title: Sedět ve volebních komisích se stává lukrativním „vedlejšákem“ nebo brigádou

maintext:
Ve druhém kole voleb do Senátu se Češi skutečně „vyznamenali“. K urnám přišlo jen 15,4 procenta oprávněných voličů, což bylo nejméně ve dvacetileté historii Senátu. Volební komise tak měly v sobotu vše sečteno jen pár desítek minut po uzavření volebních místností a jejich členové mohli v klidu strávit zbytek víkendu. Navíc jim v nejbližších dnech dorazí na účty od státu za tuto „dřinu“ solidní vejvar, ze kterého nebudou platit pojištění. Erár jim srazí pouze daň. Z vysedávání ve volebních komisí se tak - kvůli svižně dokončenému sčítání - velice rychle stává slušný přivýdělek, a to nejen pro studenty a penzisty, ale i pro živnostníky či zaměstnance firem.
Podle zákona totiž připadá každému členovi volební komise za členství v ní 1300 korun, zapisovatel si přijde na 1500 korun a předseda volební komise dokonce na 1600 korun. Pokud se s prvním kolem senátních voleb konají i volby krajské (což byl letošní případ), zvyšuje se odměna všem zúčastněným o dalších 400 korun. Je-li v případě voleb do Senátu potřeba ještě přijít volit ještě jednou, členům komise se odměna zvyšuje o dalších 200 korun. Podtrženo sečteno, řadový člen komise si jen od státu přijde za dvě volební kola na 1900 korun, zapisovatel na 2100 korun a předseda komise na 2200 korun. Tyto částky ale zdaleka nemusí být a také nejsou konečné.
Člen okrskové volební komise, který není v pracovním poměru ani v poměru obdobném pracovnímu poměru, avšak je výdělečně činný, má kromě zvláštní odměny za sezení ve volební komisi také nárok na náhradu ušlého výdělku za dobu výkonu funkce člena volební komise ve výši 43 korun za hodinu, nejvýše však 340 korun za jeden den. Vedle toho však zaměstnavatel, který svému zaměstnanci vykonávajícímu funkci člena okrskové volební komise poskytl pracovní volno a náhradu mzdy ve výši průměrného výdělku, se může následně obrátit na příslušný obecní úřad a požádat o náhradu vyplacené mzdy a ta mu také bude i vyplacena.
Vzhledem k povaze voleb a nutnosti u nich sedět po zákonem stanovenou dobu se tak pro lidi pracující na živnostenský list či zaměstnance uvolněné z práce jejich celková odměna za účast u voleb ještě zvýší o nějakých 1100 až 1360 korun. Když se k tomu ještě přičte státní gáže, tak už je to velice slušný výdělek. Navíc práce se sčítáním je rok od roku méně, členové volebních komisí tak mají čas si číst, plést svetry a nebo tlachat o životě či vnoučatech.
O tom, proč byla účast u voleb tak nízká, se zcela určitě ještě povedou debaty nejen mezi politology či sociology. Zamyslet by se měli především i politici samotní a podívat se u toho do zrcadla, aby si definitivně uvědomili, že není v pořádku. A podle toho začali konat. Řešením určitě není zrušení Senátu, jak si v záchvatu vzteku ulevil šéf ANO Andrej Babiš po tom co získal stejně senátorů jako například ODS. Právě v dobách jako je tato je Senát důležitý v tom, že bude jiný než Poslanecká sněmovna a bude korigovat vrtochy centrální vlády.
Pokud se nic zásadního nestane, volební rok v Česku pro letošní rok skončil a další cesta k urnám nastane příští rok na podzim až přijdou volby nejdůležitější – volby do Poslanecké sněmovny. Tam už půjde do tuhého. Na rozdíl od senátních voleb bude zcela jistě i vyšší voličů a předpokládám, že i vyšší zájem o členství ve volebních komisích. Protože takto vydělané peníze jsou doslova penězi sebranými ze země. Pro letošní rok to platí stoprocentně. A přece jen, Vánoce jsou za dveřmi a komu by se nehodilo pár tisícovek za sezení v teple s knížkou nebo jehlicemi v ruce.


title: Vietnamec strávil jako zvíře 40 let v džungli. Byl donucen k návratu do civilizace. Je to správné?

maintext:
Postavu Tarzana, člověka, který žil mimo civilizaci v džungli, zná svět z desítek knih amerického spisovatele Edgara Rice Burroughse a mnoha filmů. Ještě neuvěřitelnější je ale osud tří Vietnamců, kteří to prožívali reálně více než 40 let. Před časem se ale museli vrátit do „civilizace“ a teď o nich vznikl poutavý dokumentární film. Byl ale jejich nucený návrat správný?
Oblečený ve stromové kůře a listí lovil Ho Van Lang více než 40 let především krysy a další malá zvířata a jedl různé ovoce a kořínky. Podle jeho vlastních slov to nebylo „tak hrozné“, jen se musel přizpůsobit přírodě. Režisér Alvaro Cerezo, který o něm, jeho otci a bratrovi natočil v listopadu minulého roku dokument, ale tvrdí, že tito vietnamští muži měli až „nadlidské“ schopnosti, jak přežít v džungli.
Jejich příběh je přitom stejně neuvěřitelný, jako byl ten literární o Tarzanovi.
Během vietnamské války, v roce 1972, utekl Lang do džungle se svým otcem Ho Van Thanhem a starším bratrem, který se jmenuje Tri. Otec se tak rozhodl poté, co americké bomby zabily jeho manželku a dvě jejich další děti. Bál se nových útoků a toho, že přijdou o život všichni. Stalo se tak v okrese Tây Trà v provincii Quảng Ngãi ve středním Vietnamu. Na ploše 340 kilometrů čtverečních tam tehdy žilo jen několik tisíc lidí a bylo kde se schovat.
Muži si postavili chatrč ze dřeva a listí a jedli to, co džungle nabídla. Stavěli důmyslné pasti a chytali do nich opice, krysy, hady či ještěrky. Lovili žáby, sbírali ovoce a med. Největší „pochoutkou“ prý pro ně byla krysí hlava.
Některé věci si muži vyrobili z pozůstatků vybuchlých bomb a granátů.
Když viděli někde z dálky lidi, vždy uprchli. Báli se. Nakonec je ale místní obyvatelé objevili a úřady je pak donutily, aby se muži v roce 2013, po více než 40 letech, vrátili do civilizace. Důvod? V komunistickém Vietnamu je „potřeba mít vše pod kontrolou“.
Jak ale dokazuje dokument, zejména hlava rodiny, Ho Van Thanhem, kterému je již 85 let, trpí po návratu fobií. Bojí se lidí, neví, co si počíst s vymoženostmi civilizace, které neznal. Prý sedí neustále v koutě chýše a většinou nemluví. Pořád nevěří, že válka ve Vietnamu už dávno skončila a chtěl by se do džungle vrátit.
Režisér Cerezo se při natáčení dokumentu na pět dní s Ho Van Langem do džungle vrátil a ten mu předvedl, jak v přírodě přežívali. A je to někdy strhující podívaná.
Problémem po návratu do civilizace byly pro Langa (na rozdíl od jeho bratra, který se přizpůsobil rychle) různé nemoci, které mu v přírodě nehrozily. Komplikovaná a dlouhá byla i sociální adaptace – muži neznali pojem času, řídili se sluncem, když utekli, nebyla v jejich vesnici elektřina.
Lang také neznal žádné podrobnosti o ženském pohlaví. A podle filmu je to ještě pořád „dítě v mužském těle“. Ale pokud byste mu řekli, že má někoho zabít, aby přežil, pokusí se ho zabít, protože nerozeznává jako ostatní lidé, co je na tom dobré a co ne. Nechápal ani to, že zvířata ve vesnici, kde teď žijí, neutíkají před lidmi. To v džungli neexistuje. Nakonec se ale pomalu novému životu přizpůsobil.
Podle autora filmu je Ho Van Lang ale nesmírně klidný, protože v přírodě nebyly žádné civilizační vlivy, na které člověk jinak neustále reaguje.
Zde se můžete podívat na dokument, který nemá obdoby:

fasttext_language: cs


title: Třicet tisíc za dvě psí h**na? Zcela neadekvátní!

maintext:
Trestání by mělo v civilizované společnosti být adekvátní váze provinění a obecnému kontextu ve společnosti. S novým přestupkovým registrem hrozí, že se z přestupkového trestání stane zcela nepřijatelná forma zvůle veřejné moci.
Registr přestupků, který nově od soboty 1. října platí, bude absorbovat a archivovat data o vybraných přestupcích a jejich pachatelích. Registr dává úřadům novou možnost: Prolustrovat přestupce, zda v uplynulých pěti letech nespáchal nějaký přestupek, po pěti letech se záznam vymaže. A také může zjistit, zda nejde o recidivistu, tedy o člověka, který se podobného přestupku jako v řešené situaci dopustil v průběhu uplynulého roku. Pokuta za přestupkovou recidivu může dosáhnout nově až třiceti tisíc korun.
Pokud by se jednalo o drobná napadení nebo drobné krádeže, je vše asi v pořádku a opatření je přínosné. Mezi přestupky, které se do seznamu budou také zapisovat, jsou také přestupky proti veřejnému pořádku. A takovým přestupkem samozřejmě je i neuklizení výkalu venčeného psa.
Přestupkovým recidivistou se pak stává ten zločinec, který neuklidí lejno už podruhé za uplynulý rok. A může za to dostat pokutu nově až do výšky třicet tisíc korun. Čímž se státní moc zcela vzdaluje od stavu, který by měl být v demokratické společnosti normální. Totiž adekvátnosti trestu.
Když jsem měl psa, tak jsem kromě lesa jeho výkaly poctivě uklízel. Byl velký, výkaly tomu odpovídaly. Považuju lidi, kteří nechají h**no ležet na chodníku a zmizí, za čuňata. Trest třiceti tisíc korun za to, že se dvakrát za rok někdo zachová jako čuně, je však hrubě neadekvátní.
Pokutu za druhé h**no ve výši 30 000 Kč je možné udělit v zemi, kde je finanční kontext pokuty daný spolehlivými ukazateli následující: Podle Českého statistického úřadu v prvním čtvrtletí 2016 činila průměrná hrubá měsíční nominální mzda na přepočtené počty zaměstnanců v národním hospodářství celkem 26 480 Kč. Medián mezd činil 22 533 Kč.
Takže za druhé hovínko - třeba od srnčího ratlíka, na velikosti nezáleží - můžete dostat pokutu o tři a půl tisíce vyšší, než je průměrná mzda, a dokonce o sedm a půl tisíce vyšší, než je medián mezd. Což ukazuje, že takový postih je za zavrženíhodný zločin druhého neuklizeného lejna hrubě neadekvátní, nesmyslně tvrdý, a zcela odporující smyslu pro přirozenou spravedlnost. Míra represe ve společnosti prostě za této vlády narůstá jak dotace Agrofertu.


description: Pořadatelé mistrovství světa ve fotbale v roce 2018, které se bude konat poprvé v Rusku, doufají, že šampionát se obejde bez větších incidentů. Bojí se ale toho, že problémy budou s opilci. Těch jsou v zemi miliony a další desetitisíce přijedou ze zahraničí. Proto budou v průběhu mistrovství opět otevřeny záchytky, které byly v největší zemi světa zrušeny v roce 2011.

title: V Rusku opět otevřou záchytky pro opilce. Zatím jen při mistrovství světa ve fotbale


description: Protiprávní praktiky polských výrobců potravin pokračují. Zakázaný fenylbutazon v koňském mase, technická posypová sůl místo jedlé soli, konina v hovězím mase, doxycyklin a další antibiotika v mase kuřecím. To vše se vybaví, když se řekne potraviny z Polska. Teď mají polští výrobci problém kvůli svému čaji.

