora Balona z Dunaje, konkrétně z vnitrozemské delty mezi Bratislavou a Komárnem. Ta bohužel padla za oběť vodnímu dílu Gabčíkovo.
Před spoutáním Dunaje do umělého regulovaného koryta se v těchto místech každoročně třela početná hejna divokých kaprů, jak dokládají pozorování ještě v šedesátých letech minulého století. Aktuální podoba Dunaje uzavřeného do zpevnělého kanálu a regulace průtoků zabraňující rozlévání vody do zbytků původní vnitrozemské delty znamenala zánik populace divokého kapra v této oblasti.
Na Dunaji po celé jeho délce takřka 3 tisíc kilometrů stále existuje jedno vhodné místo s prostředím velmi podobným vnitrozemské deltě Dunaje pod Bratislavou. Je jím pravá delta Dunaje, jež se rozkládá na ploše skoro 3,5 tisíc km², kde řeka pozvolna opouští kontinent a vlévá se do Černého moře. Toto unikátní místo bylo zachráněno vyhlášením národního parku a náleží i do sítě světového dědictví UNESCO. Dunaj zde vytváří síť ramen, rozlehlé laguny i mokřady. Velká část pevniny je pokryta rákosím a lužními lesy, ale nalezneme zde i písečné duny. Části delty se na jaře zaplavují, čímž jsou kapři synchronizováni k výtěru přicházejícími povodněmi a nacházejí i dostatek ponořených rostlin, na které mohou uložit oplozené jikry.
Kapr patří mezi relativně dlouhověké ryby, dožívá se až 50 let při velikosti více než metr a váze nad 40 kilogramů. Je tedy reálné, že stále přežívají kapři pozorování v Dunaji před jeho drastickou regulací. Delta Dunaje vytváří v podstatě ostrovní ekosystém přirozeného prostředí v jinak po staletí silně ovlivňované evropské krajině.
Vzhledem k relativně nedávné domestikaci kapra, intenzivnímu šlechtění hospodářských plemen a častým únikům domestikovaných kaprů zpět do volných vod je genetické odlišení divokého a domestikovaného kapra velmi obtížné. Vlastní šlechtění nejčastěji probíhalo křížením malého počtu jedinců, čímž docházelo k rapidnímu snížení genetické variability. Nedošlo však k zamezení zpětného křížení s divokým kaprem, což situaci opět komplikuje.
Určitým vodítkem mohou být morfologické znaky, neboť divoký kapr je přizpůsoben životu v tekoucí vodě a nabídce přirozené potravy. Na druhou stranu domestikované formy se opravdu chovají převážně v rybnících se stojatou vodou a přikrmování je běžnou praxí. Zároveň je třeba si přiznat, že zdivočelý domestikovaný kapr po několika generacích v řece vytvoří formu velmi podobnou divokému kapru. Morfologické i fyziologické odlišnosti domestikovaného kapra souvisejí se stabilnějšími podmínkami v rybnících ve srovnání s původním říčním biotopem.
Znak Divoký kapr Domestikovaný kapr Morfologický Tvar torpédovitý, na průřezu oválný, plynulý přechod hlavy ve hřbet převážně vysokotělý, bočně zploštělý, za hlavou „hrb“ vysokého těla Šupiny vždy přítomny na celém těle variabilní: šupinatí, lokální šupiny v řadách, zcela lysí Zbarvení hnědá až tmavě hnědá hřbetní část, tmavě žluté boky a světle žlutá s příměsí oranžové břišní část variabilní: včetně zlatých, modrých nebo šedých odstínů, vyšlechtěny barevné formy s prvky červené, bílé, černé Fyziologický Střevo kratší (potrava především u dna žijící bezobratlí živočichové) delší (vyšší podíl rostlinné potravy) Červené krvinky, cévy ve svalovině, glykogen v játrech, vitamín A více méně Obsah vody ve svalovině a játrech méně více Velikost úst malá velká Růst pomalý rychlý Rozmnožování po částech, od 17 °C jednorázově, od 20 °C (teplota v závislosti na plemenu) Kvalita masa vždy výtečná závisí na prostředí
Do života divokého i domestikovaného kapra v oblasti delty Dunaje významně zasahuje lov. Sportovní rybáři za kapry cestují samozřejmě i do delty Dunaje a internet je plný fotografií i videí úlovků. V těchto úlovcích lze zřídka najít jedince podobného divokému kaprovi, většina kaprů vypadá jako domestikovaná forma. Tedy kapry uniklé či záměrně vysazené, kteří mohou být více zvyklý na příjem umělé potravy. Divocí kapři se tak mohou v dané lokalitě vyskytovat, ale nepozorováni se živit přirozenou potravou bez hrozby rybářských háčků.
Místní rybáři, pro něž je rybolov zdrojem obživy a malého zisku, nejčastěji loví tradičně do vrší.
Tradiční způsob lovu ryb v deltě Dunaje je použití vrší. Foto: Petr Blabolil
Jejich úlovky jen stěží nalezneme online zdokumentované a tak nezbývá než se za nimi vypravit a pohovořit s nimi. V jejich úlovcích se vedle štik, cejnů, sumců a karasů, objevují i kapři. Jejich velikost je o poznání menší než na fotkách rybářů s udicí, podle vzhledu jde bohužel ale opět nejčastěji o domestikované formy.
Kapr je rybou mnoha tváří. Z původního divokého kapra byly vyšlechtěny desítky hospodářských plemen a okrasných forem. Zde nemohu vynechat zmínku o koi (C. rubrofuscus nebo kříženci C. rubrofuscus x C. carpio), vyšlechtěných barevných kaprech z Japonska, rozšířených po celém světě v zahradních jezírkách. Koi přispěli k dalšímu prvenství, patří mezi nejdražší ryby. Cena za špičkového jedince může přesáhnout i milión dolarů.
Divokého kapra bychom si tedy měli vážit. Místo toho jsme mu zničili původní areál výskytu ve středním Dunaji a zahnali jej „do kouta“ do delty Dunaje.
Jistě, v mnoha krajinách světa kaprovi nemohou přijít na jméno, kvůli jeho všežravosti a odolnosti, proto, jak razantně svou aktivitou mění místní prostředí. Za rozšiřování invazních druhů si ale můžeme sami, kapr jen chce žít v podmínkách, kam jsme jej vysadili. Velmi bych si přál, aby divokého kapra nestihl obdobný osud jako vymřelého pratura a abychom měli i nadále možnost se s ním setkávat ve volné přírodě.
Cesta za divokým kaprem a jeho studium bylo podpořeno projekty: Strategie AV21 – Rozmanitost života a zdraví ekosystémů, CEKOPOT (CZ.1.07/2.3.00/20.0204) spolufinancovaným Evropským sociálním fondem a státním rozpočtem ČR a Přírodovědeckou fakultou Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích pořádající kurz vertebratologická exkurze.
Titulní obrázek: Únikům domestikovaných forem kapra a zvyšující se početnosti kapra ve volných vodách aktuálně kromě přímého vysazování sportovními rybáři napomáhají i povodně. Zde úlovek kapra na ÚN Římov, kde se kapr po extrémních povodních z roku 2002 rychle zabydlel. Foto: Jiří Peterka
Přečtěte si také: O čem mlčí ryby

fasttext_language: cs


authors: Původní Povolání Systémové Inženýrky Nikdy Nevykonávala

authors: Neb Se Zhlédla V Novinařině. Ze Zpovídaných Lidí Jí Brzy Jako Nejzajímavější Vyšli Vědci

authors: A Tak Se Od Ekonomického Zpravodajství Odklonila K Popularizaci Vědy

authors: Kteréžto Se Věnuje Od Roku Články V Tištěném Vesmíru - Http

title: Nobelova cena 2016 za chemii: Molekuly strojem. Autem. Výtahem

maintext:
M iniaturní výtah, nepatrná autíčka, tenoulinké umělé svaly. Nanostroje všeho druhu dnes vznikají v laboratořích na celém světě. Možnosti miniaturizace jsou nekonečně velké. Tři vědci, průkopníci, dnes dostali Nobelovu cenu za chemii. Jean-Pierre Sauvage, J. Fraser Stoddart a Bernard L. Feringa, kteří stvořili ty nejmenší myslitelné stroje.
Miniaturizace technologií umožnila revoluci vědy. Součástky velikosti mikrometru přinesly obrovský pokrok, ale pořád pro ně platí zákony makrosvěta. Další zmenšování přeneslo vědce do úplně jiné dimenze. Nanoroboti a molekulární stroje velikosti atomů a molekul daly nový rozměr chemii. Jejich využití ve vědě skýtá nekonečné možnosti, jmenujme například nové materiály nových vlastností, senzory, systémy uchování energie. Na využití nanostrojů s napětím čekáme i v medicíně, zde by otevřely zcela novou a významnou kapitolu léčení rakoviny a dalších smrtelných chorob. Nanotaxíky, které by dovezly lék přímo do nemocné buňky, nebo smrtící látku do buňky nádorové, jsou už dlouhou dobu snem lékařů a vědců.
ČTĚTE TAKÉ: Josef Michl, Jaroslav Vacek: Molekulární stavebnice
První krok k molekulárnímu stroji učinil Francouz Jean-Pierre Sauvage, když v roce 1983 dokázal poručit dvěma kruhovým molekulám, aby se spojily do řetězu. Struktury nazvané katenany, obsahující alespoň dva kruhy propojené v řetěz ( lat. catena) jsou spojeny volnější mechanickou vazbou (nikoli pevnou kovaletntní) a mohou se tedy „na povel“ měnit a pohybovat vůči sobě. (Jak je k tomu Sauvage donutil, vidíme na obrázku.)
Po řetězech se Sauvage pustil do dalších kousků: začal si „hrát“ s uzly.
Druhý krok na poli molekulárních nanorobotů vykonal Skot Fraser Stoddart (nyní působí v USA). V roce 1991 vyvinul tzv. rotaxany. Molekulární „kroužek“ nasadil na „hřídel“ a ukázal, že jeho výtvor je schopný se otáčet. Na principu rotaxanů (kolo je latinsky rota a osa axis) pak postavil i miniaturní výtah, molekulární sval a počítačový čip.
Nizozemec Bernard Feringa má zase na kontě prvenství při vývoji molekulárního motoru. V roce 1999 sestrojil rotor, jehož lopatky se nepřetržitě otáčely ve stejném směru. A brzy následovalo i první nanoauto o čtyřech kolech. To vše viditelné jen elektronovým mikroskopem.
Základní myšlenky nanotechnologií zformuloval Richard P. Feynman (též nositel Nobelovy ceny za fyziku z roku 1959) ve svém vizionářském příspěvku There’s a Plenty of Room at the Bottom předneseném na kongresu American Physical Society v roce 1959. Tehdy inspiroval vědce, aby svou pozornost zaměřili na miniaturní struktury a dokonce i stroje, jejichž stavebními kameny budou jednotlivé atomy. Letošní laureáti jeho myšlenku do značné míry naplnili. Jejich molekulární systémy opustily statickou polohu a jsou schopné řízeného pohybu.
„Dnešní udělení Nobelovy ceny za výzkum molekulárních strojů je vyvrcholením dlouhodobého úsilí několika generací vědců,“ komentuje pro vesmir.cz profesor Martin Kotora z katedry organické chemie a radiochemie Přírodovědecké fakulty UK. „Prvními pionýry v této oblasti byli Donald Cram, Jean-Marie Lehn a Charles Pedersen, kteří za položení základů a rozvoj supramolekulární chemie dostali Nobelovu cenu v roce 1987. Letošní laureáti revolučním způsobem posunuli hranice této oblasti o několik úrovní dále. Výsledky jejich prací otevřely cestu k sestavování mnoha dalších pohyblivých prvků – jak jednoduchých strojů, jako jsou klouby, ložiska, táhla, páky, spínače sestávajících z relativně malých molekul, tak i komplexnějších systémů tvořených velkými molekulami složených ze stovek či tisíců atomů.“
Ačkoli vývoj nanostrojů rychle pokračuje, nobelovský výbor však připomíná: Je třeba si uvědomit, že se nacházíme ve fázi srovnatelné s rokem 1830. Tehdy se objevil první elektrický motor a lidé obdivovali, jak se ta kola pěkně točí. Nikdo tehdy nedokázal dohlédnout k pračkám, fénům, kuchyňským robotům, elektrickým vlakům. Co všechno nám přinesou v budoucnu molekulární stroje?
„Vývoj molekulárních strojů a podobných molekul zasahuje rozsáhle do mnoha dílčích oborů. Ve stejném duchu se předpokládá i jejich potenciální použití, jež zahrnuje prostor sahající od medicíny až po organickou elektroniku a počítačovou vědu,“ dodává profesor Kotora. „Další rozvoj v této oblasti bude zcela jistě záviset jak na fantazii, tak na invenci nastupující generace.“
Titulní ilustrace: James Tour, Rice University


authors: Absolventem Ekonomie A Mezinárodních Vztahů Na Fsv Uk. Pracoval Mimo Jiné Také Jako Šéf Czechinvestu

authors: Středoevropského Technologického Institutu Ceitec I Jako Náměstek Ministra Školství Pro Výzkum A Vysoké Školství. Vzdělávání Se Věnuje I Po Rodičovské Dovolené

authors: Je Spoluzakladatelem Projektu Education Republic

authors: Který Si Klade Za Cíl Podporovat Smysluplné Vzdělávání Jako Nedílnou Součást Každodenního Života.