title: Polský výrobce dával do čaje pro Česko zakázanou látku

maintext:
V čaji Noni & Švestka vyráběné společnost Biogena ve vlastnictví polského fondu Avallon byla Státní zemědělskou a potravinářskou inspekcí při kontrolním nákupu dne 15.7.2016 zaznamenána přítomnost zakázané látky - konkrétně sladidla sukralóza. Tato látka se přitom nesmí používat při výrobě čajových směsí. Takový způsob záměny složení potravin se obvykle používá, když výrobci chtějí ušetřit na výrobních nákladech. Problém tak může nastat pro spotřebitele, kteří nechtějí konzumovat umělá sladidla, nebo se jim ze zdravotních důvodů musí vyhnout.
Situace je o to závažnější, že polský fond Avallon je také majitele potravinářské firmy AG Foods, která dodává nápoje a potraviny do spousty českých škol pro děti nebo do zdravotnických zařízení. Samotný výrobce se ale na svých stránkách tváří, jako by se skoro nic nestalo. „Naše čaje zákazníci vyhledávají právě pro jejich kvalitu a pečlivou a šetrnou výrobu. Kvalita je pro nás na prvním místě, o čemž mimo jiné svědčí udělení značky Klasa pro naše výrobky. Intenzivně pracujeme s dodavatelem surovin pro dotčený čaj na zjištění, jak se mohla nesprávná surovina v čaji objevit,“ píše se na stránkách polské firmy. „Dotčená šarže čaje s datem výroby 25.4.2016 je zcela vyprodána. Pokud by Vám nevyhovovaly chuťové vlastnosti čaje této šarže obsahující sukralózu, můžete samozřejmě získat zpět peníze vynaložené na jeho nákup.
Stačí, když na e-mailovou (biogena@biogena.cz) nebo poštovní adresu (Biogena, s.r.o., U Pily 702, 370 01 České Budějovice) zašlete fotografii krabičky čaje a informaci o alespoň přibližném datu a místě nákupu (účtenka není vyžadována). Peníze Vám následně budou vráceny převodem na účet,“ píše se na stránkách firmy.


description: Polská realita ukazuje, že nejen islám je nebezpečný, když začne nabývat fundamentálních forem. Stejně nebezpečné, nenávistné a omezující je totiž i fanatické křesťanství. Události z Polska, kde pravicová vláda podléhá vlivu katolické církve, jsou alarmující.

title: Zákonem proti potratům kráčí Polsko do středověku

maintext:
Sobota byla v Polsku den velkých demonstrací proti novému protipotratovému zákonu. Slůvkem „velký“ myslím tisíce, ne statisíce či miliony demonstrantů. V Polsku má totiž katolická církev a bludy odvozené z jejích postojů masovou podporu veřejnosti, takže liberálů tam až zas tak moc není.
V platnost tam vstupuje nový protipotratový zákon, sepsaný zcela v duchu křesťanských bludů. Na potrat je nárok pouze a jedině v případě, kdy bezprostředně hrozí ohrožení života a zdraví těhotné ženy. Jinak není přípustný - jak ostatně měli na řadě transparentů napsáno i demonstranti - ani v případě, kdy otec znásilní svou nezletilou dceru a přivede ji do jiného stavu.
Západ jako Islámský stát
Svoboda rozhodovat o vlastním těle - dokonce i pro ženy - je samozřejmou součástí západním kultury. V momentě, kdy se tato kultura dostává do příliš silného vleku katolické církve, najednou rezignuje na hodnoty Západu a začíná se chovat jako Taliban nebo hodnostáři IS - brát vlastním občanům základní svobody.
Polský příklad ukazuje, že pro Evropu není nebezpečný jen fundamentalistický islám, ale jakákoliv fundamentalistické náboženství či extrémní fundamentalistická ideologie jiného typu - od veganství přes sektu Avenna až po komunismus. To, k čemu dochází v Polsku, je jednoznačným omezováním lidských svobod náboženskými předsudky. To samé, co dělají salafisté v jimi ovládaných územích.
Vedle protipotratového zákona nově v Polsku platí i zákaz, aby zdravotní pojišťovny proplácely umělé oplození. Církev se tak jednoznačně dostává za hranice svých vlastních pravidel - obrací se proti trpícím. Manželé, které bez umělého oplození nemohou dítě počít, jsou nesporně handicapovaní, po katolicky řečeno „maličcí a ubozí“, a církví hnaná pravicově konzervatiovní vláda se tak postavila proti postiženým, handicapovaným lidem.
Nebojme se jen islamismu! Všechny monoteistické a fundamentalistické ideologie jsou ve své podstatě totalitární, a když na sebe jako nyní v Polsku vezme fundamentalistickou podobu katolická víra, stává se skoro stejně nebezpečnou, omezující a diskriminující, jako islámský fundamentalismus.


description: Bez větší pozornosti médií došlo ve středu k dalšímu teroristickému útoku. Útočník napadl dva policisty nožem a pobodal je. Média i veřejnost přesto mlčí.

title: Útok v Belgii: Už si na teror zvykáme

maintext:
Fakta jsou jednoduchá. V Bruselu, ve čtvrti Schaarbeek, kde bydleli útočníci z březnových bruselských atentátů, prováděla policie namátkové kontroly chodců. Jeden policií oslovený muž vytáhl nůž, jednoho z policistů bodl do břicha, druhého do krku a dal se na útěk. Narazil však na další policejní hlídku, která ho na útěku postřelila a následně zadržela. Muž ještě při zatýkání zlomil nos jednomu z policistů.
Z popisu samotné události nevyplývá, že by šlo o islamistický útok, úřady však mají k dispozici i další zatím neveřejná data, protože oficiálně o teroristický útok podle belgických úřadů šlo. „Z dosavadních poznatků máme důvod se domnívat, že jde o teroristický čin,“ řekl mluvčí prokuratury Eric Van Der Sypt.
Takže — šlo o další ze série islamistických násilností, už nikdo neví, jestli letos jde už o padesátou, nebo stou padesátou reprízu (když vezmeme v úvahu i atentáty islamistů mimo Evropu), a už to vlastně nikoho ani nezajímá. Ano, je pravda, že nebyly oběti na životech — ale došlo k útoku na policii, což znamená přímý útok na stát, na nás všechny. My však už každodenními zprávami o teroru zlhostejněli a vlastně nás to už moc nezajímá. Přesně podle mustru: „Oni to ti muslimové takhle dělávají, no... A jak dopad’ fotbal?“
Sečteno a podtrženo, i té hrstce islámských teroristů, pár desítkám, kteří v Evropě zaútočili, se podařilo změnit základní nastavení naší kultury. Už nás násilí nepřekvapuje, vždyť je to furt. Strach z dalšího útoku se stává součástí základních pocitů Evropanů, pravděpodobnost, že příště dojde i na mne, je čím dál tím větší. Přišli jsme o naši víceméně nenásilnou kulturu a náš svět se mění v kotel bojů a agrese podobný tomu v zemích, odkud přichází migrační vlna. Islamisté už nám vnutili násilí jako normu.


description: Tipněte si: kolik lidí přijde teď k volbám? A o kolik méně příští týden na druhé kolo senátních voleb? Před dvěma roky jsme v neúčasti trhli rekord, v druhém kole vybíralo senátory necelých 17 procent oprávněných! Voleb je zkrátka moc. Zrušme některé, demokracii to nijak neublíží.

title: Voleb je moc, lidi otravují. Některé proto zrušme

maintext:
Pár let po listopadové revoluci jsme v Česku volili pouze do Poslanecké sněmovny a obecních zastupitelstev, dnes už volíme do šesti institucí. K těm dvěma zmíněným přičtěme ještě volby prezidentské, senátní, krajské a evropské. Z kolovrátku voleb se stala nuda, žádný „svátek demokracie“, nevnímáme je jako zásadní střet idejí, necítíme, že se něco změní. Nechce se nám proto zvedat z gauče, stačí, aby trochu sprchlo… Mnoho mladých zase chce internetové hlasování, na štrapáci po vlastních do volební místnosti už nejsou stavění. V takové situaci není divu, když ke zvolení senátora stačilo i něco přes pouhých šest tisíc hlasů.
Je nás osm a půl milionu s právem volit. Co tedy udělat, aby k urnám chodilo víc lidí?
Myšlenka prezidenta Zemana na povinnou volbu není zrovna nejlepší nápad. Recept tu přesto je: některé volby lze zrušit, přesněji zrušit přímou volbu námi občany. Voliči dobře rozlišují, která instituce má vliv a je pro ně důležitá. Kvůli Evropskému parlamentu či Senátu se nepřetrhnou, jednou by se mohlo stát, že ctihodného senátora zvolí jen jeho rodina, sousedé a kolegové z práce. Politolog Stanislav Balík nadhodil rozumný směr uvažování: do evropského parlamentu mohou poslance delegovat jejich národní kolegové, krajská zastupitelstva by mohla vznikat skrze zastupitelstva obecní, prezidenta opět může volit parlament a Senát se dá zrušit (samozřejmě, že tohle je bláhový nápad, museli by s ním souhlasit sami senátoři).
Zvlášť v následující dekádě se volební kolovrátek roztočí jako ruleta. Každý rok budou nějaké volby, až v roce 2027 má být pauza. Je to příležitost o volební reformě vážně uvažovat. Demokracie tím ani o fous neubude.


description: Celosvětově oblíbené čokoládové Kinder vajíčko si v USA nedáte. Nesmí se tam prodávat. Žvýkačky zase nenajde v Singapuru a francouzskou pochoutku fois gras (husí či kachní játra) neochutnáte určitě v Indii. Každá země má totiž některé potraviny, které zakazuje, i když se tak někdy děje z podivuhodných důvodů.

title: Zakázané čerstvé mléko i dětská Kinder vajíčka. Podívejte se, jaké potraviny se kde neprodávají


description: Třicet kilometrů od Říma dostanou turisté od 21. října možnost navštěvovat další prostory letní papežské rezidence v Castel Gandolfu. Je to přelomová záležitost, protože budou poprvé zpřístupněny i dosud soukromé prostory apartmá Svatého otce. Vzhledem k tomu, že všechna dostupná místa Vatikánu přetékají návštěvníky, dá se velký nával očekávat i zde.

title: Fantastická nabídka: Letní rezidence v Castel Gandolfu otevírá veřejnosti soukromé apartmá papeže


description: Pět kilometrů od pobřeží Floridy a 12 metrů pod hladinou moře leží největší člověkem vytvořený útes. Podle plánů Garyho Levina a Kima Brandella zde vzniká obří pohřebiště, ve kterém už nyní odpočívají stovky lidí a jednou by jich mohlo být až 125 tisíc. O unikátní místo posledního odpočinku mají zájem rodiny i jednotlivci z celého světa.

title: Neptunův útes vzpomínek: Podvodní hřbitov vytváří život po životě


description: Turecká metropole Istanbul se od minulého týdne může chlubit světovým unikátem. Po smrti místní slavné kočky Tombili, která pózovala na lavičkách, chodnících a cestách místním i turistům s téměř lidským výrazem a přirozenou elegancí, se její fanoušci rozhodli postavit jí neobvyklý pomník.

title: V Istanbulu vyrostl unikátní pomník: Na památku kočky


description: Po dlouhé době je film Instalatér z Tuchlovic sympatické dílo, kde nejsou venkované líčeni pouze jako soubor dementních idiotů, kteří žijí úplně na jiné planetě než jejich pozdější diváci v biografu.

title: Instalatér z Tuchlovic: Sanitární porcelán a hospodské historky. Dobrý film, na který ale rychle zapomenete

maintext:
Instalatér – podivín Luboš Cafourek, jejž překvapivě ukázněně hraje Jakub Kohák, je až dojemně bezradný vůči čemukoli, co se netýká rozbitého vodovodu nebo jiných trubek, které kapou.
Podle režiséra a scenáristy Vorla se jedná o přiznanou inspiraci skutečnými lidmi kdesi na českém venkově a vlastně to funguje docela dobře a uvěřitelně v jednotlivostech, tedy až do momentu, kdy je figurám potřeba dodat nějaký příběh, jenž by je udržel hodinu a půl smysluplně na plátně.
Natáčení na autentických místech, civilní výkony herců i Kohákova instalatérská (hihi) zručnost dodávají snímku pocit opravdovosti. Přijdou i tragické tóny a nakonec cosi jako happy end, ale celá ta historka má jednu velkou vadu: je to příliš ze života.
Ve filmu chybí moment, který udělá z hospodské historky literaturu a potom i film, na nějž se nezapomíná.
Vorel tu (v trojjediné roli scenárista/kameraman/režisér) odvádí pozoruhodnou práci, bohužel si nenašel oponenta, jenž by ho přinutil některá rozhodnutí zvrátit, některé scény přepsat a udělat z Instalatéra nakonec dílo, jímž by přesáhl svůj stín; a měl k tomu velice blízko.
720p 480p 360p 240p Trailer k filmu Instalatér z Tuchlovic REKLAMA Trailer k filmu Instalatér z Tuchlovic • VIDEO Falcon
V dalších rolích ve filmu uvidíte Evu Holubovou, Petra Čtvrtníčka, Jana Budaře, Filipa Blažka a jako osudem krutě zmítanou ženu skvělou Petru Špalkovou. A také spoustu sanitárního porcelánu, jízd na kole a různých fitinek.
Instalatér je lepší film, než jsem čekal, ale horší, než mohl být.