title: zánik nebo přizpůsobení novým podmínkám?

maintext:
S vět a s ním i pracovní trh se mění stále dynamičtěji. Dnes musíme umět pracovat s technologiemi, které ještě před deseti lety neexistovaly. Jaká by měla být ideální škola, aby tyto trendy dokázala zachytit? A naopak, nepřinesly nové technologie i nové příležitosti? Příležitost změnit mnohé k lepšímu, vzdělávat efektivněji a přitom levněji?
Škola nemůže honit trendy a kličkovat za nimi jako zajíc. Naopak, potřebujeme školu, která je čitelná a ukotvená. Obsah se bude měnit, forma ještě více a rychleji, ten pevný bod ve vesmíru, od kterého se musí vše odvíjet a vůči kterému musíme vše vztahovat, tedy musí být jiný. Tím musí být cíl vzdělávání. A musíme se na něm všichni shodnout. Nesmí to být jen text v úvodu nějakého zákona, ale všeobecně akceptovaná a sdílená věc. Jakmile jednou tento pevný bod budeme mít, můžeme skutečně začít něco se vzděláváním dělat. Zvolit nejefektivnější způsob, jak daného cíle dosáhnout, zvolit způsob, jak se adaptovat na nové podmínky. Už žádné ad-hoc zásahy a práce s dojmy jako východisko. Pak nastupuje odborná diskuse, zda to či ono opatření, ta či ona forma cíl naplňuje lépe nebo hůře.
Pojďme vyzkoušet tento cíl: vybavit děti takovými kompetencemi, aby byly schopné vést smysluplný život .
Dobrá škola činí studenty nezávislé na vzdělávacím systému. Pokud naučí děti učit se a používat hlavu, tak už se dnes budou schopny naučit téměř cokoliv.
Pojďme zapomenout na to, že škola už tu nějakou dobu funguje a zkusme si ji definovat znovu. Právě proto, že vnější okolnosti se dramaticky změnily. Jak by vypadala, jaké funkce by měla mít, aby co nejefektivněji přispívala k naplnění tohoto cíle vzdělávání? Jak by měla vypadat přirozená evoluce školy? Pokud se nepřizpůsobí novému kontextu, také jí hrozí, že úplně zmizí?
Podnětné prostředí není jen ve škole.
V mnoha zemích, kde se využívají k různým účelům testy IQ, docházelo v určitých periodách ke značným nárůstům. Tento jev je znám jako tzv. Flynnův efekt. Ve zkratce jde o to, že výsledky ve standardizovaných IQ testech se průběžně zlepšují. Naměřené tempo je přirozeně v různých zemích různé, ale je zjevné, že nemůže být výsledkem nějakého přirozeného růstu. Kdyby to platilo, naši předkové v roce 1900 by byli na úrovni svéprávnosti. Když si přečteme Shakespeara nebo podíváme na dílo Leonarda da Vinci, je jasné, že takové tempo růstu měřené inteligence může mít na svědomí pouze prostředí. Dnešní doba nás jednoduše nutí více analyzovat, více pracovat s abstrakcí. Mozek se prostě chová jako sval, a čím více jeho jednotlivé části cvičíme, tím více se i posouváme. Někdy dočasně, někdy dokonce trvale. Ano, predispozice jsou dány geneticky, ale úroveň, kterou v rámci možného intervalu dosáhneme, už záleží na vnějších okolnostech. A interval je zjevně relativně široký. Na prostředí tedy záleží a záleží na něm značně.
Naše prostředí je tedy nyní bohatší na podněty, které jsou relevantní pro schopnosti měřené IQ. A to se ve školách učíme vlastně stále totéž. Dříve byla škola velmi podnětným prostředím. Zejména pokud její alternativou byla monotónně se opakující práce v průmyslu nebo ještě dříve těžká dřina v zemědělství. V tomto kontextu bylo i učení latiny silným intelektuálním zážitkem. Dnešní svět je ale naprosto jiný a skýtá neporovnatelné množství jiných podnětů, a to na libovolné úrovni obtížnosti. V tomto ohledu už je čas strávený ve škole nutno porovnávat s ostatními příležitostmi. Ty se neustále rozrůstají a zlepšují ve všech aspektech. Hodnota času tedy roste. Možná, že vystavit studenty reálnému světu by bylo smysluplnější, než stále obtížněji vytvářet svět umělý, svět školy, jak ho všichni známe, kam jsme všichni chodili.
Propast mezi školní a skutečnou realitou se neustále zvětšuje a o to větší dopad má na motivaci. Dříve nebyl zásadní rozdíl mezi apatií ve škole a apatií v socialistické společnosti. Dnes už je ale rozdíl tak dramatický, že se pro mnohé stává nesnesitelný. Proč má nadaný student poslouchat podprůměrný výklad podprůměrného učitele, když už vše dávno ví, a pokud ho látka zajímá, tak si ji může v daleko lepší kvalitě poslechnout z daleko fundovanějšího zdroje?
Škola by neměla vytvářet závislost na sobě samé. Škola by měla učit ryby chytat.
Je určitým paradoxem, že dobrá škola vlastně činí studenty nezávislé na vzdělávacím systému. Pokud naučí děti učit se a používat hlavu, tak už se dnes budou schopny naučit téměř cokoliv. Žádný paradox to ale není. Stejně jako dobrý rodič se pozná podle toho, že jeho děti se dokážou postarat samy o sebe, cílem školy by mělo být totéž. To je ve světě, který se mění doposud bezprecedentním tempem, také jedinou smysluplnou možností.
Naučit děti kriticky informace hodnotit je naprosto zásadní. Pro budoucnost společnosti je to daleko důležitější než vyjmenovaná slova nebo kroužek či čárka nad u.
Jsou samozřejmě oblasti, které vyžadují sdílený zážitek, těch ale rozhodně není většina a není žádný důvod se domnívat, že by děti velmi rychle samy neodhalily, kdy je lepší spolupracovat. Škola už nemá monopol, škola už je všude kolem nás. Jen proto, že se něco dělalo vždycky, to nemusíme dělat také. Dokud nebyl internet a tzv. MOOC (massive open online course = hromadný otevřený online kurz), tak dávalo smysl chodit si pro informace do školy. Dnes už můžeme větší část informací a znalostí načerpat mimo školu. To nám otevírá obrovský prostor. Je jasné, že u malých dětí se naše pozornost asi příliš nezmenší, jejich vnímání světa je do té míry omezené, že se bez pomoci dospělých neobejdou. Pokud ale bude škola dělat dobře svoji práci, jejich autonomie poroste a dříve či později dosáhne bodu, kdy se škola stane jen doplňkem jinak významně autonomního procesu vzdělávání každého individuálního studenta. Primárním cílem školy tedy musí být naučit děti učit se, dát jim aparát, který pak mohou efektivně uplatňovat po celý život. Naučme děti chytat ryby. Čím dříve je to naučíme, tím dříve se mohou začít vzdělávat skutečně efektivně. Co kdyby si žáci ze školy odnášeli jen zadání a sami či společně s ostatními, kdykoliv, kdekoliv a s využitím jakýchkoliv zdrojů, by nosili řešení nebo otázky? Co kdyby se učili skutečně problémy řešit, místo přebírání hotových pravd? Chodit do školy má dnes smysl jen v situaci, kdy probíhá diskuse, reflexe, reálné zapojení. Všechno ostatní už se dá dělat jinde, efektivněji a většinou lépe. A zadarmo.
Informace už máme, naučme se s nimi pracovat a nenechme se manipulovat.
Velké téma. Všechno se přece nedá vygooglit. Opravdu nedá. Neznám ale nikoho, kdo by tvrdil, že si vše vygooglí a že vzdělávání nemá smysl. Přesto je to poměrně rozšířená představa o tom, co vlastně chtějí ti, kteří zpochybňují stávající systém založený většinově právě na transmisivní výuce . Základní neporozumění je v rozdílu mezi informacemi a znalostmi. Informace opravdu máme téměř volně a téměř okamžitě k dispozici. A to je skvělé. Znalost už je ale něco úplně jiného, to už je informace zařazená do kontextu, něco, co dokážeme reálně použít. To že mám v hlavě recept na guláš, který jsem nikdy v životě nevařil, neznamená vůbec nic. Naproti tomu znalosti jsou nepostradatelnou součástí skutečné kompetence, tedy reálné schopnosti danou věc dobře a efektivně dělat. Zároveň platí, že čím širší a komplexnější síť znalostí mám, tím lépe jsem schopen zpracovat podněty nové.
Jestliže nedokážeme studentům vysvětlit, proč je to či ono důležité, stejně to brzy opět zapomenou.
Znalosti jsou tedy opravdu základ. Pasivní biflování faktů, které po zkoušce opět zapomeneme, je ale trestuhodná ztráta času. Škola musí být místem, kde se informace přetavují ve znalosti, a to se pasivním přijímáním informací dosahuje dost obtížně. Kdybychom brali cíl vzdělávání vážně, vypadaly by školy úplně jinak. Dnes máme větší výběr vzdělávacích zdrojů, než jaký jsme kdy měli. A velmi dobrých, protože nové technologie na rozdíl od knih, které tu už nějaký pátek máme, dokážou vytvořit úplně jinou úroveň interaktivity, často se studentovi přímo přizpůsobují. Například Khanova škola umožňuje každému naučit se spoustu věcí a dokonce vlastním tempem. To jsou možnosti, o kterých se nám dříve ani nesnilo. Proč chodit do kina na černobílé němé filmy, když mám doma k dispozici velkou barevnou televizi s připojením na internet? A časem i virtuální 3D prostředí, kde si například na molekuly budu moci doslova sáhnout? Škola by tedy neměla být místem, kde se suše předávají informace, ale místem, kde si žáci mohou nové poznatky ve spolupráci s ostatními správně utřídit. Pokud bychom dokázali do vzdělávání více zapojit klíčové prvky konstruktivismu , budeme efektivně přijímat nejen znalosti, ale ruku v ruce s tím budeme rozvíjet i ty nejdůležitější měkké dovednosti, například týmovou spolupráci nebo kritické myšlení. Naučit děti kriticky hodnoti informace je naprosto zásadní. Pro budoucnost společnosti je to daleko důležitější než vyjmenovaná slova nebo kroužek či čárka nad u. Pokud se nám podaří využít prostor vzniklý novými možnostmi k tomu, abychom posílili možnosti rozvoje měkkých dovedností, bude to obrovský posun k lepšímu hned na dvou frontách.
Společně se věnujme zejména rozvoji analytických schopností.
Schopnost pochopit podstatu problému a popsat aktéry, jejich role a vztahy mezi nimi je rozhodně jedním z klíčů k úspěchu v životě i na pracovním trhu. Výuka matematiky je všeobecně akceptována jako nástroj rozvoje právě těchto schopností. Ale je to skutečně tak? Pokud se někdo naučí nazpaměť vzoreček či postup, který jen recykluje během testu a následně zapomene, opravdu si při tom něco rozvíjí? Ano, odpor k matematice. Pokud ale matematiku vyučujeme způsobem, který děti učiní středobodem poznávání a dá jim dostatečnou autonomii a motivaci, aby k témuž výsledku mohly dojít samy, pak je to naprosto skvělý nástroj, který jim kromě rozvoje analytických schopností přináší i klíčový aspekt vnitřní motivace, tedy sebedůvěru ve vlastní schopnosti řešit problémy . To, že z matematiky maturuje méně než 30 procent studentů a že výsledky nejsou nijak oslňující, tedy může znamenat jen jediné: Neumíme ji učit. Jak jinak si vysvětlit, že jazyk přírody, něco, co je na pracovním trhu tak ceněno, láká tak málo lidí? Místo toho, abychom se zamysleli, co děláme při výuce špatně, raději zavedeme povinnou maturitu. Kdybychom brali cíl vzdělávání vážně, nikdy bychom takovou chybu nemohli udělat. Řešili bychom, co udělat proto, aby děti viděly v matematice smysl a skutečně ji uměly používat a neřešili bychom, kolik procent maturantů má nějaký papír.
Právě analytické schopnosti se nejlépe rozvíjejí v kolektivu ostatních. Tato role je jen těžko nahraditelná a mělo by se na ní stavět. Je velmi pravděpodobné, že v mnohým oblastech škola své postavení ztratí. U předmětů, kde je společný postup efektivnější, si však může zachovat výsadní postavení.
Je třeba bojovat se závistí, je třeba budovat základy zdravého sebevědomí.
Úspěšné země se úspěšných nebojí. Naopak. Musíme naučit děti respektu ke všem, kdo něco ovládají a umí. Respekt ke skutečným elitám. Škola musí být schopna vysvětlit, proč je třeba tolerance a proč je závist střelbou do vlastního kolena. Je třeba ukázat, že prosperita země je podmíněná otevřeností. Obyvatelé zemí, které se nebojí konfrontovat s těmi nejlepšími na světě, to mají opravdu těžší. Jsou vystavení drsné konkurenci. Výsledek je ale pro všechny lepší. Někteří ztrácejí relativně, ale absolutně jsou na tom lépe všichni.
Spolu s rostoucím vlivem technologického pokroku poroste i význam přílivu mozků pro ekonomiku. Příliv mozků bude stále důležitější než příliv svalů. Existuje nějaká země na světě, která je tzv. „braingainová“ (tedy dokáže cíleně přilákat ty nejnadanější z celého světa) a přitom je chudá? Ne. Není. A také není shodou náhod, že jsou to země, které jsou na špičce světové vědy a které vévodí i aplikaci moderních technologií v průmyslu. Tady není na co čekat. Ve společnosti postižené syndromem postsovětské apatie je potřeba boje se závistí akutní. Sebedůvěra a zodpovědnost se ale nedá naučit kontrolou a aplikací cukru nebo biče. Dá se ale vypěstovat postupně. Potřebujeme podnětné prostředí, které dokáže studentům důvěřovat a naučí je důvěřovat i sobě a které bude dostatečně motivující, aby vytvořilo skutečné pracovní návyky.
Škola má povinnost odstraňovat sociální bariéry a pomáhat při vyrovnávání příležitostí.
Socioekonomické prostředí, ve kterém vyrůstáte, má dramatický dopad na to, jak budete v životě úspěšní. To asi nikoho nepřekvapí. To, že nejsmyslnějším vysvětlením Flynnova efektu je právě kvalita a množství relevantních podnětů, které prostředí skýtá, už víme. Jednou z klíčových rolí školy tedy musí být bariéry bořit. A to udělá právě tím, že bude dobrá, že všem bez rozdílu původu dokáže v maximálně možné míře poskytnout prostor pro rozvoj nejdůležitějších kompetencí. Když bude dobrá, nebude potřeba, aby si elity budovaly vlastní alternativní systém, který rozdíly dále posiluje, protože snižuje tlak na zlepšení ve zbytku vzdělávacího systému. Jestliže ovšem škola očekávání neplní, je segregace nevyhnutná. Jakmile jednou začne, rozdíly se už jen prohlubují. Přesně v tomto bodu se nyní nacházíme. Většina si ještě spokojeně užívá bezplatného, státem garantovaného školství, reálně už jde ale proces segregace těžko zastavit. Pokud někomu, kdo už má obrovskou startovní výhodu v podobě sociálního kapitálu úspěšných rodičů, přidáte ještě výrazně lepší vzdělání, posouváte zbytek společnosti na druhou kolej. To už je propast, která se snadno nepřekoná. Pokud škola neumožní plně rozvinout i ty sebemenší vlohy, je to obrovská celospolečenská ztráta a zločin na konkrétních lidech. Přitom právě v zemích, kde segregace dosáhla tristních rozměrů, například v USA, vznikají přirozeně jako reakce iniciativy, které dokazují, že při dobře zvolené strategii je možné pomoci opravdu všem. Je absolutně neobhajitelné zlomit nad někým hůl, pokud existují funkční nástroje, jak mu pomoci.
Škola musí umět motivovat. Ne motivaci ubíjet.
Když někdo dostane z fyziky čtyřku nebo pětku, co to vlastně znamená? Že o dané látce nic neví. Nevadí, ve třídě jsou i jedničkáři, jdeme dál. Jak je tohle obhajitelné ve vztahu k cíli vzdělávání? Víme, že některé jsme nic nenaučili a pokračujeme dál. Jaký to má smysl? Buď je to důležité, a pak by to měli umět všichni, nebo to důležité není. Každý je jiný a má i jiné tempo, jakým se učí, jakým konkrétní schopnosti dokáže rozvíjet. Známkování funguje stejně jako každý jiný indikátor. Pokud na indikátor výkonu navážeme odměnu, uděláme z indikátoru cíl sám o sobě. Cílem tedy není věci chápat a umět použít, cílem je jednička. Získání jedničky je signál veškeré úsilí zastavit, nic dalšího už z toho nekouká. Dobrá škola musí být schopna vysvětlit smysl toho, co učí a přizpůsobit se tempu každého studenta. To, že je něco důležité ještě neznamená, že se to budou studenti rádi učit. Jestliže nedokážeme studentům vysvětlit, proč je to či ono důležité, stejně to brzy opět zapomenou. Stejně tak ale dokážou dělat i nezáživné věci, pokud pochopí, že je to nezbytná součást širší kompetence, kterou považují za užitečnou. Musím vidět, že cíl, ke kterému mé úsilí směřuje, je opravdový a vím, proč ho chci dosáhnout. Problém s vnější motivací spočívá v tom, že při nadužívání postupně likviduje tu vnitřní. Z dětí přirozeně toužících po vzdělávání vyrábíme stroje, které bez odměny nehnou ani prstem. Devět let základního brainwashingu a veškerá vnitřní motivace je pryč. Zapojme nové technologie, naplňme sen, který byl dříve jen utopie – individualizujme přístup k jednotlivým studentům a nemusíme vnější motivaci zneužívat tak často.
Co s tím vším? Dokážeme takovou školu udělat? Je to sice jen výběr témat, ale každému je jasné, že nároky na učitele, který by měl všechny tyto požadavky dobře zvládnout, jsou obrovské. Nároky se opravdu velmi zvýšily, už nestačí jen sdělovat informace, ale aktivně se žáky pracovat. To dokáže málokdo, jen opravdu ti nejšikovnější. Jaká je ale realita?
Prestiž učitelského povolání nemůžeme měřit průzkumem veřejného mínění. Musíme se podívat, jaké adepty v průměru přitahuje. To je skutečná realita. O to větší uznání zaslouží nadaní studenti, kteří učení vnímají jako poslání a nehledí na okolnosti. Bohužel jich ale není dost, aby dokázali průměr vytáhnout na potřebnou úroveň. Pokud něco neuděláme, situace se bude dále zhoršovat. Tohle není nic, co by se dalo řešit kosmetickou úpravou kariérního řádu. Tohle vyžaduje národní konsensus a dramatické navýšení prostředků na vzdělávání a ještě dramatičtější zvýšení nároků na učitele. Nejlépe je to opět vidět na matematice a přírodních vědách obecně. Pokud se mají vyučovat skutečně dobře, tak vyžaduje učitele, který má velmi ceněné kompetence – analytické a sociální. Právě tady je rozdíl mezi možnostmi uplatnění na pracovním trhu a českou školní realitou největší. Potřebujeme skutečně ty nejlepší a přitom jim nabízíme silně podprůměrné podmínky a minimální perspektivu. Vidíte někoho, kdo by měl odvahu zvýšit DPH o 3 procenta a výnos věnoval na školství?
Máme povinné očkování. Stát se rozhodl, že bude chránit naše zdraví. Zaveďme povinné vzdělávání rodičů. Všichni rodiče by měli povinně absolvovat některý z kvalitních on-line kurzů, aby viděli, kam se svět od dob jejich vlastního vzdělávání posunul a mohli tak své děti efektivně chránit před setrvačností. Setrvačností, která je nejen škodlivá, ale i zbytečně drahá.
Jak by měla vypadat ideální škola? má jasně definovaný a společně sdílený cíl
je prestižním místem, kde mohou učit jen ti nejlepší
je místem, kde se naučíme učit a kde se naučíme využívat všech relevantních možností formálního i neformálního vzdělávání
je bezpečným místem, kde si můžeme nové poznatky společně s ostatními zpracovat a kde můžeme svobodně chybovat
je bezpečným místem, kde si mohu vyzkoušet širokou škálu činností a najít si své silné stránky
místem, kde se naučíme řešit společně i samostatně velkou šíři každodenních úkolů
místem, kde získáme základní sumu znalostí a dovedností a kde si můžeme přizpůsobit svému tempu
místem, kam se chodí jen když je to potřeba
Titulní snímek: Virtuální realita, realita budoucnosti (volné dílo, CC0)