description: Počet omluvenek na akci ve Vladislavském sále, kde v pátek 28. října večer předá prezident Miloš Zeman státní vyznamenání, rychle narůstá. Hlavním důvodem bude avizované neudělení vyznamenání Jiřímu Bradymu. Ve Vladislavském sále tak bude mnoho prázdných židlí. Hradní „dream team“ by měl dát hlavy dohromady a tenhle trapas nějak vyřešit. Třeba nakonec bude mezi velvyslanci, senátory či diplomaty sedět Rákosníček nebo plyšový Krteček. Anebo Zemanův mluvčí pozve všechny své spolužáky ze základky.

title: Na Hradě bude 28. října spousta prázdných židlí. Co pozvat pandu, Krtečka nebo Ovčáčkovy spolužáky?

maintext:
Ale po pořádku. Kauza s neoceněním Jiřího Bradyho už dostává kontury tolik typické pro českou politickou zaprděnost. Nechybí v ní mstivost, urážky, překrucování faktů, falešnost, ale ani takřka dětinská zabedněnost. Jak se vše vlastně skutečně seběhlo, už se asi nikdy nedozvíme. Je to tvrzení proti tvrzení.
Nicméně všichni podvědomě tuší, že máslo na hlavě mají potentáti na Hradě a že je to především jejich ostuda a výraz ubohosti. Ostatně tento lapsus není jejich prvním, už jich pár na štítě mají. Naopak asi málokdo by Jiřího Bradyho podezíral, že si to vše celé vymyslel a kvůli tomu ve svém vysokém věku absolvoval náročnou cestu přes oceán.
Řada politiků či významných osobností přijít na Hrad odmítla. Kromě Bradyho totiž ještě Zeman bojuje i na jiné frontě, a to s rektory. Nepřijít na Hrad je svobodné rozhodnutí každého člověka a je potřeba ho respektovat.
Jiří Ovčáčku, opakuji, respektovat!
A pokud možno u toho šoupat nohama a zdržet se jakýchkoliv rádobymoudrých poznámek! Stejně tak je potřeba respektovat rozhodnutí těch, kterým se sice způsob výkonu prezidentské funkce v podání Miloše Zemana „ekluje“, ale přesto na Hrad půjdou, protože to vnímají jako úctu ke svátku vzniku Československa.
Neúčastí na slavnostním aktu tu však vyvstává problém. Řada židlí, a to většinou v předních řadách, zůstane prázdná. Nevypadá to dobře. Pro hostitele obzvlášť. Tak jak to vyřešit? Variant se nabízí více. Například do sálu umístit méně židlí a osazenstvo více zhustit (a úměrně tomu zmenšit množství jídla a pití servírovaných na následné státní recepci). Ale pohled na Vladislavský sál zaplněný židlemi jen z poloviny nebo ze tří čtvrtin také není příliš lichotivý. Další možností je pozvat společně se všemi hosty (pokud je to možné) i doprovod.
Třetí možností je, že se do osazenstva posadí hradní úřednický aparát nebo kancléř Mynář objedná dva autobusy natěšených lidí kdesi z Moravy anebo si Jiří Ovčáček pozve všechny své kamarády a kamarádky (pokud nějaké má) ze základní školy. Anebo budou na židle usazeni Zemanovi věrní maskoti Krteček, panda nebo Rákosníček. Ten může sedět například mezi Filipem Renčem a Františkem Ringem Čechem. Pokud dostane pozvánku jako doprovod Jiřiny Bohdalové, celá záležitost tím bude vyřešena.
Ale lidé nemusí věšet hlavu. Ceremoniál se vším všudy obvykle trvá 50 minut. Potom už zase televize začnou do lidí valit své klenoty. Druhou možností je jít slavit státní svátek na Staroměstské náměstí, kde budou svou akci pořádat odpůrci Miloše Zemana včetně těch, kteří původně měli tentýž večer sedět na Hradě. Třetí možnost je večer strávit s přáteli v restauraci nebo doma v klidu s rodinou. I to je lepší než poslouchat moralizující či líbivé věty někoho, kdo se oproti jejich vyznění chová přesně opačně.


description: Krajské volby dopadly tak, jak dopadly, jelikož voliči volili tak, jak volili. Rozbory výsledků nechám politologům, jako právník bych upozornil na jeden obecnější problém. Řečeno slovníkem populárních Pelíšků, rozmohl se nám takový nešvar.

title: U všech zlámaných paragrafů aneb Jak blafovat v krajských volbách?

maintext:
Nutno objektivně přiznat, že krajské volby patří mezi ty nejsložitější, co se týká oslovení voličů.
Strana či hnutí má téma, jež sice přímo nesouvisí s kraji (regulace hazardu, řešení imigrace, rušení televizních poplatků pro seniory, legalizace konopí, další si čtenáři dosadí hravě sami), ale má mediální potenciál.
Tak se nesouvisejícího předvolebního koníka snažili všelijací populisté zabalit do přijatelnějšího hávu: Musíme být na kraji, abychom z úrovně kraje předložili legislativní návrh!
Jiný kamínek do mozaiky: Nedávno jsem zhlédl na veřejnoprávním kanálu předvolební TV debatu z Karlovarského kraje – zástupce jedné ze stran lamentoval, že stále není dálnice mezi Karlovými Vary a Prahou. Moderátor se ho věcně zeptal: Ale o dálnicích rozhoduje a staví je stát, co pro to jako krajský zastupitel či hejtman chcete reálně udělat? Kandidát zopakoval fráze o tom, jak region potřebuje dálnici, moderátor asertivně zopakoval dotaz: Co tedy chcete s tím udělat? A rozvášněný kandidát vytáhl trumfové eso — kraje přece mohou předložit legislativní návrh!
Je sice pravda, že zastupitelstvo kraje může předkládat návrhy zákonů Poslanecké sněmovně, ale zmíněný návrh poté čeká velice dlouhá legislativní cesta.
Nalijme si čistého vína, kraje jsou při realizaci legislativní iniciativy dlouhodobě zcela bezzubé, ať je v čele kraje politik modrý, rudý, oranžový, či dokonce žlutý. Víte například, kolik prošlo Jihomoravskému kraji (a ten se řadí mezi ty nejaktivnější) v Poslanecké sněmovně od vzniků krajů úspěšně návrhů zákonů?
Přesně NULA! A ostatním krajům obdobně! Pakliže již něco kraje legislativně „zplodí“, tak to končí nejčastěji už v prvním čtení v PSP. To je realita.
Notabene již v prvních ročnících lobbistických škol se učí, že pokud chcete měnit nějaký zákon, je mnohem snazší (ale i logicky smysluplnější) obrátit se přímo na poslance či skupinu poslanců.
U všech Hollanů, pokud chcete, milé strany, straničky a hnutí, opravdu měnit zákony (o hazardu, legalizaci konopí či Červené uprchlické karkulce), musíte kandidovat do Poslanecké sněmovny anebo do Senátu! Neblafujte, lidé nejsou hloupí!
Na krajích je zapotřebí řešit sice možná méně mediálně atraktivní témata – například opravy silnic druhé a třetí třídy, dostupnost lékařských pohotovostí —, ale o to důležitější pro jeho obyvatele.
Na závěr bych jako učitel správního práva rád vyslovil jedno, možná krapet divoké přání – bylo by vhodné, aby si někteří kandidáti přečetli důkladně zákon o krajích (pro ulehčení jeho číslo je 129/2000 Sb.) a Ústavu ČR, aby věděli, kam vlastně kandidují. Určitě se to bude hodit i při příštích volbách.
Autor je VŠ pedagog v oboru správní právo.


description: Výsledek dvojích voleb je tento: Andrej Babiš utrpěl slabé vítězství, ČSSD utrpěla silnou porážku, lidovci dosáhli úspěchu, který se vzhledem k volební účasti už nikdy nebude opakovat, ODS udržela pozice a pod koly dějin skončilo několik stran a hnutí. Po těchto volbách by v Annonci mohl vyjít inzerát s titulkem: Hledá se vyzývatel Andreje Babiše.

title: Hledá se AntiBabiš: Peníze, média, stigma vítěze a železná tyč - jediné zbraně proti šéfovi ANO


description: Tibetský dalajlama navštívil Českou republiku a celkem dle očekávání nedošlo k žádnému, ani soukromému setkání s některým z vrcholných českých politiků. Ignoroval ho také český primas kardinál Dominik Duka, ačkoliv veřejné setkání s dalajlamou se odehrálo pár metrů od Arcibiskupského paláce.

title: Dalajlama se ve světě potkává s kdekým, ale v Česku není některým politikům nejspíš dost dobrý

maintext:
Dalajlama nemá žádnou oficiální politickou funkci. I kdyby ji měl, bylo by to pro něj spíš přitěžující okolností. Je to ale světově uznávaná postava, koneckonců dostal Nobelovu cenu, a kdo chce, může se s ním setkat soukromě. Pokud se mu do toho nechce, tak spíše s ohledem na možné (tedy jisté) pobouření čínského vedení. Pak záleží na osobním postoji dotyčného, tedy jeho ochotě nějaké ty výčitky z Pekingu riskovat.
To stálé opakování mantry o separatismu, ačkoliv dalajlama patří v tibetských záležitostech k těm umírněným a nezávislost Tibetu nepožaduje, už je poněkud trapné. Nemůže tomu věřit ani čínské vedení samotné. Spíše to budí dojem obav z toho, jak by to za otevřenějších poměrů vypadalo, kdyby se začalo mluvit o čínských zločinech v době kvetoucího maoismu.
Přesto se řada veřejných osobností s dalajlamou setkávala a na Peking při tom nebraly velký ohled.
Dalajlama se například setkal už v roce 1973 s papežem Pavlem VI. ve Vatikánu. Také s Janem Pavlem II. v letech 1980, 1982, 1986, 1988, 1990 a 2003. Papežové sice v Číně nemají žádný ekonomický zájem, ale riskují tím perzekuce vlastních lidí, tedy čínských katolíků, jež Peking pronásleduje.
V roce 1990 se dalajlama setkal s delegací židovských učitelů v Dharamsale a od té doby navštívil třikrát Izrael a v roce 2006 se setkal s vrchním izraelským rabínem. Soukromě ho přijal v roce 2006 papež Benedikt XVI. Je tu i dlouhý seznam dalších náboženských činitelů, kteří se dalajlamy nebáli, respektive být s ním nějak spojeni aspoň na fotografii: anglikánský arcibiskup z Canterbury Robert Runcie, Gordon B. Hinckley, který byl prezidentem Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů (mormonů), stejně jako s představiteli pravoslavné církve, muslimy, hinduisty, sikhy.
Sledovanější jsou ale setkání s politiky. V roce 1997 dalajlama vykonal návštěvu Tchaj-wanu, kde byl přivítán jako hlava státu. Při své návštěvě tamtéž v dubnu 2001 se setkal s tchajwanským prezidentem a byl obviněn Pekingem z používání buddhismu jako „zástěrky“ pro rozdělení Číny. Nevoli vyvolala také jeho návštěva na Tchaj-wanu v roce 2009.
Americký prezident Bill Clinton přijal dalajlamu v roce 1998. Tibetský vůdce dostal v roce 2007 zlatou medaili Kongresu z rukou prezidenta George W. Bushe a za přítomnosti předsedkyně americké Sněmovny reprezentantů Nancy Pelosiové a tehdejšího předsedy Senátu Roberta Byrda.
Kanadský premiér Stephen Harper si vysloužil nelibost čínské vlády po přijetí dalajlamy v letech 2007 a 2012.
Často jde o setkání neoficiální, která trvají deset nebo dvacet minut, ale státníci neberou ohled na to, že i tohle Číňany rozčilí. Reagují pak někdy protiakcemi. Když dalajlamu přijal v roce 2008 francouzský prezident Sarkozy, zrušil Peking plánovanou schůzku mezi Evropskou unií a Čínou.
Firma Apple pobouřila čínskou vládu tím, že použila fotografii dalajlamy v sérii reklam, kde se objevil také Muhammad Ali, Gándhí a Picasso.
Při dalajlamově cestě do Londýna v roce 2012 a jeho setkání s premiérem Davidem Cameronem a vicepremiérem Nickem Cleggem reagovala Čína prohlášením, že to bude mít „vážné důsledky“, protože setkání „vážně porušilo vnitřní záležitosti Číny, podkopalo čínské základní zájmy a zranilo city čínského lidu“. Ty nesporně zranila svou schůzkou i premiérka Angela Merkelová, takže Peking zrušil schůzku s německým ministrem spravedlnosti.
Celkem je však vidět, že přes velký pokřik zpoza Čínské zdi se celkem nic neděje. U nás ale vládne jiný duch. Kardinál Duka a nikdo další z církevních představitelů nepovažují dalajlamu za dost dobrého, aby stálo za to s ním být společně viděn. Tragikomické postavy s momentálním bydlištěm na Hradě není třeba zmiňovat a premiér Sobotka dělá mrtvého brouka, protože sociální demokracie žije v představách velkých obchodů s Čínou. Velké obchody jistě budou, jen sotva takové, jak se chlubil Miloš Zeman. Prospěch z toho jistě také bude, ale budou ho mít lidé jako Petr Kellner a Jaroslav Tvrdík.
Ať se každý setkává, s kým chce. Zemanovi a dalším třeba nezapáchá bratření s agenty KGB. Oni sami musí vědět, proč to dělají.


description: Miloš Zeman skandálem s nevyznamenáním strýce ministra Hermana překročil onu pomyslnou čáru, za kterou se už musí proti jeho buranství, zvůli a mstivosti ostře vymezit každý slušný občan. Dobrou příležitost k tomu poskytnou oslavy nadcházejícího státního svátku.

title: Protest proti Zemanovu buranství: Oslava 28. října je letos v podhradí!

maintext:
Už druhý den po tom, co hanebný skandál praskl, vznikla akce občanského odporu, případně občanské distance. Na Facebooku se objevila událost, která se koná místo Zemanem pořádané oficiální oslavy 28. října na Hradě. Událost má tuto legendu:
„V Podhradí se scházejí lidé, kteří si zazpívají a promluví o všem, co je trápí, co těší a v co doufají. Mezi hosty rektoři českých universit, místopředseda Poslanecké sněmovny Petr Gazdík, ministr zemědělství Marián Jurečka, Michal Horáček, Petr Pithart, Dana Drábová. Zpívají František Segrado, Lenka Nová a Ondřej Ruml, hraje orchestr vynikajících sólistů. 28. říjen, 18:30–20:00, Staroměstské náměstí, Praha.“
Takže vyzývám všechny, kteří se chtějí distancovat od Zemanova vydírání přes příbuzné a kupčení se státními vyznamenáními - přijďtě! Pokud jste mimopražští, alespoń odklikněte, že vás to zajímá. To, že Zeman trestá strýce ministra Hermana za to, že se mu jeho synovec zprotivil, je prostě moc. Je to akt, který degraduje nejvyšší státní funkci a od kterého je třeba se distancovat.
A nejsem zjevně sám, kdo si to myslí: Uživatel Facebooku Pavel Malej Jelen na svůj profil ten samý den, co vznikla iniciativa oslavy v podhradí, umístil komuniké: "V současném kontextu s dostatečným předstihem upozorňuji, že si nebudu moci vážit nikoho, kdo se zúčastní oslav státního svátku 28.10. na Hradě. Zejména představitele politických stran upozorňuji, že nebudu volit žádné uskupení, jehož zástupci přijmou pozvání." A doprovodil ho plakátkem, který by se měl začít Facebookem šířit už dnes, několik dní před 28. říjnem. Takže - sdílejte, prosím! Těžko to říct přesněji!


description: Jmenuje se Wahída. Ale většinou jí říkají Monstrum nebo o trochu lichotivěji Rebelka. A říkají jí tak její vojáci, i bojovníci Islámského státu. Kromě těch, kteří už mlčí navždy, protože jim právě ona uřízla hlavy a uvařila je v kotli. Wahída je postrach všech na druhé straně fronty.

title: Reportáž o ženě, která vaří v kotli hlavy nepřátel a děsí Islámský stát

maintext:
Jedeme za ní s kolegyní Jarmilou Štukovou na frontovou linii, která už je teď od Bagdádu dlouhých skoro pět hodin. Od dobytí Fallúdže se posunula zase o kus severněji, k Mosulu, jediné baště, která zbývá islamistům z IS v Iráku. Pás vesnic kolem Mosulu se teď snaží dobývat jednotky federální irácké vlády a ší`itské milice Hašd aš-Šaabí. Na Wahídu čekáme kus za Tikrítem, společnost nám dělají lidé z posledně jmenovaných milicí. Jinak by to bylo o únos, Tikrít je sice dávno dobytý a vracejí se sem již civilisté, stále tu operuje mnoho tzv. spících buněk IS a hodně z civilních obyvatel – většinou sunnitského vyznání, s IS sympatizuje. Po půl hodině přijíždějí dvě pískově hnědé toyoty, jejichž korby se doslova ježí samopaly ozbrojenců. To jsou její lidé. Osmatřicetiletá Wahída Mohamed al-Džumali si vytvořila svou ozbrojenou jednotku, s níž kosí islamisty. Funguje na principu partyzánské skupiny, její muži nejsou oficiální součástí ani irácké armády, ani milic Hašd aš-Šaabí. S ší`itskými milicemi ale Wahída, ač sunnitská muslimka, hodně spolupracuje.
Irácký román
Její příběh je jako z románu. Navíc se odehrává v prostředí iráckého „Arabistánu“, kde většina žen chodí oblečena do černých nikábů a o nějaké emancipaci může jen snít, pokud je taková věc vůbec napadne. Wahída byla dlouho policistkou, a to dobrou policistkou. U policie a v armádě působila od roku 2004, stejně jako mnoho z jejich dalších mužských příbuzných. Otce a čtyři bratry ztratila v bojích s al-Kájdou. V roce 2011 ji dokonce jeden z lídrů al-Kájdy Woffaq Alí Hawdža přesvědčoval, ať začne s al-Kájdou spolupracovat – byl si vědom užitečnosti jejích dobrých kontaktů v armádě, které by se teroristické organizaci mohly hodit. Když Wahída odmítla, následoval trest. Její domov dvakrát zničila nálož, vyvraždili zvířata na její farmě, nálož vybuchla dokonce i na pohřbu jejího otce. Svou současnou jednotku založila po dobytí Mosulu Islámským státem v létě 2014 spolu se svým manželem. Zemřel před měsícem. Roztrhala ho nastražená nálož. „Nemohla jsem mu nijak pomoci, byl na kusy, navíc jsem se musela postarat o dalšího zraněného z naší jednotky,“ vypráví žena v černém šátku s viditelnou jizvou na čele. Ta je od střepiny, která ji zasáhla. Že nemá jedno ucho není pod šátkem vidět. Další kulka jí vězí v lýtku, takže když je poblíž někdo z jednotky, ochotně jí pomáhá vstát ze země. „Byl to nejstatečnější člověk na světě, moc mi chybí,“ to jsou jediné trochu emotivní věty, kterými smrt svého muže komentuje a po tvrdé tváři jí přejede jakýsi stín smutky. Ten ale vzápětí zaplaší a na svém facebookovém profilu nám ukazuje poslední úlovek – dvě hlavy bojovníků uvařené v kotli. Na fotce je drží za vlasy, když je vytahuje z vody. „To je výstraha pro všechny Da'iš, aby viděli, co se jim stane, když se se mnou střetnou,“ komentuje fotku Wahída. Její specializací je likvidace sebevražedných aut, které jsou největší hrozbou pro bojovníky v zákopech. Pokud se nepodaří auto zlikvidovat, odpálí se u pozic Iráčanů a vezmou s sebou někdy i značný počet protivníků. Je to u IS velice oblíbená taktika.
Šíleně odvážná rebelka
„Naše velitelka je monstrum,“ zubí se jeden z jejích vojáků v širokém úsměvu. Islamisté z IS ji říkají Zendeka, něco jako rebelka. Má ohromný respekt a svou až šílenou odvahou převyšuje všechny své vojáky. Každý z její skupiny ztratil někoho blízkého v bojích z IS, proto si je také vybrala. Na frontě, kterou brání nedaleko Širkatu, za rafinerií Bajdží je hodně nebezpečno. IS je asi 500 m před námi, za chatrnými valy z písku. Zákopy tu nejsou. Odstřelovači nepřítele jsou bystří, takže se občas ozve výstřel. Nejen z nepřátelské strany. Mladíci zdraví až příliš nadšeně svou velitelku výstřely do vzduchu a nikomu nedochází, že kulky vystřelené vzhůru také někdy dopadnou zpátky na zem...
Celý článek o rebelce Wahídě a další zajímavé reportáže si můžete přečíst v časopise Lidé a Země, který je právě v prodeji.
Časopis Lidé a Země je právě v prodeji. • Foto Lidé a Země


description: Seznam žen, které obvinily amerického republikánského prezidentského kandidáta Donalda Trumpa ze sexuálního obtěžování, se dále rozrostl. V sobotu se přihlásila již devátá žena, která řekla, že se ji Trump pokoušel proti její vůli políbit na ústa při oslavách Dne matek ve svém sídle na Floridě. Informovala o tom dnes agentura AP.

title: Trumpovy trable nekončí. Ze sexuálního obtěžování jej obvinila již devátá žena


title: České obuvnické značce Snaha po divoké privatizaci hrozil zánik, teď vyrábí čtvrt milionu párů bot ročně

maintext:
Výrobní družstva Snaha patřila v minulém století mezi přední české značky kožedělného průmyslu, po divoké privatizaci v 90. letech však část z původních devíti družstev zanikla a značka pomalu mizela z českého trhu. Na tradici výroby obuvi Snaha se nyní snaží navázat bývalé družstvo z Jaroměře. A to celkem úspěšně – letošní produkce bot by se měl přiblížit čtvrt milionu párů ročně.
„Po porevolučním období, kdy do Česka proudily stamiliony kusů obuvi z Asie, a český zákazník dával přednost zboží z dovozu, se lidé začínají přiklánět k domácím značkám,“ říká k situaci v českém obuvnickém průmyslu Radim Dvořák, ředitel společnosti Snaha. Ten do firmy majetkově vstoupil v roce 2008, kdy jaroměřský závod zaměstnával pouze jedenáct lidí.
Dvořák však Snahu původně nekoupil kvůli kožené obuvi. Ačkoliv její produkci v minimálním množství zachoval, firma se zprvu soustředila hlavně na výrobu osobních ochranných prostředků proti pádu – tedy lezeckých postrojů, lan a sedáků. Tím vznikla obchodní značka UP One, s níž se Snaze podařilo probojovat na zahraniční trhy. Například v Nizozemí je dnes UP One jedničkou v prodejích prostředků proti pádu. Během několika let Snaha produkci v tomto odvětví zvětšila stonásobně.
Rozhodnutí o rozšíření výroby obuvi podle Dvořáka padlo kolem roku 2014. „Tehdy jsme vyráběli třicet párů bot denně, výroba probíhala víceméně pouze ze setrvačnosti. Nyní Snaha vyexpeduje až tisíc párů bot za den a zaměstnává téměř padesát lidí, “ uvádí Dvořák.


description: Spojené státy jsou silné, ale ne všemocné, říká politolog Christopher J. Fettweis na stránkách National Interest. USA jsou supervelmoc, ale ne superhrdina. Je to vidět i na výsledku počínání USA a NATO v Libyi.