authors: Vystudoval Vysokou Školu Chemicko-Technologickou V Praze. Působil V Ústavu Jaderného Výzkumu V Řeži U Prahy

authors: V Encyklopedickém Institutu Čsav A V Mladé Frontě Dnes. Je Autorem Či Spoluautorem Stovek Popularizačních Článků A Několika Knih

authors: . Či Zatím Poslední Moudrost Vědy V Citátech

title: Věda po škole

maintext:
S lavný objevitel stop neandrtálců v jeskyni Šipka, archeolog Karel Jaroslav Maška, je zářným výhonkem fenoménu, který lze nazvat učitelská věda. Připomeňme si alespoň několik z dlouhé řady dnes už pozapomenutých učenců, kteří dennodenně vzdělávali (nepříliš vstřícné) žáky a vědecké práci se přitom mohli věnovat jen po večerech a nedělích či o prázdninách.
Jak vznikla učitelská věda? Placená vědecká místa bývala před sto a více lety spojena výhradně s vysokými školami, které u nás počátkem 19. století fungovaly dvě (pražská univerzita, pražská technika), do první světové války pak přibyly další čtyři (roku 1849 vysoká škola báňská v Příbrami, 1869 česká technika a 1882 česká univerzita v Praze, 1899 technika v Brně). Výzkumné ústavy neexistovaly. Naproti tomu míst na gymnáziích, reálkách a průmyslovkách se nabízelo o nějaké dva řády víc, takže není divu, že vědychtiví vzdělanci nacházeli uplatnění právě tam.
Šťastlivci
Cesta odborně aprobovaných pedagogů do vědeckého světa mívala různou dynamiku. Ti nejtalentovanější, nejdychtivější a také nejšťastnější středním stupněm jenom prosvištěli. Emanuel Rádl, autor „nepochybně celosvětově nejznámější knižní práce, která kdy vyšla z rukou českého biologa“ (Stanislav Komárek), totiž Dějin biologických teorií novověku I-II (německý originál 1905, 1909, česky 1909, anglicky 1930, španělsky 1931), začínal jako středoškolský učitel biologie v Plzni, Pardubicích a Praze, pokračoval jako docent fyziologie smyslových orgánů zvířat na české univerzitě a skončil jako profesor filosofie na Univerzitě Karlově a jeden z nejvýznamnějších českých meziválečných filosofů.
Topolog světového významu Eduard Čech (1893-1960) po třech letech na reálkách v Praze odešel na univerzitu do Brna a odtamtud do Prahy, kde vedle přednášení na UK založil a vedl Matematický ústav Československé akademie věd.
Matematikem byl také Václav Hlavatý (1894-1969), který po čtyřech letech na reálkách v Lounech a Praze působil na Univerzitě Karlově a od roku 1948 na univerzitě v americkém Bloomingtonu. Tam se proslavil řešením Einsteinových rovnic pokoušejících se sjednotit gravitační a elektromagnetické pole.
Zoolog Julius Komárek (1892-1955) po pěti letech vyučování na obchodní akademii v Praze (během nichž se habilitoval na UK) založil v roce 1921 (a dlouho potom vedl) Státní výzkumný ústavu pro ochranu lesů, kde jako první v střední Evropě nařídil letecké práškování proti hmyzím škůdcům (1926). Současně přednášel na UK, posléze jako profesor. Zasloužil se o zřízení národních parků v Tatrách a na Šumavě. Legendární je jeho mnohokrát vydaná kniha Milování v přírodě (1946).
Poslední „skokan“ této kapitolky fyzik Viktor Trkal (1888-1956) si své tři roky na stupínku odbyl těsně před první světovou válkou jako profesor reálky v Praze, odkud přešel na Přírodovědeckou fakultu UK (dvakrát byl jejím děkanem). Proslulá je zejména jeho práce o turbulentním proudění nestlačitelné viskózní tekutiny.
Jak vidno, v této kategorii převládají vědci v oborech materiálně nenáročných, vyžadujících (vedle talentu a vzdělání samozřejmě) v podstatě jen tužku a papír – matematici a fyzikální teoretici.
Trpělivostí k úspěchu
Nicméně zdaleka ne všichni školní vědci uspěli tak rychle. Po vzniku ČSR bylo pro bádavé učitele hotovým darem z nebe založení několika dalších vysokých škol (v čele s Masarykovou univerzitou v Brně) a řady státních výzkumných ústavů (geologický, hydrologický, meteorologický, radiologický, lesnický, různé ústavy zemědělské, potravinářské, technické).
Mezi povýšenými středoškolskými profesory se také začínají objevovat zástupci oborů takříkajíc materiálnějších než matematika a teoretická fyzika – experimentální fyzika, chemie, vědy o životě, vědy o Zemi.
Z plejády velkých jmen, kterým vzestup trval řekněme deset let a více, alespoň některá:
František Augustin (1846-1908) deset let učil na středních školách v Praze, pak se tamtéž habilitoval na české univerzitě, kde se posléze stal prvním profesorem meteorologie a klimatologie.
Vytrvalcem mezi středoškolskými profesory byl Jan Nepomuk Woldřich (1834-1906), který byl po čtyřiatřiceti letech učení na Slovensku a v Rakousku (naposledy na akademickém gymnáziu ve Vídni) jmenován – devětapadesátiletý – rovnou řádným profesorem geologie a paleontologie na české univerzitě v Praze.
Syn slavného buditele Vojtěch Šafařík (1829-1902) začínal jako profesor na české reálce v Praze a pak na soukromé obchodní akademii ve Vídni, aby se po značném úsilí stal prvním českým učitelem chemie na pražské technice a nakonec profesorem chemie a deskriptivní astronomie na české univerzitě v Praze.
Cyril Purkyně (1862-1937), vnuk Jana Evangelisty Purkyně, třináct let působil na učitelském ústavu v Plzni, odkud byl jmenován profesorem mineralogie a geologie na české technice v Praze, aby se roku 1919 stal prvním ředitelem Státního geologického ústavu tamtéž.
František Nachtikal (1874-1939) přes dvacet let učil na středních školách v Praze a hlavně v Brně, kde se posléze stal profesorem na technice (a kde roku 1922 vydal vlivnou knihu Princip relativity). Kariéru tento plodný autor učebnic a popularizátor završil jako profesor technické fyziky a přednosta Fyzikálního ústavu ČVUT.
Josef Podpěra (1878-1954) až do první světové války učil na reálce v Brně, po návratu ze zajetí v Rusku byl jmenován profesorem na Masarykově univerzitě, kde vybudoval botanický ústav a botanickou zahradu.
Na rozdíl od systematického botanika Podpěry jeho mladší kolega Rudolf Dostál (1885-1973) tíhl spíše k botanice experimentální, v níž dosáhl světového věhlasu. Na středních školách v Praze a Třeboni odučil jedenáct let, potom přesídlil do Brna, kde přednášel na Vysoké škole zvěrolékařské (byl i jejím rektorem) a VŠ zemědělské.
Rovněž botanik Zdeněk Černohorský (1910-2001) deset let učil na reálkách v Českém Krumlově, Mělníku a Praze; ihned po válce získal docenturu na VŠ zemědělské při ČVUT, nakonec působil jako profesor botaniky na UK.
Věční čekatelé
Další badatelé působili na středních školách celý život; do oficiálních vědeckých struktur se buď nedostali, nebo se o to ani nesnažili a vědu pěstovali jako ryzího koníčka. Kdoví, možná si tím zajistili klidnější život… (O tom, jaký vztah panoval mezi bádajícími učiteli usilujícími o svůj vzestup a těmi ostatními, vypovídá jedna ze vzpomínek výše zmiňovaného profesora Dostála: Když po úspěšné habilitaci v Praze vstoupil do sborovny třeboňského gymnázia, kde učil, všichni kolegové do jednoho se prý místo gratulace demonstrativně odvrátili.)
Johann Mendel (1822-1884) předtím, než se stal opatem, čtrnáct let vyučoval přírodopis a fyziku na reálce v Brně a své průkopnické pokusy s křížením hrachu prováděl doslova po škole.
(1860-1923) skoro čtyřicet let učil na gymnáziu v Olomouci a pak řediteloval na reálce tamtéž. Sestavil dnes už legendární Názornou květenu zemí koruny české (1899-1903), obsahující přes 3000 ilustrací (převážně od Adolfa Kašpara).
Josef Uličný (1850-1913 téměř celý život vyučoval na středních školách v Táboře, Brně, Havlíčkově Brodě, Třebíči a přitom náruživě studoval všeliké šnečky a slimáčky. Pionýrská monografie Měkkýši čeští (4 sešity, 1892-95) z něho udělala zakladatele naší malakozoologie.
František Klapálek (1863-1919), postupně profesor gymnázií v Litomyšli, Třeboni a Praze, spoluzaložil (1904) a patnáct let vedl Českou společnost entomologickou. Autor oblíbené knihy Ze života hmyzu (1908). V roce 1914 jako první přeložil (a vlastním nákladem vydal) Darwinovo dílo O původu druhů.
Entomolog Alois Dichtl (1882-1936) učil přírodopis na gymnáziích v Praze, Uherském Brodě, Prostějově, Třebíči a nakonec v Brně. Vedle studií o motýlech napsal první českou ekologickou příručku Živočišná oekologie (1924).
Chemik Alexandr Sommer-Batěk (1874-1944), muž širokého záběru (například v oblasti zdravého životního stylu), celý život působil jako profesor na průmyslovkách v Plzni a Praze. Je hlavním autorem moderního českého názvosloví anorganické chemie (přijato 1918).
Blouznivci našich škol
V přeletu nad učitelskou vědou nelze opomenout pedagogy základních škol. Ti za sebou mívali zpravidla jen učitelský ústav, v podstatě střední školu pedagogickou. Soustřeďovali se zejména na sběratelskou, terénní, popisnou až osvětově-popularizační, víceméně vlastivědnou složku přírodních věd.
Karel Kněžourek (1857- 1920) působil postupně jako učitel a řídící učitel ve Starkoči u Čáslavi a v nedalekých Žlebech. Autor populárního Velkého přírodopisu ptactva I, II (1910, 1912).
Karel Anděl (1884-1948) vedle celoživotního vzdělávání pražských žáčků spoluzaložil roku 1917 Českou astronomickou společnost. Nakreslil světoznámou mapu Měsíce Mappa Selenographica (1926), za kterou byl po něm pojmenován jeden z kráterů Měsíce.
(1878-1968) to přes různé učitelské štace na Domažlicku dotáhl na ředitele měšťanky ve Kdyni. Svým objevem činidla jodjodkalichloral (Melzerovo činidlo) pro barvení výtrusů hub (původně vyvinutého k rozpoznávání holubinek) se řadí k nemnoha českým mykologům světové proslulosti. Autor oblíbené příručky Praktický houbař (1919).
Výjimečným panem učitelem byl Rudolf Maximovič (1886-1963), který působil čtrnáct let v rodném Golčově Jeníkově a okolí, přičemž intenzivně studoval zoologii i botaniku a zároveň publikoval a přednášel o ochraně přírody. Roku 1922 ho ministr školství a národní osvěty jmenoval generálním konzervátorem státní péče o ochranu přírody a přírodních památek, vlastně prvním profesionálním pracovníkem státní ochrany přírody v Československu. Zde působil do léta 1948, kdy musel odejít do penze, nicméně první zákon o komplexní ochraně přírody u nás z roku 1956 vychází z jeho celoživotní práce.
VĚDA a věda
Závěrem se nelze nezamyslet nad vrstevnatostí vědy. Dnes se u nás stále omílá termín excelence. Jenže věda má mnoho úrovní, od nóbl nobelovské (považované za nejvyšší) k té každodenní, „prachsprosté“. Otázka potom zní: Může existovat vrchol (vědecké) pyramidy bez široké a stabilní základny? Ať tak či tak, zasloužilých představitelů české učitelské vědy je mnoho a nelze ani pomyslet, že by se tady dostalo na všechny. Asi jediné, co můžeme každý udělat, je vyslovit jim alespoň en bloc obdiv a uznání.
Viz též text Průzkumník lidského úsvitu


authors: Hned Po Absolvování Vše V Praze Nastoupil Do Redakce Deníku Mladá Fronta Jako Redaktor Pro Popularizaci Vědy. Po Čase Zde Vedl Sobotní Přílohu. Později Začal Psát Knihy O Kosmonautice A Vesmíru

authors: Po Roce I O Nejnovějších Dějinách A Špionáži. V Listopadu Byl Jedním Ze Tří Zástupců Šéfredaktora Mf

authors: Kteří Řídili Chod Redakce. Pracoval I V Mf Dnes

authors: Než V Roce Do Penze. I Nadále S Mf Dnes Spolupracuje

authors: Je Pravidelným Autorem Technet.Cz. Vydal Populárně-Naučných Knih. A Další Píše. Více Na Http