title: Dopadla by Libye lépe, kdyby západní státy nezasáhly? Není to vůbec jisté

maintext:
Článek „Neobviňujte NATO za Libyi“ mluví o mnoha aspektech libyjské krize. My se můžeme zastavit u jednoho, totiž že by Mu’ammar Kaddáfí stejně neuspěl se svými hrozbami a nezastrašil civilisty silou, kdyby nedošlo k zásahu NATO.
Profesor Kuperman tvrdil ve svém článku ve Foreign Affaires před rokem, že kdyby došlo k potlačení povstání, stalo by se tak bez většího krveprolití a poukazuje na nízký podíl žen zabitých v menších městech a slib Kaddáfího a jeho syna Sajfa al-Islámího během bitvy o Benghází, že budou milosrdní.
Jenže po vypuknutí protestů oba pronesli tolik výroků, že si z nich každý může vybrat. Kaddáfí nazval rebely „mastnými krysami“, které musí být vyhlazeny „dům od domu, domov od domova, ulici od ulice, od jedné osoby ke druhé. Tentokrát nebudeme tak milosrdní,“ prohlásil. „Neodpustíme.“ Sajf řekl, že povstání bylo činem opilců a narkomanů zmanipulovaných Západem a oklamaných arabskými médii. Občas se objevily nabídky smíření, ale další prohlášení byla také jasná. Byl dostatečný důvod se domnívat, že jejich nepřátele čeká jen to nejhorší.
Kromě toho se NATO zabývalo nejen osudem civilistů, kteří zemřeli při počátečních bojích, ale také tím, co by s nimi bylo, jakmile by povstání bylo potlačeno. Je pravda, že Kaddáfího ozbrojené síly se zaměřovaly především na povstalecké bojovníky, ale to se mohlo změnit, jakmile by krize přestala být existenčním ohrožením pro režim.
Začne se tím, že se porazí rebelové a potom dojde na potrestání viníků. „Totalitní režimy nemají tendenci dívat se laskavě na rebely,“ píše Fettweis. „Možná by Kaddáfí ušetřil jejich životy a snažil se o jejich integraci, jak slíbil. Možná ale, že jeho jednotky by šly dům od domu, aby je ‚vykořenil z jejich děr‘, jak slíbil. Málo v jeho osobní historii naznačuje, že by byl typem vůdce, který odpouští a zapomíná.“
Ostatně odplata by se dala tušit i na základě toho, jak se Kaddáfí choval při předešlých rebeliích. Tvrzení, že síly NATO nezachránily větší počet životů, než byly následné ztráty, může přijmout jen ten, kdo věří v ta nejoptimističtější východiska, slibům diktátora a pomíjí jeho hrozby. „V arabském světě se takové happy endy nedějí často.“
Kaddáfího odpůrci byli připraveni na tvrdý a dlouhotrvající odpor, a kdyby byli poraženi v přímé bitvě, pokračovala by zřejmě guerillová válka. Bojovníci byli vycvičeni a arabské země jim dodávaly zbraně.
Je ovšem pravda, že tak jako tak je Libye v krvavých troskách. Otázka zní, nakolik úspěšně může supervelmoc do takové spirály násilí zasáhnout. Libyjská tragédie podle autora ukazuje limity, na jaké narážejí hráči zvnějšku v občanských válkách na Blízkém východě. Ať už se vina hledá na jakékoli straně, faktem je, že „naše akce nejsou rozhodující“. „Budoucnost Libye, stejně jako Sýrie, Jemenu a Iráku, je dost mimo dosah našich rukou.
Skutečné poučení z nedávné historie v Libyi je smutné, ale nepochybné. Spojené státy obrovsky přeceňují míru kontroly, jakou mohou vykonávat nad neklidnými a hluboce rozdělenými společnostmi Blízkého východu. Je pohodlné si myslet, že Washington může zastavit srdcervoucí násilí v regionu a vybudovat soudržné státy…, ale to je iluze. Můžeme a měli bychom pomáhat těm, kteří prchají před násilím, ale pouze jeho pachatelé ho mohou zastavit.“
Podobný závěr je poměrně skličující. Připomíná to známý paradox blechy na rozpálené pánvi. Když bude skákat, stejně dopadne zpět a bude ji to pálit. Když nebude skákat, taky ji to bude pálit. Tak co má dělat? Prostě skáče, co jiného.
Významné západní státy budou stejně předmětem neustálé kritiky. Kdyby nezasáhly na straně odpůrců režimu, dočetli bychom se, že chtěly Kaddáfího ropu a držely ho u moci a že je to velmocenský cynismus. Když zasáhly, dozvěděli jsme se, že chtěly Kaddáfího ropu a že je to velmocenský cynismus. Když si od něj držely USA odstup, byl to imperialismus, když zasáhly, byl to taky imperialismus, když se s ním začali fotit evropští vůdci a pokoušeli se ho umírnit, je to dnes pro ně přítěží, protože titíž ho nakonec nepodrželi v jeho těžké a poslední hodince.
Ať děláte, co děláte, dopadne to pro vás špatně. Proč? Protože s diktátory se nedá nic trvale hodnotného vyjednat, protože jsou to prostě diktátoři. Když se postavíte na stranu jejich nepřátel, máte co do činění s klubkem dost podezřelých a vzteklých hadů, nikoli s Rychlými šípy. Když necháte diktátora být, dá vám do civilního letadla bombu a udělá to kdykoli, kdy si zrovna zamane. Hledat ale v tomto složitém světě nějaká dokonalá východiska bude zřejmě marné ještě dlouho. Zůstalo jen nedokonalé hašení požárů, za něž prvotně může někdo jiný.


description: Nejméně 31 lidí zahynulo při dnešním útoku sebevražedného atentátníka na šíitské shromáždění v Bagdádu, dalších více než 50 lidí utrpělo zranění. Informovala o tom irácká policie, uvedla agentura Reuters. Policie původně oznámila bilanci obětí zhruba poloviční.

title: Sebevraždený útok v Bagdádu má na svědomí nejméně 31 mrtvých


description: V neděli zemřel ve věku 90 let polský filmový režisér Andrzej Wajda. Mezi jeho poslední díla patřil i film Katyň o likvidaci více než dvaadvaceti tisíc polských důstojníků, učitelů, inženýrů a duchovních, které v roce 1940 na příkaz Stalina postříleli agenti sovětské NKVD. V roce 2007 poskytl o filmu a historii kolem katyňského masakru pro Reflex rozhovor, kterým vám chceme zesnulého oskarového režiséra připomenout.

title: Režisér Andrzej Wajda: Po válce nechtěl svět o sovětském masakru v Katyni ani slyšet

maintext:
Nejnovější film Katyň polského režiséra ANDRZEJE WAJDY (81) je syrový, bez kousku sentimentu. V závěrečné scéně zahrnuje radlice ruského buldozeru naházená těla polských oficírů. Následuje tma a dlouhé ticho. Film vypráví nejen o nacistické a sovětské brutalitě, ale také o poválečném politickém taktizování velmocí vůči polským obětem. S režisérem Wajdou se setkáváme v jeho varšavském domku, vedle krbu visí černobílá fotografie. Je na ní významný polský malíř a spisovatel Józef Czapski (1896-1993), který se narodil v Praze na Malé Straně.
Józef Czapski byl jedním z mála svědků katyňských událostí, který tohle peklo přežil. Vyprávěl vám o své anabazi
Několikrát. Z jeho vyprávění jsem pochopil jednu věc: nikoho z polských důstojníků, kteří byli v těch táborech, tehdy ani ve snu nenapadlo, že by se mohlo stát něco tak strašného. Když se situace obrátila poté, co Hitler napadl Sovětský svaz, a Poláci na jeho území mohli budovat svoji zahraniční armádu, generál Anders pověřil Czapského, aby pátral po osudech tisíců ztracených polských důstojníků. Anders prohlásil, že pokud má budovat armádu na území Sovětského svazu, musí mít k dispozici nejdřív její jádro, tedy důstojníky. Bez nich přece nejde budovat armádu. Vědělo se, že Rudá armáda odvlekla do zajetí zhruba dvacet tisíc lidí, vesměs důstojníky regulérní armády, ale také vojáky v záloze, příslušníky Sboru pohraniční ochrany nebo policisty. Czapski mi vyprávěl, jak postupně navštěvoval všechny šéfy okresů, kde stály koncentrační tábory. Ale všude odešel s nepořízenou. Byl přesvědčen o tom, že to byla jeho vina, že se nedostal na ta správná místa. Nakonec řekl generálu Andersovi, že toho bohužel o osudech polských důstojníků mnoho nezjistil. Na to mu generál odvětil: "Stejně jsem předem tušil, že už nejsou naživu." Czapski se rozzlobil: "Jak můžete něco takového říkat? Vždyť nemáte žádné důkazy!" Tehdy ale pochopil, že generál na základě své intuice a svých zkušeností, protože Rusové ho předtím v moskevských Butyrkách mučili, přesně odhadl, co se stalo - že důstojníci byli povražděni.
To se ovšem později potvrdilo ..
To byl také jeden z důvodů, proč se Anders snažil vyvést polskou armádu co nejdřív z území Sovětského svazu. To je ale část polských dějin, která je dnes už dobře známa, protože Czapského kniha o katyňských událostech Na nelidské zemi s úvodem generála Anderse nakonec vyšla v Paříži. Po válce Czapski odjel do Ameriky, aby tam informoval o osudu polských důstojníků. Ale svět o tom nechtěl nic slyšet. Válka skončila z velké části i díky Rudé armádě, jejímu vítězství. Pro Czapského to muselo být nesmírně bolestivé, když pochopil, že není šance, aby se pravda o Katyni dostala k široké veřejnosti. Přitom fakta obsažená v jeho knize byla velice podrobná a z mnoha stran ověřená. Navíc tehdy už existovala důkladná zpráva mezinárodní skupiny, která v roce 1943 odjela na katyňská místa a exhumovala mrtvoly zavražděných důstojníků. Jenomže Burděnkova komise po válce všechno obrátila a lež šířila dál. S tím se ale tehdy nedalo nic dělat - těžko by tolik vzývané přátelství Polska a Sovětského svazu mohlo existovat, kdybychom měli v naší společné minulosti událost, jakou byla Katyň.
Ve vašem filmu se mimo jiné objevuje důstojník, který si dělá stále poznámky - postava jakéhosi svědka. Je to Józef Czapski?
V tomhle případě jsem využil materiály z pozůstalostí lidí, kteří v Katyni zahynuli. Například existuje zápisník majora Solského, nalezený v jámě u jeho mrtvoly. Byl jedním z prvních vojáků, jehož tělo bylo exhumováno. Obsah zápisníku pak rekonstruovali v Krakově, kam byly přiváženy všechny dokumenty, neboť ve městě se nacházelo sídlo Generálního gouvernementu a zástupci soudního lékařství všechno pečlivě pročítali. Zápisník majora Solského se liší od všech ostatních svědectví v tom, že je v něm zaznamenána poslední věta, asi těsně před smrtí. Píše, že už vidí vilu, kde se vykonávaly rozsudky smrti, že musí odevzdat osobní věci a dokumenty a že je šest hodin ráno. Ta poslední věta zní: "Co se s námi stane?" Celá zrůdnost tohoto zločinu spočívala v tom, že důstojníci absolutně nevěděli, co s nimi v příštích dnech i hodinách bude.
Někdo může namítnout: dvacet tisíc lidí, navíc vojáků. Proč se nepostavili na odpor
Tedy za prvé: oněch dvacet tisíc nikdy nebylo pohromadě, byli rozmístěni do několika táborů na území Sovětského svazu. Za druhé: neustále byli Sověty manipulováni. Například uprostřed noci přišel do jejich baráku důstojník NKVD s otázkou: "Kdo z vás umí rumunsky?" Tu a tam se někdo přihlásil. Někteří si hned říkali: asi nás pošlou do Rumunska. "A kdo mluví francouzsky?" Těch už bylo hodně. Určitě si říkali: nás pošlou do Francie. Vezli je vlakem, nikdo nevěděl kam, vezli s nimi i jejich zavazadla. Aby všechno vypadalo úplně normálně. Tohle byly metody NKVD. Do chvíle, než vám někdo položí k hlavě revolver, se bouřit nebudete.
S Czapským jste o těchto věcech hovořili, když jste se setkali před lety v Paříži. Už tehdy jste myslel na natočení filmu
Tehdy neexistovala žádná naděje na film. V Polsku byl vyhlášen výjimečný stav, vládl Jaruzelski a ani jsem nevěřil, že někdy budu žít ve svobodné společnosti. Myslel jsem si, že se konce sovětského impéria nedožiji. Když jsem se dostal do Paříže, mohl jsem svobodně rozmlouvat s člověkem, který tu hrůzu prožil. Zajímalo mě to opravdu osobně, protože v Katyni zavraždili i mého otce.
Jak jste psal scénář filmu, jeho postavy?
Film je poskládán z různých fragmentů, úryvků z deníků a poznámek, reálných příběhů různých postav. Proto jsem to nakonec zkomponoval tak, že se nejedná o jednu rodinu, ale o čtyři příběhy, které se různě prolínají. Měl jsem k dispozici různá svědectví. Například ve filmu dva rudoarmejci trhají u nádraží polskou vlajku na dvě části. Mě by něco takového ani nenapadlo. Ve skutečnosti se jednalo o celou ulici a těch vlajek tam bylo mnohem víc. Rudoarmejci procházeli ulicí a vlajky strhávali, protože bílá polovina se jim hodila na onuce do bot a rudou věšeli. Nebo postava ruského důstojníka - to je příběh převzatý ze dvou poznámek z vojenských deníků. Jedna vypráví o tom, že jistý ruský důstojník zachránil manželku polského důstojníka a její dceru. Když prý příslušník NKVD vstoupil do jejich bytu, tak řekl, že tam žádná polská žena nebydlí, a obě zatím mohly vyběhnout zadními dveřmi na dvůr. A druhý příběh hovoří o tom, že důstojník Rudé armády jí navrhl, že se s ní ožení, aby si zachránila život.
Pravda je přitom taková: 5. dubna 1940 začaly popravy mužů a 13. dubna během jedné noci NKVD zatkl všechny manželky důstojníků na polském území, které obsadila Rudá armáda. Jak je vyslídil? Povolil polským důstojníkům napsat manželkám dopis a ty pak svým manželům směly odpovědět. NKVD si tak pořídil soupis všech adres a v okamžiku, kdy jeho příslušníci vraždili polské důstojníky, pozatýkal všechny polské ženy a děti, celé rodiny a deportoval je do dalekého Kazachstánu. Aby nikdo z blízkých nepátral po osudech zavražděných polských důstojníků. Byla to důsledně promyšlená akce.
Ve vašem filmu také ukazujete, jak nacisté nechali v aule Jagellonské univerzity v Krakově shromáždit celý profesorský sbor, načež všechny jeho členy bez ohledu na zdravotní stav a stáří nahnali na připravená nákladní auta a deportovali je do koncentračních táborů. Jaký byl jejich další osud?
Profesoři Jagellonské univerzity byli z velké části absolventy německých univerzit nebo přednášejícími na německých a rakouských univerzitách. Když Němci obsadili Polsko, tak je ani ve snu nenapadlo, že by byla uzavřena univerzita. A tak na začátku školního roku na podzim roku 1939 uspořádali mši svatou v kostele svaté Anny, oblékli se do talárů a jako vždy prošli z kostela do budovy Collegium Novum. Němci ještě pár dnů počkali, potom rozeslali všem pozvánky, aby se 6. listopadu 1939 dostavili na určené místo. Většina z nich s rektorem v čele se dostavila, protože se domnívala, že se bude s Němci jednat podmínkách zahájení akademického roku. Ale Němci chtěli od počátku ukázat, že jakákoliv dohoda je naprosto vyloučená. Tu scénu jsem natočil přesně podle dochovaných záznamů. Protože je například slovo od slova zaznamenáno, co řekl onen esesák, který měl ke shromážděným profesorům proslov. Potom do sálu vtrhlo vojsko a všechny shromážděné zatklo. Velká část profesorů už byli pánové v pokročilém věku. Většina jich během krátké doby zemřela v GrossRosenu, kam je po zatčení umístili.
Proč Němci přistoupili k takové akci
Aby od začátku šířili strach. Zkrátka se nebudou s nikým o ničem bavit. Samozřejmě protestovali švýcarští vědci, Maďaři, Španělé, Italové. Malá skupinka z těch zatčených profesorů se nakonec vrátila do Krakova. Většina z nich však zahynula. Ale o co mně v téhle scéně hlavně šlo? Ukázat, že jak na straně Hitlera, tak na straně Stalina se vynořuje identický plán - zlikvidovat inteligenci. A když zlikvidujete inteligenci, pak si v podstatě můžete dělat, co budete chtít. Dokonce existují fotografie, bohužel o tom ale nejsou žádné písemné dokumenty, na nichž je zachyceno setkání funkcionářů gestapa s důstojníky NKVD v polském Zakopaném. O čem tam tehdy vyjednávali, nevíme. To jsou zatím neprobádané kapitoly našich nejnovějších dějin. Pak se ale stane, že přátelé z Ruska, kteří přijeli na premiéru, mi řeknou: "No tak to ne, ty nemůžeš v Rusku ukazovat důstojníky gestapa společně se sovětskými důstojníky! Taková fotografie snad ani neexistuje, nikdo ji nikdy neviděl." Pro Rusy totiž druhá světová válka začala až od chvíle, kdy Hitler napadl Sovětský svaz. Předtím nebylo nic. Přesvědčovali mě, že tomu u nich doma nikdo nebude věřit.
Když Rusové vraždili polské důstojníky ranou z pistole do týla, používali k tomu prý německé zbraně a munici.
Munici a výzbroj Sovětům prodávali Němci až do začátku německé ofenzívy. Německý zbrojní průmysl jich vyráběl dostatečné množství. Kupovaly je především baltské země - Litva, Estonsko, Lotyšsko. Tyto státy byly vyzbrojeny německými zbraněmi, které NKVD skrze své kanály pašoval do Sovětského svazu. Tyto zbraně byly spolehlivější a mohlo se z nich déle střílet. Lépe se tak samozřejmě plnily stanovené denní normy. A konečně - tady nešlo o nějaké živelné způsoby likvidace, tady byl každý konkrétním jménem a příjmením, obálkou a člověkem určeným k likvidaci. Když se tedy objevila obálka, vědělo se, že ten člověk musí zemřít jednou dobře mířenou střelou do týla. Tento způsob byl na jednu stranu nejekonomičtější, ale zároveň taky nejjistější - neexistovala žádná náhoda. Nikdo se nemohl zachránit. To je vlastně zarážející. A ty pohádky o tom, že se někdo nějak zachránil útěkem ... Všechno jsem si při přípravě filmu ověo řoval. Nikdo se z těch táborů, které byly postupně likvidovány, nezachránil.
Ale Czapski vraždám unikl ...
Ano, přežila hrstka čtyř set mužů. Bylo několik takových jako Józef Czapski, za něž se přimluvila německá ambasáda ... On ale neměl o něčem takovém ani tušení. Byl přesvědčen, že polské vojáky převážejí z jednoho tábora do druhého, že ostatní vojáci se zřejmě účastní nějakých akcí.
Existují i jiné důkazy o sovětském podílu na masakru? A proč vlastně vyrukovali Němci s odhalením hrobů už v roce 1943?
Jednou jsem slyšel takovou historku. Vyprávěl mi ji Marian Brandys, bratr spisovatele Kazimierze Brandyse. Marian byl v německém koncentráku a z tábora v roce 1943 odjelo několik důstojníků, které vyslali Němci do Katyně, aby viděli, jak Sověti masakrovali polské důstojníky. A jeden z nich, když se vrátil, vyprávěl, čeho byl svědkem. Polský důstojník stojí nad těmi rozkopanými hroby a všechno si bedlivě prohlíží. Na druhé straně stojí německý plukovník a ptá se polského důstojníka: "No řekněte, jak asi dlouho mohou ležet v té zemi?" A polský důstojník říká: "Zhruba tolik a tolik měsíců." Odhadl to přesně. A německý plukovník se ho ptá: "A jak to můžete vědět?" A on odpověděl: "Protože pan plukovník mě učil soudní lékařství v Berlíně." Tady nebyla žádná pochybnost, že by se jednalo o nějakou německou manipulaci nebo podvod. Problém spočíval v něčem úplně jiném - Němci o tom všem psali v novinách, vysílali to v rozhlase, dělali všechno, co jen bylo možné, aby odvrátili pozornost polské veřejnosti. Tehdy totiž došlo k likvidaci židovských ghett v Polsku.
Czapského kniha Na nelidské zemi o zkušenosti ze sovětských lágrů sice vyšla po válce ve francouzském překladu, ale její cesta do knihkupectví byla problematická. Stejný osud potkal i knížku Herlinga-Grudzińského Jiný svět, také o sovětských gulazích. Západní intelektuálové tehdy tvrdili, že je to celé výmysl a imperialistická propaganda
Ve Francii byla v tomto směru situace nejhorší, protože nejsilnější západní komunistická strana byla přece ta francouzská. Oni měli jasný názor na téma katyňského masakru. Tvrdili, že se jedná o zločin Němců, a měli příliš dlouhé prsty a vliv, proto si žádné seriózní vydavatelství nemohlo dovolit - ale ani nechtělo, protože i tam seděli vesměs lidé s levicovým smýšlením - vydávat a tisknout nic, co by říkalo pravdu o Sovětském svazu
Až vlastně Solženicynovo Souostroví Gulag v tomto směru výrazně ovlivnilo klima v Evropě
Ano, ale proč? Když totiž Poláci vydávali svědectví o tom, co se dělo v Sovětském svazu, tak si všichni říkali, že to je přece národ, který sám sebe vždycky považuje za ukřivděný. Křivdili jim Němci, Rakušané, Rusové, zkrátka všichni. Naproti tomu, když Rus vydává svědectví o své zemi, je to něco úplně jiného. Tím spíš, když to není jen nějaký historik nebo publicista - najednou tu existovalo svědectví velkého ruského spisovatele, a proto nebylo možné brát ho na lehkou váhu. Navíc psal o tom, co na vlastní kůži prožil. A to mělo ohromný dopad na veřejné mínění. Je to poučení i pro dnešek: nesdělí-li Rusové sami o své historii plnou pravdu, málokdo si na tu věc udělá vlastní názor.


description: Pravděpodobně nejslavnější mexická umělkyně všech dob se původně vůbec neměla stát malířkou. Frida Kahlo toužila po lékařské kariéře, ale těžký úraz změnil její život navždy. V 18 letech ji srazil autobus a ona byla přes rok upoutána na lůžko. Právě v této době začala malovat. Díky autoportrétům, kterých vytvořila 55, znají dnes její tvář lidé na celém světě. Jak ale vypadala Frida ve skutečnosti? To si můžete prohlédnout na unikátních fotografiích v naší galerii.

title: 20 vzácných fotografií ze soukromí Fridy Kahlo: Jak žila slavná umělkyně?


title: V Česku pokračuje staronový seriál Prezidentská volba

maintext:
Je podzim. A jako každý podzim, když slunce přestává hřát, vítr nabere na ostrosti a řidiči musí občas po ránu škrábat okna svých aut, začíná v Česku další díl seriálu Prezidentská volba 2013, série čtvrtá, díl první. O co se jedná a jaké jsou osoby a obsazení?
Volte Karla
V lednu 2013, v době první přímé prezidentské volby, došlo v politické části české veřejnosti k docela zásadnímu rozštěpu. Původně podceňovaný Miloš Zeman se stal reprezentantem té levicovější a konzervativnější části českého národa z vesnic a malých měst. Na přelomu roku se dlouho hledal jeho protikandidát, až to slovo padlo na Karla Schwarzenberga, tedy ministra zahraniční z tehdy nenáviděné vlády, který pár měsíců předtím nebyl českou veřejností vnímán jako favorit. Nicméně Zemanův nástup vyvolal poptávku po protifiguře, která by zastupovala liberálnější část společnosti z větších měst.
Dlouho se zdálo, že by to mohl být expremiér úřednické vlády Fischer, ale nápaditá volební kampaň ministra zahraničí, překřtěného tehdy na Karla, ve spojitosti s Fischerovou neurčitostí rozhodla.
Ksichty nastupují
V českých centrálních médiích a uměleckém světě tehdy nastala euforie, srovnatelná se sametovou revolucí. „Ksichty“, jak se v době revoluce vlídně říkalo známým hercům a zpěvákům, opět bez nároku na honorář organizovali mítinky na „Karlovu“ podporu a média tlačila víc než bylo zdrávo, aby veřejnost správně zvolila. Aby nebylo omylu, že to myslí tak, jak to týdny novináři demonstrovali, dali šéfredaktoři většiny novin na první stránky prohlášení: Volte Karla.
Byl to v dějinách české žurnalistiky ojedinělý počin, který však u čtenářů často vyvolával opačný pocit – někdo se s námi snaží manipulovat a vnucovat nám něco. Nastal klasický overkill a média přestala hrát v těsně předprezidentské kampani zásadnější roli.
Neuznat vítězství
Když nezvítězil Karel, zavládla v táboře „Karlovců“ deprese a snaha fakticky Zemanovo vítězství „neuznat“ nebo dokonce „oduznat“. Snad i proto, hlavně na podzim, se konají různé mítinky a protizemanovské akce. Ne, že by často neměly vnitřní oprávnění, protože pan prezident se občas velmi nekontroluje. Člověk v tom však příliš cítí snahu odehrát si znovu a zpětně ještě slavnou prezidentskou volbu, kdy všichni měli k sobě tak nějak blíž, svět byl krásný, jen ten lid nepochopil koho volit.
V následujících dnech se proto odehraje první díl čtvrté série na téma pan Brady a medaile, kterou nedostal. A zase: samotný Zemanův tah, kdy neocení bývalého vězně koncentráku je odpudivý (viz můj včerejší příspěvek na Facebooku Nešťastný pan Brady a Číňané). Nelze ale přehlédnout, že to, co se z toho ve veřejném prostoru vyrobí, bude zase jen X tá série prezidentské volby.