title: Žilou bezbolestně až do srdce

maintext:
S rdečně-cévní onemocnění jsou stále nejčastější příčinou úmrtí v Česku, mají na svědomí více než polovinu všech úmrtí. Bylo by jich ještě více, nebýt objevu katetrizace srdce. Vděčíme za něj mužům jménem Werner Forssmann, Otto Klein, André-Frédéric Cournand a Richard Dickinson.
„Wernere, pojď domů, v deset hodin ti bude telefonovat z Bonnu nějaká slečna. V jejím hlasu jsem poznala cizí přízvuk.“ Doktor Forssmann, který seděl se na schůzi akvaristického spolku v hostinci v Kreuznachu, se zvedl a s manželkou odešel.
Ten čtvrtek 1. října 1956 večer se opravdu ozvala neznámý dívčí hlas: „Volám vás jménem Královské švédské akademie věd. To je doktor Forssmann?“
„Ano.“
„Pane doktore, dostanete letos Nobelovu cenu v oboru medicíny. Spolu s doktory Richardem Disckinsonem a André-Frédéricem Cournandem.“
Pro lékaře z malého města na jihozápadě Spolkové republiky Německo to byl šok: „A za co, prosím vás?“
„Za objev katetrizace srdce.“
Na tyhle pokusy, které Werner Forssmann dělal na přelomu dvacátých a třicátých let, nikdy nezapomněl. Před čtyřmi roky vydal memoáry Selbstversuch: Erinnerungen eines Chirurgen (Experimenty na sobě: Vzpomínky chirurga), ve kterých se o nich rozepsal. Němečtí kolegové jeho experimenty odmítali, proto nakonec přesedlal z kardiologie na urologii. Později v těchto výzkumech pokračovali ve Spojených státech, ale on už je nemohl sledovat.
Pokusy na sobě
Werner Forssmann se narodil 29. srpna 1904 v Berlíně v rodině advokáta. Jeho předkové byli obchodníci a profesoři ve Finsku. Žili rovněž v Anglii, v Holandsku, ale především na severozápadě Ruska. Dědeček se nakonec usadil v Prusku, jako chytrý podnikatel vydělával spoustu peněz.
Tuhle idylu ukončila Velká válka. Wernerův otec musel narukovat do armády a v roce 1916 na východní frontě zahynul.
Chlapce vychovávali matka, babička a děda. Po maturitě na gymnáziu v Berlíně šel studovat medicínu. V roce 1923, kdy Německo sužovala hyperinflace, pracoval na částečný úvazek v bance. Promoval 1. února 1928 a nastoupil jako začínající chirurg do nemocnice v Eberswaldu v Braniborsku, padesát kilometrů severovýchodně od metropole. Jako v každém malém špitálu měl možnost přičichnout ke všem medicínským praktikám – od gynekologie a porodnictví přes internu a chirurgii až ke konstatování stavu smrti. Ovšem jeho nejvíc zajímalo všechno, co se týkalo srdečně cévního systému.
Rozhodl se, že další pokusy bude dělat sám na sobě. Během odpoledního klidu, tajně. Kolik statečnosti k tomu potřeboval, to si neumíme představit. Přitom netušil, že tření hadičky o některá citlivá místa srdce by mohla vést až k jeho zástavě.
Když náhodou listoval v časopise veterinářů, zaujal ho obrázek, na kterém zvěrolékař zavedl zvířeti žilou dlouhou hadičku silnou několik milimetrů přímo do srdce, aby zjistil jeho stav. To bychom měli vyzkoušet i na člověku – vždyť bychom tímto způsobem mohli pacientovi podávat některé léky. Debatoval o tom s kolegy, ale všichni to považovali za bláznovství. Co když bude dotyk katetru pro srdce šokem a zastaví se? To by byla smrt!
Ani primář chirurgie Richard Schneider, se kterým se spřátelil, nebyl takovým pokusům nakloněn. K čemu by to bylo? Vstříknout tam léky? Anebo měřit tlak a proud krve? Příliš nebezpečné! A zakázal mu jakékoli experimenty. Ostatně na ně nebyla jejich nemocnice vybavena.
První úspěšná operace na otevřeném srdci proběhla před třemi desetiletími. Od té doby sice chirurgové hrudník otevírali, aby srdce opravili – zpravidla po zranění –, avšak neradi. Často se jim to nedařilo, protože měli málo znalostí a zkušeností. Byl to začarovaný kruh.
Zarputilý Forssmann se nevzdával. K místnímu veterináři zajít nechtěl – neměl zájem, aby se povědomost o jeho nezvyklých experimentech rozšiřovala. V nemocnici pokusná zvířata neměli, žádné experimenty nedělali. Musí to vyzkoušet sám.
Nejdřív to zkusil v noci na jedné mrtvole. Úzký gumový katetr pro močový měchýř natřel vazelínou, otevřel žílu, do ní ho vložil a sunul k srdci. Šlo to bez obtíží.
Rozhodl se, že další pokusy bude dělat sám na sobě. Během odpoledního klidu, tajně. Kolik statečnosti k tomu potřeboval, to si neumíme představit. Přitom netušil, že tření hadičky o některá citlivá místa srdce by mohla vést až k jeho zástavě.
V červenci konečně získal spolupracovnici – sálovou sestru Gerdu Ditzenovou, znalou chirurgických zákroků a mající přístup ke sterilním instrumentům. Gerda však trvala na tom, aby pokus udělal na ní. Naoko souhlasil, nechtěl ji však vystavit nebezpečí. Když natáhla paži, přikurtoval ji k lůžku.
„Znecitlivěl jsem si předloktí novokainem, a jakmile začalo anestetikum působit, provedl jsem pravou rukou na levé paži řez, vnořil do žíly zaváděcí jehlu a s její pomocí pak vsunul i první centimetry katetru. Teď už jsem mohl sestru odpoutat.“
Na operačním sále si do levé ruky vstříkl lokální anestetikum, v loketním ohybu si otevřel žílu a pak do ní vsunul dutou jehlu. Jehlou protlačil dovnitř namaštěný balónkový katetr. Romeis dostal strach: „Vždyť se můžeš zabít!“
Pak ji požádal, aby ho doprovodila z přízemí do suterénu na rentgen. Pod rentgenovou kontrolou sunul katetr dál, plných pětašedesát centimetrů, až pronikl k pravé srdeční komoře. Dnes víme, že kdyby ho zavedl dovnitř, mohl by si přivodit poruchu rytmu srdce. Celý tento proces kolega rentgenolog fotografoval, aby postup zadokumentoval. Později Forssmann napsal, že necítil žádnou bolest, jenom pocit tepla a nucení ke kašli.
„Zpráva se rozšířila po nemocnici jako požár. Najednou vtrhl do místnosti jeden kolega, ještě rozespalý a s rozcuchanými vlasy. Byl tak rozčilen, že nebyl daleko od toho, aby mi nezačal rvát katetr ze žíly. Musel jsem mu dát pár kopanců do holeně, aby se zklidnil.“
Nakonec zašel mladý lékař za primářem, aby se mu přiznal, že překročil jeho zákaz. Šéfa hodně naštval. Co kdyby se mu při tomhle dobrodružství zkolaboval a zemřel? To je nedomyšlenost!
Teprve když mu ukázal rentgenové snímky, primář změkl. Dokonce začali diskutovat o využití této nové metody. Shodli se, že k diagnostice se nehodí, spíš k léčbě.
Podruhé přesvědčil Forssmann kolegu Petera Romeise, aby mu asistoval. Na operačním sále si do levé ruky vstříkl lokální anestetikum, v loketním ohybu si otevřel žílu a pak do ní vsunul dutou jehlu. Jehlou protlačil dovnitř namaštěný balónkový katetr. Romeis dostal strach: „Vždyť se můžeš zabít!“ A odmítl dál spolupracovat. Katetr pronikl do vzdálenosti pětatřiceti centimetrů.
Nakonec to vyzkoušeli v praxi. Katetrem podal Forssmann léky přímo do srdce jedné těžce nemocné pacientce, která umírala. Žena se k velkému překvapení zdravotníků a příbuzných uzdravila. Víc se neodvážili.
Habilitovat se můžete u cirkusu!
Schneider doporučil Forssmanna slavnému lékaři Augustu Bierovi. Avšak Bier odcházel do penze a poslal ho za přednostou chirurgického oddělení berlínské nemocnice Charité profesorem Ferdinandem Sauerbruchem. Forsmann měl nastoupit na bezplatnou stáž. Čtyřiapadesátiletý Sauerbruch proslul novými operačními metodami, a proto si všichni mysleli, že vyjde mladému přemýšlivému lékaři vstříc.
Měsíc po nástupu do berlínské nemocnice, 5. listopadu 1929, vyšel Forssmannovi článek Sondáž do pravého srdce v odborném časopisu Klinische Wochenchrift. O jeho experimentech se pochvalně rozepsali novináři. Avšak mezi lékaři nezískal žádnou podporu, všichni opovažovali jeho experimentování za nebezpečné.
Profesor Sauerbruch Forssmanna zklamal. Když si přečetl jeho článek, zeptal se ho: „Co s tím chcete dál dělat?“
„Snad bych se tím mohl později habilitovat,“ vysoukal ze sebe mladý lékař.
Sauerbruch vybuchl: „S takovými kousky se můžete habilitovat jedině u cirkusu! Ale ne na řádné německé klinice.“
Polobohovi německé chirurgie patrně nejvíc vadilo, že lékař experimentoval sám na sobě. Můžeme také spekulovat, že v katetrizaci rozpoznal nadějnou metodu, která by zastínila jeho svatozář, a proto ji raději zavrhl.
„S takovými kousky se můžete habilitovat jedině u cirkusu! Ale ne na řádné německé klinice.“
V lednu 1930 musel Forssmann z Charité odejít. Vrátil se do Eberswaldu. Ovšem v Charité se seznámil s dr. Willim Felixem, který se stal zakrátko šéfem chirurgie v berlínské čtvrti Neukölln. Felix mu umožnil na svém oddělení zkoušet katetrizaci nejprve na králících a později na psech. Chtěl ji využít pro angiografii, která spočívá ve vstřiknutí kontrastní látky do cévy a rentgenologické sledování jejího stavu. Poprvé spatřil vizualizované srdce. Také nejméně devětkrát zasunul katetr sám sobě – tím pokračoval i v nedovolených experimentech.
Výsledky všech pokusů dopadly úspěšně. Mladý lékař dosáhl vrcholu, na který ještě stačil. Na další rozpracování by potřeboval tým odborníků z různých oborů, který by dovedl katetrizaci do běžné praxe v nemocnicích. A na to chybělo v Německu příhodné klima – tamní nemocnice ovládali zasloužilí profesoři, často nemohoucí starci, kteří lpěli na pracovních metodách a zásadách, na kterých oni sami vyrostli.
Projevilo se to i na sjezdu Německé chirurgické společnosti v dubnu 1931. Kolegové přijali jeho stručný referát o pokusech s mrazivým odmítáním. Když požádal o finanční dotaci Německou radu pro podporu výzkumu, nedostal žádnou odpověď. Zato kardiology v zahraničí článek v Klinische Wochenchrift zaujal.
Ovšem netušil, že ho předběhl devětačtyřicetiletý docent Otto Klein na druhé německé interní klinice v Praze – jedenáctkrát úspěšně diagnostikoval stav srdce pomocí katetrů a sedm pokusů se mu nezdařilo. Referoval o tom na přednášce v listopadu 1929 v Praze a v dubnu 1930 na konferenci Německé společnosti pro interní lékařství ve Wiesbadenu. Souhrnný článek otiskl 1. srpna 1930 v časopisu Münchener Medizinische Wochenschrift. Martin Riedel v Dějinách kardiologie upozornil, že Klein popsal svůj postup tak jasně a přesně, „že nemohl být napsán lépe ani dnes, po osmdesáti letech“.
Avšak profesor Wilhelm Nonnenbruch, šéf druhého oddělení Německé lékařské fakulty Univerzity Karlovy (Deutsche Karlsuniversität), Kleinovi další pokusy zakázal. V roce 1938 emigroval lékař do Argentiny – jako Žid se přestal cítit v Československu, po němž sahal Adolf Hitler, v bezpečí.
Netušil, že ho předběhl devětačtyřicetiletý docent Otto Klein na druhé německé interní klinice v Praze – jedenáctkrát úspěšně diagnostikoval stav srdce pomocí katetrů a sedm pokusů se mu nezdařilo.
Obdobně experimentovali lékaři i v dalších zemích – ve Španělsku, na Kubě, v Argentině. Nicméně nikdo tuto metodu systematicky nerozvíjel. Sahat na srdce pořád považovali za riskantní.
V roce 1931 nabídl Sauerbrich Forssmannovi místo na své klinice – kromě běžné chirurgie by se mohl věnovat výzkumu. Brzy se ukázalo, že vyšetřování a léčba pacientů mu bere všechen čas, vědou se zabývat nemohl. V létě 1932 profesor mladého lékaře vyhodil: „Vědě jste se nevěnoval. Zaměřte se raději na praktickou chirurgii.“
Záchranou vstup do wehrmachtu
Z Charité odešel Forssmann do městské nemocnice v Mohuči jako primář ženského oddělení chirurgie. Hned první den v neděli 31. července 1932 tam potkal kolegyni uroložku dr. Elsbet Engelovou. Začali spolu chodit a za rok se vzali.
Na podzim 1933 otevíral přítel Karl Heusch v berlínské Nemocnici Rudolfa Virchowa urologické oddělení a nabídl Forssmannovi jeho vedení. Mladý lékař přijal, ale s výhradou: „V urologii nechci zůstat natrvalo.“
A hned ho požádal o pomoc při dalším experimentu – aortografii. Při místním znecitlivění se pokusil vpravit katetrem s hrotem jehly do aorty kontrastní látku. Avšak nesnesitelná bolest ho donutila, aby pokus přerušil. Když potřetí nemohl vydržet bolestí, manželka mu další snahy zakázala: „Máš rodinu. Musíš myslet taky na nás.“
Třebaže se o Forrssmann politiku nezajímal, strhli ho někteří kolegové v srpnu 1932 ke vstupu do nacistické strany NSDAP – půl roku před tím, než se ujal Hitler v Německu vlády. Zřejmě doufal, že mu toto členství pomůže v profesionálním postupu. Vládní strany, ať už se jedná o jakýkoli režim, spoustu lidí přitahují – a nejsou to vždycky jenom kariéristé.
V uniformě prožil major doktor Forssmann celou válku. Většinou sloužil na severu a na východní frontě jako plukovní lékař. Na jaře 1945 ho zajali Sověti. Podařilo se mu utéct, ale skončil v americkém zajateckém táboře.
V roce 1937 byl jmenován zástupcem přednosti chirurgie v nemocnici Roberta Kocha v Berlíně. Oddělení vedl vysoký důstojník SS Kurt Strauss, který se dobře znal s Karlem Gebhardtem, osobním lékařem nejvyššího velitele nacistických bezpečnostních sil Heinricha Himmlera. Gebhardt nabídl Forssmannovi, aby ve svých pokusech pokračoval na vězních. Lékař to nepovažoval za etické a odmítl. To bylo na pováženou.
Ještě horší byl jeho další přečin. Nacisté uzákonili antisemitismus. Podle Straussova nařízení museli lékaři odmítat všechny pacienty židovského původu, bez ohledu na jejich stav. Forssmann tento příkaz systematicky porušoval. Strauss zuřil a přemýšlel, jak by neposlušného lékaře potrestal.
Forssmannův tchán mu nahodil východisko: „Nech se aktivovat, vstup do wehrmachtu.“ Tím se lékař zachránil. Armáda si své důstojníky ochraňovala, funkcionáři SS neměli možnost vůči nim zasahovat.
V uniformě prožil major doktor Forssmann celou válku. Většinou sloužil na severu a na východní frontě jako plukovní lékař. Na jaře 1945 ho zajali Sověti. Podařilo se mu utéct, ale skončil v americkém zajateckém táboře. Válečné běsnění z něho udělalo pacifistu.
Z domova našel v říjnu 1945 jenom rozvaliny. Rodina se uchýlila do vesničky Wembach v Černém lese, pohoří na jihozápadě země. Avšak jako bývalému členovi NSDAP mu francouzská okupační správa nedovolila provozovat lékařskou praxi. Několik měsíců se tedy živil jako dřevorubec. Rodina se opírala o příjmy jeho ženy, která pracovala jako praktická lékařka na venkově. Její pacienti ji často platili moukou, vejci, masem, zeleninou a dalšími zemědělskými produkty. Manželé je směňovali na černém trhu za cukr, sůl a další zboží. Tímto způsobem přežívaly miliony Němců.
V roce 1948 se rodina přestěhovala do nedalekého městečka Wieskirche. Když doktor Forssmann jako bývalý člen NSDAP nezískal od Francouzů souhlas k otevření soukromé chirurgické ordinace, přijal o dva roky později místo v malém urologickém oddělení lázní Kreuznach. Přistěhovala se tam celá rodina – žena, pět synů a dcera. Život na malém městě jim vyhovoval.
Všechna ta léta se Forssmann živil nadějí, že kardiologická katetrizace je nadějná metoda, jenom ji musí někdo pořádně rozvinout. V různých zahraničních nemocnicích se s ní občas setkával. A v roce 1951 dokonce o svých pokusech vyprávěl v britském dokumentárním filmu. Občas ji připomínal v článcích. Americká společnost hrudních lékařů (American College of Chest Physicians) ho zvolila svým členem.
V roce 1951 se poprvé sešel s profesorem André Cournandem, Francouzem, který ve Spojených státech s katetrizací dlouhodobě experimentoval. Cournand článek v časopisu Klinische Wochenchrift dobře znal. Pro rozvíjení této myšlenky získal i kolegu profesora Robertsona.
Novou metodu vypiplali v Americe
André Frédéric Cournand, původem z Paříže, přednášel na Cornellově univerzitě v New Yorku a jako chirurg pracoval v nemocnici Bellevue. Neobyčejně nadaný muž již v osmnácti letech získal na Sorbonně hodnost bakaláře v humanitních vědách, o rok později diplom z fyziky, chemie a biologie. Na podzim 1914 začal navštěvovat přednášky z medicíny. Postup německých vojsk na francouzskou půdu ho přiměl k tomu, aby se dobrovolně přihlásil do armády. Po čtyřměsíčním výcviku v roce 1916 sloužil jako pomocný chirurg praporu pěchoty. Nebál se tahat raněné z bojů pod palbou. Byl zraněn a nadýchal se německého bojového plynu. Za svou statečnost získal několik vyznamenání.
Medicínu dokončil po válce. V roce 1926 nastoupil lékařskou dráhu, vystřídal několik pařížských nemocnic. Přitom se kamarádil s mnoha předními výtvarníky a hudebními skladateli, navštěvoval vznešené salóny. V roce 1924 se oženil se Sibylle Blumerovou, adoptoval jejího syna a pořídil si s ní tři dcery.
V roce 1941 katetrizoval Cournand za asistence Hilmerta Rangese z Newyorské univerzity srdce prvního pacienta. Dvanáct let po Forssmannovi.
Když obhájil disertaci o roztroušené skleróze, promovali ho v květnu 1930 na doktora medicíny. Avšak neurologie nebyla jeho láskou, směřoval k pneumonii. Zaujala ho léčba tuberkulózy, choroby velmi rozšířené, která kosila chudé lidi a často také umělce. Proto odjel v roce 1930 do New Yorku, kde měla Cornellova univerzita s nemocnicí Bellevue speciální oddělení pro TBC. Už tam zůstal a v roce 1941 se stal americkým občanem. O deset let později byl jmenován profesorem.
V Bellevue brzy začal spolupracovat s dr. Dickinsonem Richardsem. Když ten v roce 1919 svlékl uniformu, pustil se na Cornellu do studia medicíny, které ukončil po čtyřech letech. První lékařské zkušenosti získával v Presbyteriánské nemocnici v New Yorku a v letech 1927–1928 v Národním ústavu lékařského výzkumu v Londýně. V září 1931 se oženil – vzal si Constance Rileyovou, která v nemocnici pečovala o techniku. Postupně se jim narodily čtyři dcery.
Trvalo víc než rok, než se Richards s Cournardem setkali a dohodli na společné práci na výzkumu plic. V lednu 1933 se Američan pochlubil francouzskému kolegovi laboratoří v Bellevue. Předvedl mu veškerou techniku umožňující studium nových metod na pokusných zvířatech. Oba ovlivnila teorie fyziologa Lawrence J. Hendersona z Harvardu, který tvrdil, že srdce, plíce a kardiovaskulární systém představují jednu funkční jednotku zajišťující dýchání a vydechování. Proto vyvíjeli techniku, která dech a výdech umožní.
Chtěli získat smíšenou žilní krev z pravé srdeční síně. Už před válkou narazil Cournard na Forssmannův článek o katetrizaci. V Paříži ho jeden kolega přesvědčil, že je to naprosto bezpečná metoda, také si ji vyzkoušel. Od roku 1936 ověřovali katetrizaci na pokusných zvířatech – nejdřív na psech a později na šimpanzích.
Čtyři roky trpělivé práce jim umožnily, aby si vybrali vhodné nástroje a určili přesné podmínky pro tento netradiční přístup k srdci. Našli dvě nejvhodnější místa pro vpich do cévy speciálním zaváděčem a zavedení katetru: buď ve slabinách pravého stehna, anebo na levé ruce. Nejprve tam vstřiknou kontrastní látku a ta jim umožní, aby sledovali činnost katetru pod rentgenem. Před tímto zákrokem lékaři pacienta důkladně vyšetří jako před klasickou srdeční operací pro případ komplikace, která by vyžadovala chirurgický zásah.
V roce 1941 katetrizoval Cournand za asistence Hilmerta Rangese z Newyorské univerzity srdce prvního pacienta. Dvanáct let po Forssmannovi. Dokonce ponechali katetr celou hodinu v pravé síni, protože chtěli zjistit vývoj stavu srdce.
Katetrizace umožnila zjišťovat podrobnosti o stavu srdce a plic, které se před tím nedaly získat. Lékaři pronikli do obou srdečních komor a dovídali se, jaký je tam stav krve, odebírají vzorky tkání a krve.
Když v roce 1944 zavedl Cournand omylem katetr do plicní tepny, zjistil, že se nic nestalo. Od té doby používal katetrizaci rovněž ke sledování stavu plic.
Za druhé světové války vedl Cournand skupinu lékařů, která u těžce zraněných vojáků identifikovala pomocí katetrizace typ jejich šoku, zvláště měli-li postižené srdce. Ve druhé polovině čtyřicátých let vyzkoušel katetrizaci u pacientů s plicními a srdečními chorobami. Opět zpřesňovala diagnózu a urychlovala léčbu.
Americké občanství dostal Cournand v roce 1941. Následující rok se stal docentem, v roce 1945 mimořádným a po šesti letech řádným profesorem medicíny Kolumbijské univerzity.
Revoluce v kardiochirurgii
Koncem roku 1945 Richards povýšil – stal se šéfem oddělení v Bellevue a profesorem. Jakmile se rozšířila nová umělá hmota nylon, nechal vyzkoušet, jestli se hodí i na výrobu katetrů.
Později nahradila tato metoda operace na otevřeném srdci – katetrem mohl kardiochirurg opravovat vady, které na něm našel, stejně jako rozšiřovat ucpané cévy zasunutím vzpěr. Do roku 1949 použili američtí lékaři katetrizaci k diagnostice a léčbě u deseti tisíc pacientů.
Pro Nobelovu cenu si šli ve Stockholmu koncem roku 1956 všichni tři: Forssmann, Cournand a Richards. Odůvodnění znělo: „Za objev týkající se katetrizace srdce a patologických změn v kardiovaskulárním systému“.
Ve slavnostním děkovném projevu připomněl tajemník Nobelova výboru Göran Liljestrand, že studium tlaku a průtoku krve v lidském srdci se až do roku 1929 dělalo nepřímými metodami. Teprve když Forssmann „s neohrožeností mládí nikterak nevinnými pokusy na sobě“ ukázal, že ze žíly na lokti lze zavést tenkou cévku až do pravé síně srdce, se začaly metody měnit. Bohužel kolegové jeho experimenty nepochopili a nepodpořili.
Po Nobelově ceně byli všichni jako obvykle oslavováni a povyšováni. Profesor Jiří Widimský z pražského Institutu klinické a experimentální medicíny však v časopisu European Heart Journal v roce 2007 upozornil, že čtvrtým oceněným měl být i Otto Klein, německý rodák z Plzně, za své experimenty z roku 1929. Ovšem i taková opomenutí se ve vědě stávají.
Forssmannovi udělila univerzita v Mainzu (Mohuč) titul čestného profesora chirurgie a urologie. Evangelická nemocnice v Düsseldorfu mu svěřila vedení chirurgického oddělení. Zvolili ho za člena výkonného výboru Německé chirurgické společnosti. Začaly se hrnout i pocty ze zahraničí: ze Španělska, Spojených států, Švédska.
Oba američtí lékaři dál působili na Cornellu a Bellevue. Cournand musel seznamovat s metodami katetrizace kolegy nejen ve Spojených státech, ale i v jiných zemích. V roce 1956 byl zvolen členem Národní akademie věd USA. Richards se vzdal vedení nemocničního oddělení v roce 1961 a šel do penze, ale dál přednášel na univerzitě. Oba však zůstali činní – hodně se věnovali historii medicíny a etice lékařského povolání.
Jejich spolupráce skončila, když Richards 23. února 1973 v Lakevillu ve státu Connecticut zemřel. Forssman ho následoval 1. června 1979 ve Schopfheimu. Nejdéle žil Cournand – odešel 19. února 1988 v Great Barringtonu ve státu Massachusetts.
„Katetrizace vlastního srdce, kterou provedl Werner Forssmann v roce 1929,“ prohlásil přední český kardiolog profesor Zdeněk Fejfar, „je pro mne objevem v tomto století pro kardiologii nejdůležitějším.“
Kam kráčíme dnes
Katetrizace se rozvíjí způsobem, o jakém se jeho autorům patrně nesnilo. Kardiochirurgii uvrhla do revoluce. Mnoho operací na otevřeném srdci, donedávna nezbytných, dnes lékaři dělají pomocí katetrů. Pacient méně strádá a jeho pobyt v nemocnici se rapidně zkrátil, člověku, kterého postihl srdeční infarkt, zjišťují stav jeho tepen a zúžené přemosťují bypassem anebo balónkem, který se nafoukne a obnoví průchod.
Je to bezpečná metoda. Miliardy korun, dolarů či euro, které se díky těmto kouzlům ušetří, nelze spočítat. Na druhou stranu katetrizace vyžaduje špičkovou techniku, která je drahá, a její ceny klesají teprve pozvolna. V každém případě katetrizace změnila způsob života kardiaků – přispívá ke komfortu života a k jeho prodloužení.
Příběh objevitelů katetrizace je ukázkou z knihy Géniové XX. století, Kniha druhá autora Karla Pacnera.
Titulní ilustrační foto: CC BY-SA 3.0