title: Díky imigrantům nebudeme degenerovat a zabrníme incestu, tvrdí německý ministr

maintext:
Příchod imigrantů do Německa je podle německého ministra financí Wolfganga Schäubleho žádaný, neboť může pomoci Němcům uchránit se od degenerace a páchání incestu. Německý ministr financí tímto výrokem rozvířil debatu v německé společnosti před několika měsíci. Dnes se Schäuble na adresu vyznavačů islámu opět projevil, když v rozhovoru pro noviny Welt am Sonntag vyzval německé muslimy k vytvoření německé verze islámu, která by byla postavena na základech liberalismu a tolerance.
Kdyby takto hovořil český politik, dalo by se to pochopit. V Čechách a na Moravě máme maximálně pár tisíc praktikujících muslimů a těch nepraktikujících zde žije maximálně třicet tisíc. Když však takto mluví protřelý německý politik jako je Schäuble, začínám se děsit.
V situaci, kdy v Německu již nyní žije odhadem kolem pěti milionů muslimů a ročně v rámci legální i nelegální migrace a porodnosti jich přibývají statisíce, je děsivé, že teprve teď hovoří přední německý politik a nejbližší spojenec kancléřky Merkelové o tom, že by muslimové měli začít vytvářet německou verzi islámu. Člověka potom napadá jediná otázka: jakou verzi islámu mají tedy v Německu v dnešní době? A jak moc je tato současná verze islámu nepřátelská k německé společnosti?
Pokud nejsou slova Schäubleho pouze populistickým prohlášením s cílem získat sympatie Němců vystrašených vývojem kolem migrační krize a přílivu muslimů, pak jsou děsivým důkazem slepoty čelních představitelů Německa. Protože pokud si nechají přední představitelé našeho sousedního státu importovat miliony kulturně a společensky odlišných lidí do své země a teprve po nějaké době začnou hovořit o tom, že by se snad i mohli tito noví příchozí integrovat a přizpůsobit se německé společnosti, vypovídá to o nekompetenci takových politiků opravdu hodně.
Ještě děsivější je onen slavný výrok o incestu, který uvedl Wolfgang Schäuble v rozhovoru pro Die Zeit v červnu tohoto roku: „Izolace je to, co by Německo mohlo zničit nebo nás dokonce přivést k degeneraci a incestu. Muslimové v Německu jsou významným posílením naší otevřenosti a rozmanitosti. Podívejte se prosím na příklad třetí generace Turků žijících u nás, a to zejména v případě žen. Koneckonců, to je úžasný inovační potenciál.“
Může se pak někdo divit tomu, že mnozí Evropané v reakci na takováto prohlášení čelních představitelů dnešní politické elity začínají věřit konspiračním teoriím o tom, že cílem současné politické elity je zničit národní státy, podporou masové imigrace z Afriky a muslimského světa zničit i jednotlivé evropské národy a vytvořit novou společnost a novou kulturu? Mimochodem, přesně toto tvrdí o politice současných evropských elit kremelská propaganda. Vlastně by se dalo říci, že lidé jako Schäuble svými slovy jen podporuji sílící vliv ruské propagandy v Evropě ...
Na webu YouTube byl zveřejněn krátký záznam z jedné veřejné debaty, kde Schäuble hovoří o nutnosti nahradit národní státy jinou formou vlády. Podíváme-li se na prohlášení dalších čelních představitelů současných politických elit, může nás dosti zamrazit.
Například podle eurokomisaře Dimitrise Avramopulose vedení Evropské unie nezajímají dopady migrační krize, protože není odpovědné voličům, a tak si múže realizovat své vlastní plány. Předseda Evropské komise Jean-Claude Juncker považuje hranice za nejhorší vynález a chce bojovat proti nacionalismu jednotlivých evropských národů, jak prohlásil na diskusním fóru Alpbach Media Academy. V britském parlamentu naopak veřejně prohlásil Peter Sutherland, zvláštní zmocněnec OSN pro migraci, že by Evropská unie měla zničit národní státy a přijímat co nejvíce imigrantů z mimoevropských kultur, jelikož v Evropě je příliš Evropanů (jak jeho slova parafrázuje český web Echo24).
Může se tedy pak někdo divit tomu, že stále více obyvatel Evropy nevěří jak Evropské unii, tak i svým politickým představitelům? Může se pak někdo divit tomu, že kremelská propaganda následně cílí na podporu těchto nálad a snaží se prezentovat Vladimíra Putina, jako toho, kdo bojuje za zachování evropských národů?


description: Nejdříve šok a hrůza, pak znechucení. Tak reagovala většina obyvatel ve švýcarském Curychu na protest místních feministek z minulého týdne proti vyšší dani na menstruační vložky a tampóny. Ženy zabarvily v rámci odporu vodu ve 13 curyšských fontánách do červena. Původně existovaly obavy, že do nich naházely použité ženské hygienické předměty.

title: Feministky protestují proti vyšší dani na vložky, v Curychu zbarvily fontány do červena


description: Dnes to vypadá jako sci-fi, ale v 70. letech se dalo cestovat některými velkými dopravními letadly tak pohodlně, že jste k tomu nepotřebovali ani soukromý tryskáč. Podívejte se na interiéry legendárního stroje Boeing 747, přezdívaný i Jumbo Jet. Bývalo to největší osobní dopravní letadlo a první let se uskutečnil v roce 1970 v rámci společnosti PanAm. V různých variantách nabízel mimořádné pohodlí.

title: Tomu už neuvěříte. Pohoda a luxus při cestování velkými letadly v 70. letech


description: Český prezident Miloš Zeman v rozhovoru s britským listem Financial Times (FT) doporučil deportovat ekonomické uprchlíky z Evropy do "prázdných míst" v severní Africe nebo na "neobydlené řecké ostrovy". Řekl také, že kultura muslimských uprchlíků je zásadně neslučitelná s evropskou společností.

title: Zeman by vystěhoval uprchlíky na pusté ostrovy nebo do prázdných míst v Africe


description: Maďarská metropole byla sice i ve 30. letech 20. století magnetem pro turisty z celého světa, ale pověst rozhodně neměla nejlepší. Přezdívalo se jí hlavní město sebevražd a místní logicky nechtěli, aby tahle přezdívka Budapešti zůstala. Založili proto bizarní Klub smíchu, který měl občany opět naučit radosti ze života.

title: Budapešť založila v minulém století Klub smíchu. Chtěla tak zastavit hromadnou vlnu sebevražd


description: Světem se valí podvody, které využívá propaganda nejrůznějších stran. V minulých dnech se objevil další příklad v Srbsku a zasáhl i některá česká média. Největší srbský zpravodajský časopis, Nedeljnik, informoval o exkluzivním rozhovoru s Donaldem Trumpem, ve kterém se měl tento americký kandidát na prezidenta omluvit Srbům za americké bombardování v roce 1999. Jenže Trumpův štáb to popírá a tvrdí, že nic takového neexistuje.

title: Srbský časopis otiskl falešný rozhovor s Trumpem, skočily na to i české Literární noviny

maintext:
Redakce srbského týdeníku Nedeljnik na svém webu ve čtvrtek 13. října informovala, že Donald Trump se omluvil Srbům za někdejší americké bombardování a že tím chce získat v listopadových volbách hlasy Američanů srbského původu. Dokomentovala to obálkou svého časopisu, na kterou upozorňovala. Zprávu ihned převzala zejména média na Balkáně, protože by to byla skutečně „senzační informace“. Pokud by byla pravdivá.
O omluvě informovaly také české levicové Literární noviny (ty napsaly, že se jednalo o první Trumpův rozhovor pro východoevropské médium) a následně s odkazem na ně i Parlamentní listy. Ty druhé dokonce o hodinu později, než Literární noviny stihly v další zprávě alespoň trochu popsat spor o falešné interview.
Redakce Nedeljniku známému webu Politico sdělila, že o rozhovor s Trumpem se snažila více než rok. Přitom je známé, že s médii ve střední a východní Evropě, či na Balkáně, republikánský kandidát zatím nemluví, protože je nepovažuje za důležité. Časopisu měl nakonec zprostředkovat odpovědi srbský herec a producent Vladimir Rajčić, který žije v USA. Tvrdil, že má blízko k lidem z Trumpova štábu. 9. září tedy redakce poslala otázky a skutečně na 5 z nich dostala odpověď. Ne od Trumpa a jeho štábu, ale od Rajčiće. Jenže lidé kolem amerického republikána tvrdí, že na žádné otázky nikdo z nich nikdy neodpověděl a že interview je falešné.
Nedeljnik se chabě bránil tím, že byl přesvědčen o pravosti rozhovoru, což měl dokládat mail s odpověďmi, z kterého se ale vůbec nedalo vyčíst, kdo ho vyprodukoval. Časopis proto stáhnul ze svého webu zprávu o rozhovoru s Trumpem (na "vybílenou" stránku se můžete podívat v galerii) a připouští, že mohl být podveden Rajčićem. Dokonce naznačuje, že se mohlo jednat o jakousi podivnou hru, kdy si Trump neuvědomil, co svými slovy vyvolá. Kandidátův štáb ale považuje podobná tvrzení za naprostý nesmysl.
Web Politico pak připomíná, že Donald Trump již několikrát odvolal svá tvrzení, která se mu následně nehodila. Problém v tomto případě je, že žádný důkaz, třeba nahrávka, o vzniku interview pro Nedeljnik neexistuje. Tato zpráva si přesto na internetu a na sociálních sítí dál žije vlastním životem. Zda je pravdivá, či nikoli, některé lidi vůbec nezajímá.


description: Výsledky krajských voleb jsou zajímavou sociálněpsychologickou studií, která odráží hodnotovou a postojovou krizi značné části populace. Lákadlem přestal být program nebo politické přesvědčení, zato vítězí strany, které disponují nějakou výraznější osobností.

title: Národ hledá Vůdce: Krajské volby vyhráli Babiš s Čunkem

maintext:
Česká politika je bolestivě poznamenána naprostým nedostatkem věrohodných osobností, které by se rozhodly svůj čas věnovat podniku tak pochybnému, čím politika u nás je. Takže jsme rádi, když se do politiky dostane alespoň nějaká osobnost. Programy a vize politických stran - to už v televizní době zajímá málokoho. Jednak jsou programy nesrozumitelné, druhak ideje vyžadují přemýšlení, a za třetí je přece dneska nejdůležitější, koho vídáme v televizi, ne to, kdo má jaké názory.
Část veřejnosti je zcela dezorientovaná ve věci správy věcí veřejných. Nechápou složitosti politiky, nerozumí principům zastupitelské demokracie, nemají vlastní konzistentní politický názor, a jejich politické postoje k různým problémům jsou velmi často vzájemně neslučitelné, zcela iracionální. To však není překážkou, aby se tento typ voliče nestával stále častějším. Žijeme v elektronické době, a proto je více než program důležité, zda má partaj k dispozici dostatečně televizně frekventovanou osobnost, za kterou je možno bezmyšlenkovitě kráčet.
Sociální demokracie nemá výraznou osobnost žádnou. ODS také ne. Výrazná osobnost Miroslava Kalouska působí na značnou část národa jako spolehlivý odpuzovač od volby TOP 09, a komunisté nemají nikoho, koho bych si byl schopen zapamatovat jménem. Takže zcela logicky zvítězily v krajských volbách dvě osobnosti, které byly v minulosti dostatečně elektronicky prezentovány a které výraznou osobností skutečně jsou - a je úplně jedno, že jsou osobností prokazatelně nevěrohodnou. Zázračné bohatnutí Andreje Babiše od nástupu do funkce ministra financí a jeho Čapí hnízdo zná celý národ. Ale je to jedno, protože Babiš je jediným, koho si zapamatují a který u nich budí dojem, že něco dokáže. Krajští kandidátům ANO samozřejmě nevyhráli svojí zásluhou, ale jenom sharováním delegované aury jejich nejvyššího šéfa. A úplně totéž, byť nikoliv celorepublikově, ale lokálně, proběhlo na Zlínsku. Jediná skutečně digitalizovaná osobnost na tamní kandidátce, Jiří Čunek, sice není tak provařený jako Babiš, jeho kontroverznost je výrazně nižší, ale i on je diskutabilní, ale charismatický a volič jej může vidět jako člověka, kterého lze následovat.
Krajské volby 2016 vyhráli Vůdci. Tváří v tvář problémům postmoderního světa jako migrace či terorismus začíná většina voličů hledat jednodušší systém řízení společnosti, než je zastupitelská demokracie, a víra ve Vůdce se vrací v novém lesku. Přiznávám, že z toho mám husí kůži.


description: Neomarxistická buzerace jménem protikuřácký zákon kvapí ke svému schválení ve Sněmovně. Norma je to nesmyslná, diskriminační, protekcionistická a paternalistická, ale jeden pozitivní moment v ní nalezne i zarytý milovník tabákového dýmu.