title: Bojovat dovedu

maintext:
N ovou předsedkyní Akademie věd se stane vědkyně Eva Zažímalová. Akademický sněm ji zvolil ve čtvrtek, získala 93 procent hlasů. Byla jedinou kandidátkou. V rozhovoru pro Vesmír (plné znění si můžete přečíst v lednovém čísle časopisu) mimo jiné říká: „Někteří lidé často pletou věci dohromady. Myslí si, že když se člověk usmívá a chová se slušně a na nikoho – s prominutím – neřve, tak je to projev slabosti. Ale já dovedu bojovat.“
Považujete se za silnou ženu?
Člověk sám sebe dobře neposoudí, to by měli ti druzí, ale dá se říct, že jsem ledacos zažila a přežila, už jen proto, že polovina mé vědecké kariéry se odehrávala za minulého režimu. Jestli ale můžu říct, že něco vydržím, pak v souvislosti s cukrovkou, jíž onemocněl můj tehdy malý syn. Měla jsem strach, pečovala jsem o něj 24 hodin denně, byla jsem vyčerpaná a na mou vědeckou práci zbývalo málo času, což mě frustrovalo. Překonala jsem to, práci jsem nevzdala, a ještě jsem si docela srovnala životní hodnoty. Tak jestli se tohle dá brát za důkaz nějaké síly…
Tak určitě vás to zocelilo ve všech směrech. Ale proč se na to ptám: vydáváte se do vysoké funkce, do prostředí, kde u nás působí převážně muži, fungují „mužská bratrstva“, kde vydrží jen hodně odolné ženy. Nebo je to ve vědě jiné než v byznysu či politice?
To zatím nemohu říct. Ale doposud, ani během studií ani během vědecké kariéry, jsem se nikdy s žádnou přímou diskriminací, coby žena, nesetkala. A v ústavu, kde již dlouhé roky pracuji (Ústav experimentální botaniky, pozn.aut.) jsem zastávala i funkci ředitelky a klíčové pozice tam byly často v rukou žen. Tím nechci říct, že znevýhodnění žen kolem sebe občas nepozoruji. Na to, co s tím, není jednoduchý recept. Ženy jsou nastavené jinak než muži, i z hlediska jejich biologické funkce. Většinou jsou méně sebevědomé, méně průbojné, rodina a děti jsou pro ně významnější než pro muže, a už tím jsou v dnešní společnosti, která je zaměřená na úspěch, výkon a kariérní růst, vyzbrojené méně. Zase jsou ale většinou houževnatější, umějí si lépe zorganizovat čas, jsou pečlivější, dotahují skvělé ideje mužů do konce. Proto jsem vždy zastávala názor, že nejlepší práci mohou odvádět smíšené týmy.
Vy jste mi trochu utekla. Neproběhla vaše kandidatura tak hladce, protože si spousta lidí v zákulisí říká, že přes vás jako slabou a slušnou ženu snadno prosadí své zájmy?
Vy mě neznáte, ale až mě poznáte… To žertuji, ale vážně: Kdybych měla bojovat za sebe a svoji pozici, tak bych řekla: koukněte, mám něco za sebou, něco umím, tak berte, nebo neberte. Ale pokud bude mým posláním brát se za někoho jiného, ať je to ústav nebo Akademie, tak já dovedu bojovat. Někteří lidé často pletou věci dohromady. Myslí si, že když se člověk usmívá a chová se slušně a na nikoho – s prominutím – neřve, tak je to projev slabosti. Já jsem třeba neslyšela profesorku Helenu Illnerovou (1. žena ve funkci předsedkyně Akademie, pozn.aut.), že by na někoho křičela. Ta se vždycky usmívala, vždy se chovala slušně. A vůbec si nemyslím, že by neprosazovala zájmy Akademie nebo byla slabou předsedkyní.
Kam a k čemu byste chtěla vést Akademii věd vy? Byla byste v něčem pro radikální změny?
V těchto věcech jsem zastánce evoluce, nikoliv revoluce. Nedomnívám se, že AV potřebuje zásadní a radikální změny; tím ale ani nemyslím, že není třeba měnit nic. Akademie není kamenná instituce, musí reagovat na změny jak společenské, tak na vývoj různých oborů i technických prostředků, tím myslím digitalizaci a práci s velkými objemy dat, elektronickou komunikaci. Také je potřeba se snažit o to, aby jak legislativní prostředí, tak atmosféra na akademii byly co nejpříznivější k tomu, aby ústavy mohly podávat co nejlepší vědecký výkon. Nejde tu o vůli a motivaci lidí pracovat, ta tu je. Ale jde o to, aby vůle lidí nenarážela na legislativní překážky.
Můžete být konkrétní?
Jednou z věcí, které zde nefungují tak, jako ve vědecky vyspělejších zemích, je velmi mlhavé legislativní prostředí pro transfer vědeckých poznatků do praxe. Kdokoli chce propojit základní výzkum s praxí, jak se po tom pořád volá, naráží na spoustu nejasností, různých interpretací. První krůček zde již učinila současná Akademická rada – v nedávné době jsme iniciovali založení střediska transferu technologií. Doufám, že i do nové rady budou zvoleni lidé, kteří v tomto směru mají chuť se angažovat a tuto věc posouvat dál.
Jakou budete mít, jako hlava Akademie věd, možnost ovlivňovat rozhodnutí ministerstev, vlády nebo změnit atmosféru společnosti kolem vědy?
Nejen předseda, celá Akademická rada má mimo jiné za úkol jednat s politiky, s vlivnými lidmi, kteří zastupují průmysl, školy, atd. Akademie samozřejmě nemá takovou sílu jako konference rektorů, jichž je daleko víc, mají tak silnější hlas než instituce reprezentovaná jedním člověkem. Na druhou stranu předseda je díky renomé Akademie jako takové jistě vlivná osobnost a může ovlivňovat politickou scénu a oblast vědy a výzkumu v ČR. Samozřejmě jen pokud má promyšlené argumenty a jasné názory.
A máte je promyšlené?
Některé věci ano a navíc mám na co navazovat, protože současná rada i pan předseda v tomhle směru udělali velký kus práce a nutno říct, že v době pro Akademii značně obtížné, kvůli rozpočtu, kvůli ne úplně vydařené reformě výzkumu a vývoje v ČR z roku 2008, která kladla neúměrně velký důraz na takzvaný aplikovaný výzkum a inovace a vědeckou práci v podstatě redukovala na produkci jednotlivých výstupů.
Často se mluví o budoucnosti nově vybudovaných vědeckých center. O tom, že mnohé budou muset padnout.
Pokud se bude ekonomika dobře rozvíjet a budou k dispozici nějaké peníze, pak si myslím, že asi ne všechna, ale větší část center v nějaké podobě přežije. Ten program bohužel nebyl domyšlený; až skončí období udržitelnosti, což bude zhruba za čtyři roky, čeká nás velká neznámá, bude nutné najít pro ta centra nějakou optimální formu existence. Některá se zdají být životaschopná, některá mají problém. Uvidíme. Je jisté, že tady zafunguje přirozená selekce.
Je tedy možné jasně říct, že se tu promrhaly zbytečně velké peníze?
Celá ta výzva měla být lépe připravena, především domyšlena do konce, a to jak na straně ministerstva školství, tak na straně těch, kteří se o peníze ucházeli
V Česku existuje pouze jedna grantová agentura pro základní výzkum. Nebudete to chtít změnit?
Byla velká škoda, možná i chyba, že byla pod nátlakem zrušena Grantová agentura Akademie věd, přitom byla velmi efektivní, nebyrokratická, otevřená i žadatelům mimo struktury Akademie. Na druhou stranu dnes jsou postupy výběru, financování v Grantové agentuře a Technologické agentuře ČR už dobře propracované. K vybojování další grantové agentury bylo by třeba politického rozhodnutí i změny legislativy. Bylo by to skvělé, ale myslím, že v tuto chvíli to není průchodné. Tuto myšlenku si ale určitě ponecháváme v záloze do budoucna.
Jiný problém vidíte jako ožehavější?
Určitě nás v tuto chvíli daleko víc pálí nepříznivý poměr mezi institucionální dotací, kterou dostávají ústavy, a prostředky, jež je třeba získat v soutěži o granty. Současných třicet až čtyřicet procent institucionálních peněz, to je hluboce pod doporučením Evropské komise i tím, co vyplynulo z nedávného auditu výzkumu, vývoje a inovací v ČR. Poměr by měl být spíše opačný. V experimentálních oborech nemůžete bez grantů dělat svoji práci. Můžete sepisovat články, ale nemůžete experimentovat. Nedostanete-li grant, přežijete se skřípěním zubů maximálně rok, přičemž grantová úspěšnost se v těchto oborech v minulých letech pohybovala mírně přes dvacet procent a teprve v soutěži v roce 2016 se přehoupla přes třicet procent.
Čili tady budete vyjednávat.
Nepochybně. Naštěstí tato jednání už započal profesor Drahoš, v tuto chvíli už není potřeba politickou reprezentaci, minimálně vicepremiéra Bělobrádka o tomto přesvědčovat. On to ví. Jde teď o to, jak najít cestu a tento poměr změnit.
Nedá mi to, abych se nezeptala: Není divné, že na takhle prestižní a zajímavou funkci jste byla jediným kandidátem?
Tu otázku si také kladu. Byli další dva potenciální kandidáti, ale oba to vzdali.
Muži neumějí prohrávat?
Jsem ráda, že to neříkám já – to žertuji. Nechci to ale soudit, jistě měli své dobré důvody.
Titulní foto: Profesorka Eva Zažímalová, foto: Stanislava Kyselová, AV ČR.


title: Vědět všechno. Kde leží limity poznání

maintext:
Z da existují hranice lidského poznání, můžeme diskutovat, ale pravdy se, my současníci, těžko dobereme. Můžeme se ale pokusit říct, čím jsou vytyčeny a jak ovlivňují lidské konání.
Byl to, tuším, zakladatel sociobiologie Edward O. Wilson, který v jedné ze svých skvělých popularizačních knih rozlišil dva typy vědy. První z nich je věda prométheovská, duch poznání nad vodami; ta coby produkt ryzího intelektu funguje jaksi sama od sebe a skrz naskrz všeho. Stejně jako mýtický prométheovský oheň hřeje, svítí, ale nepálí ani neoslepuje, a hoří nevyčerpatelným, bezodpadním plamenem.
Prezentuje se tedy pouze svojí prospěšnou stránkou, cena prométheovského poznání nehraje roli. Obávám se, že takhle (jako v báji o Prométheovi figuruje oheň, ne už palivo, popel, spaliny, požáry, upalování na hranici, napalm…) si většina lidí představuje vědu, takto se o ní zcela samozřejmě učí ve školách, píše ve starší sci-fi (Jules Verne, Arthur C. Clarke), tak se popularizuje v médiích. Takovou vědou se pyšní státy na světových výstavách.
Rajská věda
Zatímco fanatičtí „prométheovci“ jsou přesvědčeni, že svět je zcela poznatelný (byť, pravda, za nekonečně dlouhou dobu a s nekonečným úsilím a výdaji), jejich nezaujatí kolegové uznávají, že ani ideální vědou svět zcela poznatelný být nemůže. Důvody jsou nejméně tři.
Principiální omezení objevil v matematice Kurt Gödel ve svých větách o neúplnosti, které snad lze s jistou opatrností rozšířit: Systém nemůže úplně a bezesporně popsat ani sám sebe, natož systém vyšší. Něco podobného trochu jinak vyjádřil Max Planck: „Věda nemůže rozluštit konečné tajemství přírody. Je tomu tak proto, že při té poslední analýze se i my stáváme částí toho tajemství, které se pokoušíme rozluštit.“ Lakonicky to vystihl francouzský matematik a mystik Blaise Pascal: „Větev nemůže doufat, že pozná smysl stromu.“
Je nutné vzít v úvahu i fakt, že mnoho objektů (ve vesmíru, v atomovém jádře, v lidské mysli) se nachází i teoreticky mimo náš fyzikální dosah – leží příliš daleko v prostoru i čase, probíhá příliš rychle nebo pomalu, v nedostupné intenzitě energie či gravitace (viz též dřívější text Memento z říše divů), nebo je takříkajíc virtuální (psychické procesy).
Způsobem sobě vlastním to formuloval Albert Einstein: „Příroda jakoby nám ukazovala jenom lví ocas. Já ale pevně věřím, že k tomu ocasu patří i celý lev, i když se nemůže odhalit najednou. Vidíme z něj jen to, co by viděla veš, která mu sedí na hřbetě.“
Budeme-li chtít poznávat pořád dál, a to my budeme, jednou nám to okolnosti znemožní.
Zatím se náš obzor stále ještě rozšiřuje… ale asi to nebude napořád; bezpochyby existují místa a prostředí, kam ani nepřímo nepronikneme nikdy. (I když s tím opatrně. Výlupek vědeckého pozitivismu Auguste Comte v roce 1857 prohlásil: „Chápeme možnost studovat tvar hvězd i jejich vzdálenosti a pohyby, kdežto nikdy a žádným způsobem nebudeme moci zkoumat jejich chemické složení.“ Dva roky nato byla objevena spektrální analýza… Z poslední doby pak v roce 1988 Steven Hawking napsal: „Existují důvody pro opatrný optimistický názor, že jsme nyní možná blízko konce pátrání po konečných zákonech přírody.“ A hle, v roce 1992 byla objevena anizotropie (směrová nehomogenita) reliktního záření po velkém třesku a posléze temná hmota a temná energie, čímž se ony kýžené „blízké konce pátrání“ zase vzdálily.)
Co se – na rozdíl od fyzikálního dosahu – příliš rozšířit nemůže, jsou mentalita a inteligence poznávajícího ega. „Realita úplně nezávislá na duchu, který ji vnímá, vidí či cítí, je nemožná. Svět tak externí, i kdyby existoval, byl by pro nás navždy nepřístupný,“ soudil francouzský matematik Henri Poincaré. Či jinak německý fyzik Werner Heisenberg: „Není předmětem zkoumání příroda o sobě, nýbrž příroda vystavená naší metodě dotazování, a tedy i zde se člověk setkává se sebou samým.“ A úplně jednoduše to popsal fenomenální švýcarský psycholog Carl Gustav Jung: „Nikdy nebudeš vědět víc, než jsi schopen vědět.“
Na to, abychom některé věci pochopili, jsme zkrátka příliš hloupí. Biologicky to zdůvodnil rakouský biolog Franz Wuketits: „Náš mozek nebyl evolucí prostřednictvím přírodního výběru vytvořen k tomu, aby ´nacházel pravdu´ o tomto světě, nýbrž pouze k tomu, aby svému nositeli umožnil přežití.“
Pikantní je, že právě kolem těch nejneodpověditelnějších otázek kroužíme stejně umanutě jako můra kolem plamene, což vyjádřil francouzský fyziolog Claude Bernard: „Náš rozum nám ukazuje, že jediné, co máme na dosah, je odpověď na otázku jak, zatímco náš cit stále klade otázku proč.“
Světská věda
Prométheovská věda je tedy nepochybně úžasná věc. Má ale jednu vadu: Funguje pouze v našich teoriích, nikoli v praxi. Proto Wilson zavedl vedle vědy prométheovské ještě kategorii vědy faustovské. Ta bere v úvahu i vlastnosti člověka a materiální podstatu výzkumu. Ve faustovské vědě poznání není zadarmo. A nemusíme pro ně rovnou zaprodat duši (i když u té to nakonec stejně všechno skončí). Ve faustovské vědě (a technice) přechod od ideálu k reálnu přináší jakési „rozmělnění“, „znečištění“, „zošklivění“.
K osvětlení faustovské vědy využijme takzvaného Clarkeova paradoxu: Představte si kosmickou loď, která by se v budoucnosti vydala ke vzdálené hvězdě. I kdyby letěla tou nejvyšší rychlostí, jakou jí nejmodernější technologie umožňuje, stále by jí trvalo mnoho set let, než by dorazila ke svému cíli. A než by se tak stalo, předehnala by ji rychlejší loď, dílo technologie pozdějších staletí. Mohli bychom tedy říci, že posádka první lodi se na žádnou mezihvězdnou cestu nemusela vůbec vydávat. Podle stejné logiky by se neměla namáhat ani druhá loď, protože i její posádka je předurčena k tomu, že jednou jen tak zamává svým prapravnukům, kteří se kolem mihnou v plavidle třetí generace. A tak dále.
Věda tedy svými dílčími odpověďmi, budícími stále mohutnější lavinu otázek, organizovaně přeměňuje neznámé neznámo na neznámo známé, postupuje od jednoho „mučení“ k druhému.
Britský fyzik a scifista Arthur Clarke správně tvrdí, že všechny ty starší předchůdkyně vzniknout musely – vývoj každé další lodi by totiž nepokračoval bez poznatků z vývoje a používání jejího předchůdce. Jenže: Stejně jako třeba reálný termodynamický děj nikdy nemůže probíhat dokonale vratně (tedy se stoprocentní účinností), ani ten nejefektivnější vědecký výzkum a technologický vývoj nemohou být prométheovské. Každý objev či vynález, celý proces poznání bez výjimky je spojen s produkcí velmi různorodého odpadu, prométheovského popela. Jeho množství závisí na vyspělosti dané civilizace.
Nyní zpět ke Clarkeovu paradoxu. V intencích prométheovské vědy povstává každý další, lepší kosmolet „z ničeho“ a zanechává po sobě Zemi nedotčenou. Zkusme si ale představit, nejlépe za pomoci znalostí o lidských dějinách a lidské duši, co by asi tak obnášel vývoj a konstrukce každé další mocné lodi, neřku-li celé hvězdné flotily intergalaktické potence. Kolik zdrojů, vodstva, ovzduší, půdy, rostlin, zvířat, lidí by tomu padlo za oběť?
Takže i když teoreticky vymyslitelné to víceméně je, jedna malá přelidněná a rozhádaná planeta lidí by něco takového nemusela unést.
Bližším příkladem budiž třeba automobil. Ano, ovoce lidského umu, estetický artefakt, pohodlné cestování, opěvovaný posel mobility, pro některé dokonce symbol svobody.
Jak daleko můžeme dospět, než nás zahluší prométheovský popel? Dojde k tomu za dvacet, dvě stě nebo třeba za dva tisíce let? A co potom, dá se s tím vůbec něco dělat?
A popel? Uhelné a rudné doly, elektrárny, hutě, montovny, ropné plošiny, rafinerie, kyselé deště, výfukové plyny, gigametry asfaltu, přejetá zvířata, dopravní nehody, stávky, civilizační choroby z nedostatku pohybu a mikročástic z výfuků, stresy v zácpách, vrakoviště, staré pneumatiky v přírodě atd. atd.
Shrnuto: Čím vyspělejší věda a technologie, tím víc za sebou nechává hlušiny (hmotné, psychické, informační, morální), kumulativně i diferenciálně. Budeme-li chtít poznávat pořád dál, a to my budeme, jednou nám to okolnosti znemožní. Stěžejní otázka potom zní: Jak daleko můžeme dospět, než nás zahluší prométheovský popel? Dojde k tomu za dvacet, dvě stě nebo třeba za dva tisíce let? A co potom, dá se s tím vůbec něco dělat?
Inu, dá. Stejně jako pradávní lovci a sběrači museli po čase stávající rajón opustit a vyhledat nový, i nám nezbude nic jiného, než se pokusit svoji přelidněnou, vydrancovanou, otrávenou, zastavěnou a zaskládkovanou Zemi opustit a najít si jinou. V tomto smyslu mezi aplikované faustovce vědy patří i Stephen Hawking, který opakované mluví o nutnosti osídlit nejbližší vhodné exoplanety. Veškerá naše věda a technika pak může být vposledku o tom, jestli to stihneme.
Dvojrychlostní věda
Claude Bernard se hodně zabýval okolnostmi poznávání. Před 150 lety napsal: „Potřebujeme, aby se neznámé vynořilo a aby nás mučilo, a je to právě ono neznámé, jež trvale žene naši touhu poznávat nové pravdy.“
Vypadá to tedy, že „neznámo“ se dělí na něco jako neznámé neznámo, kterého si nejsme vědomi, tudíž nás nepálí, a potom známé neznámo, ono „vynořené“ a „mučivé“. Objevy v oblasti známé neznámo nám umožňují lepší rozhled z místa, kde stojíme; objevy v neznámém neznámu celou naši rozhlednu posouvají dál.
První jsou víceméně předvídatelné, plánovatelné, tudíž publikačně i citačně výnosné, druhé naopak.
Významný český matematik a filosof Petr Vopěnka v podobné souvislosti rozlišuje termíny přírodopis a přírodozpyt a hovoří o vědeckém proletariátu (popisuje) a vědecké aristokracii (zpytuje).
Kupříkladu světadíl nazvaný později Amerika přešel 12. října 1492 z kategorie neznámé neznámo do známé neznámo a jako takový je dodnes zkoumán.
Teorie relativity kromě toho, že vysvětlila několik starších záhad, otevřela cestu objevům kalibru expanze vesmíru, velkého třesku, černých děr, temné hmoty a temné energie ve vesmíru a dnes „mučí“ celou obec astrofyziků.
Hranice mezi oběma neznámy zajisté není ostrá, nicméně každý si jistě může vydolovat z paměti příklady vědeckých objevů nezpochybnitelného typu neznámé neznámo – gravitační zákon, buňka, chemická vazba, evoluce organismů, radioaktivita, kvantová teorie, teorie relativity, DNA jako nositelka dědičnosti atd.
Nádherným příkladem je teorie relativity: kromě toho, že vysvětlila několik starších záhad, otevřela cestu objevům kalibru expanze vesmíru, velkého třesku, černých děr, temné hmoty a temné energie ve vesmíru (které, jsouce samy o sobě náležitě „výživné“, přešly před dvaceti lety z první do druhé kategorie a dnes skutečně bernardovsky „mučí“ celou obec astrofyziků).
Extrémní příklad krotkého poznávání v oblasti první nabízí „rekvalifikace“ druhdy řádné planety Pluto, kterážto, aniž se sebeméně změnila, stala se v našem obraze sluneční soustavy planetou trpasličí.
Věda tedy svými dílčími odpověďmi, budícími stále mohutnější lavinu otázek, organizovaně přeměňuje neznámé neznámo na neznámo známé, postupuje od jednoho „mučení“ k druhému.
V jistém smyslu věda připomíná expandující vesmír – nejenže se posouvá její vnější hranice, ale rozpíná se v každém svém bodě – každý objev jakoby rozklikl adresář podobjevů k dalšímu zkoumání.
V souvislosti s pomyslnou dvojí podstatou neznáma vyvstává ještě jedna zajímavá otázka: Jakou rychlostí postupuje poznání? Na jedné straně se dočítáme o exponenciálním růstu publikovaných vědeckých poznatků (o kterých často ví jen pár desítek specialistů), na druhé straně počet základních, veskrze důsažných objevů, které přepíší i učebnice základních škol, jako by zaostával.
To nemá být výčitka, ulovit vědeckého sólokapra je čím dál obtížnější. Kolik jich v posledním čtvrtstoletí přinesla třeba fyzika? Temná hmota a temná energie, zrychlená expanze vesmíru, možná ještě Higgsův boson a gravitační vlny…
Myslím, že odpověď na disproporci rychlostí poznání skrývá právě dvojí podstata neznáma. Ve zkoumání již objevených amerik poznání převážně kvantitativní povahy skutečně postupuje zrychleně, zato v oblasti objevování amerik, v poznatcích vnášejících do obrazu světa novou kvalitu, se podle mě asymptoticky blížíme k určité limitní úrovni – a tady se obloukem vracíme hranicím prométheovské a faustovské vědy.
Věda pro desetiprocentního sapienta
Poslední ze zde uváděných hlavních mezí poznání je ta, která mě osobně pálí nejvíc. Jde o hranici, na které se veškerá slovutná věda roztříští na milion střípků v kolizi s lidským egem.
Místo dlouhého vysvětlování příklad z nejbanálnějších: věda – od biomedicíny (mechanismus účinků) po statistiku (konečné výsledky) – už nade vši pochybnost zjistila, prokázala a ověřila, že přejídání a následná obezita snižují kvalitu i délku života, pro útlocitnější jedince též (skrze nároky na produkci potravin) znehodnocují životní prostředí. Jenže příroda nás „navykla“ jíst víc než potřebujeme, střádat na horší časy. Blaží nás vyloženě mlsat, i když víme, že si tím škodíme a jednou za to zaplatíme. Víme to – a co děláme? (O všelikých závislostech nemluvě, ostatně nejsou všechny naše pudy a instinkty v podstatě vrozenou závislostí?)
Pokud vědění a jeho závazky (kultura) dokážou ovládnout naši přirozenost („vnitřní přírodu“) řekněme z jedné desetiny v průměru, pak devadesát procent výdobytků vědy a techniky slouží zvířeti v nás… (Argumentace elitami nefunguje, reálnou úroveň života totiž určuje anonymní masa průměru, ne – bohužel – jednotliví konkrétní géniové či svatí, nebo – bohudík – jim statisticky rovnocenní oligofrenici či deprivanti.)
Blaží nás vyloženě mlsat, i když víme, že si tím škodíme a jednou za to zaplatíme. Víme to – a co děláme?
Závěrem ještě poslední tři nezvyklé termíny související s hranicemi poznání, tentokrát trochu sršatěji. Každý člověk má při rozhodování vždy na vybranou. Jestliže se v konkrétním případě dokáže řídit rozumem, tak (vzhledem k nepřekonatelným hranicím poznání) nutně neví dost – tudíž se vlastně rozhoduje jako zabedněnec. Například si koupí vánočního kapra a na důkaz své civilizovanosti ho místo konzumace vypustí do Vltavy, přičemž už neví, že jím „zachráněná“ ryba je náhlou změnou podmínek odsouzena k strastiplnému umírání.
Když se člověk v dané situaci rozumem řídit nechce, nebo nedokáže a nechá konat svůj „plazí mozek“, rozhoduje se jako zaslepenec. Kupříkladu když si do firmy raději místo šikovnějšího cizince vybere méně schopného, ale našince.
A konečně pokud je člověk v daném problému osobně zainteresován, pak v něm zvítězí „malá domů“ – člověk se rozhoduje jako zaprodanec. Příklad: Vím, že dieselová auta jsou celkově méně ekologická než benzíňáky. Já si ale vypočítám, že při svém jízdním režimu mě provoz dieselu vyjde levněji, proto se rozhodnu pro něj.
Takže zabedněnec – zaslepenec – zaprodanec, takové jsou přísně vzato naše životní role, bez výjimky, král nebo kmán. (Při nevyhnutelném riziku omylnosti je proto velmi důležité důvěřovat charakteru osobnosti, která rozhoduje za nás – politika, manažera, jinak převládne pokušení všechna jeho rozhodnutí přičítat zaprodanosti a rozbují se blbá nálada.) Ale to už jsme asi překročili hranice tohoto textu…
Titulní foto: Třicetipětimetrová anténa ESA v australské New Norcii hledí do vzdáleného vesmíru. Jaké poznání nám přinese? Foto: ESA
Další články tématu