title: Jediný rozumný bod protikuřáckého zákona

maintext:
Ve Sněmovně čeká na druhé čtení vládní protikuřácký zákon. Tedy norma, která povyšuje čirou buzeraci na státní politiku. Cílem zákona je - deklarativně, dle jeho autorů - ochrana zdraví nekuřáků. To je však jen část pravdy - zákon je stejně tak zaměřen na obtěžování, šikanování a diskriminaci kuřáků. Plně chápu, že personál v restauracích nemá povinnost snášet cigaretový kouř hostů. A že je tedy dobré v restauracích s obsluhou kouření z ohledů na personál zakázat. Ale poslanci odmítli pozměňovací návrh poslance Marka Bendy, aby v restauraci mohla být čtvrtina plochy oddělena a utěsněna od zbytku hospody a proměněna v samoobslužnou kuřárnu. Tento pozměňovací návrh neprošel, přestože v takové samoobsluze by nikoho z personálu kouř neobtěžoval. A to dokazuje, že víc než o zdraví nekuřáků jde o rituální ponížení a odvržení kuřáků. Takže celý zákon považuji za diskriminační paternalismus. Co je komu, a zákonodárcům zvlášť, do mých plic?
Kromě popsasných typů buzerace však protikuřácký zákon obsahuje jeden paragraf, se kterým souhlasím, a věřím, že s ním souhlasí i všichni příčetní kuřáci. A ten paragraf je zákaz kouření v autě, ve kterém jede kromě kuřáka také dítě.
Všechny argumenty proti zákonu vycházejí z myšlenkové pozice, že mi stát nemá co zakazovat chování, které je sice nezdravé a jehož následkem pravděpodobně zemřu, ale týká se jenom mne, jenom mých plic a průdušek. Což samozřejmě pro kouření v autě, kde cestuje malé dítě, neplatí. Už po prvních dvou třech tazích z cigarety se totiž kabina auta (pokud nejezdíme privátním autobusem, ten je větší) zaplní dýmem. A je třeba připomenout, že jen asi padesát procent tabákového kouře je viditelný jako dým - polovina zplodin zůstává neviditelná, takže v autě se při kouření uvolňují jedy i tehdy, když kuřák fouká dým z okénka.
I v buzerační normě je kupodivu zrnko dobrého. Škoda, že jen to zrnko, a zbytek připraveného zákona je neomarxistický pokus, jak chce věrchuška vychovávat lid.


description: Celý svět řeší, že v případě zvolení Hillary Clintonové budou mít USA v čele vůbec první ženu. Mnohé ale může překvapit, že kandidátka demokratů by ve skutečnosti nebyla první Američankou v prezidentské funkci. Tou se trochu paradoxně stala žena, která se stejně jako Hillary Clintonová narodila v Chicagu, ale o 27 let dříve než demokratická favoritka letošních voleb.

title: Clintonová by nebyla první Američankou v prezidentské funkci


description: Comedy Wildlife Photography, to je každoroční soutěž, která vybírá z tisíců fotografií ty, které nejvtipněji zobrazují okamžiky života zvířat v přírodě. 1. října skončilo také vybírání vítězných fotografií, které následně na stránkách soutěže porotci zveřejnili. Vítězný snímek je sice jen jeden, zveřejněno však bylo 15 nejlepších. Soutěž navíc není samoúčelná, nejde jen o potěchu oka - jak deklarují zakladatelé i sami účastníci, ocenění fotografové jsou zapojeni do organizací, které podporují zachování přírodních parků či rezervací. Focením se tedy snaží i o osvětu v oblasti ochrany přírody, a to v mezinárodním měřítku. Na vítězné fotografie se můžete podívat v naší galerii.

title: Nejvtipnější fotografie zvířat roku 2016: Podívejte se na vítězné soutěžní snímky


description: Minulý týden zamítl polský Sejm drtivou většinou návrh zákona, který měl v zemi téměř úplně zakázat umělé přerušení těhotenství. Protesty v celém Polsku a částečně i mimo něj tak zapříčinily, že kontroverzní zákon neprošel. Vůdčí osobnost vládnoucí strany Právo a spravedlnost však boj za zákaz potratů nevzdává.

title: Kaczyński to nevzdává. Pokračuje v nesmyslném boji proti potratům

maintext:
Většinou 352 hlasů proti pouhým osmapadesáti rozhodl Sejm zamítnout návrh zákona poslanců vládní strany Právo a spravedlnost (PiS), který měl zpřísnit již tak velmi přísnou “potratovou” polskou legislativu. Jedním z hlavních podporovatelů zákona byla tradičně silná polská katolická církev, další silný hlas vítající návrh zákona byl šéf vládní strany Právo a spravedlnost Jarosłav Kaczyński, který ve svém protipotratovém boji neustal ani poté, co poslanci návrh definitivně pohřbili. Kaczyński v prohlášeních, jež otiskla polská média, opakovaně prohlašuje, že by legislativa měla být všemu navzdory přijata.
“Budeme i nadále usilovat o to, abychom zajistili porod dítěte i v případě, že je plod zjevně silně poškozený a že je zjevné, že dítě po porodu zemře,” prohlásil Jarosłav Kaczyński. Doplnil, že si toto přeje hlavně proto, aby dítě bylo po porodu pokřtěno a pak řádně pochováno. Rozhodnutí porodit dítě, které nemá šanci na přežití, je v současné právní upravě ponecháno ženám. Ve svém kontroverzním prohlášení však předseda PiS také uvedl, že by bylo dobré toto právo na rozhodnutí ženám odejmout a upravit jej striktní legislativou. Jarosłav Kaczyński také ujistil, že jeho strana bude dále usilovat o to, aby byla podobná legislativa přijata. Strana je ale evidentně nejednotná, když její poslanci při hlasování hlasovali proti zákonu.
Polsko patří stále mezi země s nejpřísnější legislativou týkající se potratů. Ženy mohou jít na potrat pouze v případě, že jejich těhotenství je důsledkem znásilěnní, incestu nebo pokud porod ohrožuje rodičku na životě. Podobná přísná pravidla mají například také Vatikán nebo Malta.


title: Spekulant obětí spekulace. Obří německá banka hrozí, že bude evropským Lehman Brothers

maintext:
V samotném srdci evropské zodpovědnosti a fiskálního konzervatismu vypuká velký finanční problém. Akcie Deutsche Bank letos spadly o 50 procent a valí se na ní jeden problém za druhým. Co za tím stojí?
Zaprvé má Deutsche Bank jeden akutní problém. V USA jí hrozí pokuta 14 miliard dolarů za nekalé obchodní praktiky v souvislosti s hypotečními cennými papíry.
Zadruhé je banka přeplněna deriváty a je nejzadluženější z velkých světových bank. Podle různých odhadů jí chybí desítky miliard kapitálu.
Zatřetí dostala už pokutu za porušování sankcí na Libyi, Súdán, Írán a Sýrii. A je nyní v podezření, že obcházela i sankce vůči Rusku.
Začtvrté čelí podezření, že v době krize tajila ztráty a podílela se na manipulacích s mezibankovní sazbou LIBOR.
Zapáté Itálie viní Deutsche Bank z toho, že v roce 2008 pomohla nejstarší italské Banca Monte di Paschi dei Siena, která je teď nedaleko bankrotu, maskovat ztráty za pomocí falešných bankovních účtů.
Zašesté podle různých testů z poslední doby má banka nedostatek kapitálu
Zasedmé stejně jako ostatní komerční banky ji trápí prostředí nulových úrokových sazeb, které nastavily centrální banky, a které bankám omezuje zisky.
Zaosmé banka má horší ratingové hodnocení než Lehman Brothers čtvrt roku před bankrotem.
Pro svět je nebezpečné to, jak moc je provázána s finančním sektorem kolem celé planety. Mezinárodní měnový fond ji proto z tohoto pohledu označil za hlavní systémové riziko.
Že je to zrovna německé banka, je snad ironií osudu. Německo celou dobu platí za bankovní vzor a pasovalo se do přísného dozorce finančních problémů Evropské unie. Odporovalo rozsáhlejším záchrannám bankám na jihu Evropy a teď jeho největší banka by se sama potřebovala připojit na kapačky Evropské centrální banky (ECB).
Té se to ale může hodit. Konečně bude moci říct, že zachraňuje i Německo. A taky se to bude hodit Itálii, jejíž bankovní sektor je na tom bídně a dlouho se o něm mluví jako o dalším spouštěči finanční krize v eurozóně.
Ředitel Deutsche Bank Cryna si postěžoval, že banka je obětí spekulantů. Spolkový vicekancléř Gabriel opáčil, že za oběť spekulantů se označuje banka, která vlastní obchodní model postavila na spekulaci.
Německý spolkový kabinet v duchu svých předchozích zásadových postojích už vládní pomoc bance odmítla, což vylekalo řadu investorů, z nichž někteří už z banky dokonce stáhli své peníze.
Až k bankrotu to ale nejspíš přece jen nepovede. Jednak možnosti ECB jsou značné a bankrot Deutsche Bank jí za potrápení Německa nestojí a jednak problémy Deutsche Bank z velké části a z dnešního pohledu vyplývají z jednorázových nákladů.
Přesto akcie banky za posledních deset let propadly zhruba o 90 procent a dostaly se níž než byla minima v době krize.
Z velké části za stav bank může odhození opatrnosti ve světě nízkých úrokových sazeb a centrálními bankami nafukovanými bublinami.
A jestli se ptáte, jak to centrální banky řeší, tak vězte, že nízkými úrokovými sazbami, které zase nafukují bubliny.
Tweets by MiroslavCvrcek


description: Internetem se od úterního dopoledne šíří jako lavina video, které paroduje první debatu prezidentský kandidátů USA. Donald Trum a jeho hlavní rivalka Hillary Clintonová si ve videu "zazpívají" píseň Time of my Life z oblíbeného filmu Hříšný tanec.

title: Baby nebude sedět v koutě! Parodie prezidentské debaty baví lidi napříč interntem


description: Zhruba tisícovka lidí dnes podle policejního odhadu přišla na Hradčanské náměstí uvítat v Praze tibetského duchovního vůdce dalajlamu. Desítky z nich přinesly tibetské vlajky, někteří měli v rukou transparenty s nápisy "Free Tibet" (Svobodný Tibet). Dalajlama ve své řeči připomněl bývalého prezidenta Václava Havla a vyzval, aby lidé udržovali jeho odkaz.

title: Dalajlamu uvítala v Praze zhruba tisícovka lidí, připomněl Havla


description: Zákonité důsledky vítací politiky se v plném lesku projevují v Německu, které je uprchlickou vlnou zaplaveno nejvíce. Tradiční merkelovské „zvládneme to“ naprosto nefunguje a ukazuje se, že agresivita imigrantů začíná být problém pro běžný život v německých městech.

title: Merkelová to nezvládla, v Německu se perou s uprchlíky


title: Psi roztrhali dítě. Mají kvůli tomu někoho zavřít?

maintext:
Nyní policie obvinila oba muže - jednoho za to, že si nehlídal psy, druhého za to, že si nehlídal dítě - ze zločinu usmrcení z nedbalosti.
S úzkostí sleduji případ z Lužce nad Cidlinou, kde smečka psů na soukromém pozemku zabila malého chlapce. Vedle tragického úmrtí se teď chystá další neštěstí. Policie obvinila jak majitele psů, tak otce dítěte a hrozí jim až šest let vězení. Myslím, že to není správné.
Jsem bývalý majitel psa, mnozí čtenáři jistě také, a na rozdíl ode mne je mezi čtenáři i řada těch, kteří někdy měli na starost malé dítě. Obě skupiny rády potvrdí, že na pár vteřin se doslova každému někdy ať už jeho psi, nebo jeho malé děti ztratily z dohledu. Vlastní „vinou“ - pár sekundami nepozornosti. A pak už jen záleželo na štěstí a okolnostech, jestli dojde, nebo nedojde k neštěstí. Nějakému - takovému, jaké může malé dítě či pes vyvolat během sekundy.
V Lužci nad Cidlinou dva muži - jeden majitel psů, druhý otec pětiletého chlapce - připojovali před vjezdem do chalupy vozík za auto. Malý chlapec přihlížel, a pak se najednou ztratil z dohledu. Vozík připojovali před domem a zahradou majitele smečky velkých psů vzhledu německého ovčáka. Psi na oplocené zahradě a dvorku pobíhali volně. Nyní jim však ten pětiletý chlapec, co přišel s tatínkem připřahnout vozík, vběhl na dvůr za domem, kde právě byla smečka. Není momentálně známo, jak k útoku psů na dítě došlo, zda psi hájili teritorium nebo zda je chlapec nějak vyprovokoval. Je to ostatně jedno - důležité je, že útok smečky nepřežil.
Nyní policie obvinila oba muže - jednoho za to, že si nehlídal psy, druhého za to, že si nehlídal dítě - ze zločinu usmrcení z nedbalosti. Může jim hrozit až šest let vězení. Dokážu pochopit důvodnost stíhání někoho, kdo bezohledně nechává pobíhat smečku agresivních psů po vsi. Dokážu pochopit důvodnost stíhání někoho, kdo se nestará o své malé děti a denně je pouští na ulici bez dozoru. Tady však k ničemu takovému nedošlo. V Luždi došlo k neštěstí, k tragédii - ale k tragédii, jaké se může stát komukoliv bez nějakého jeho většího zavinění. Pokud jste někdy měli většího psa nebo vychovávali malé dítě, je prakticky jistota, že se někdy na pár momentů vymkli vaší kontrole. A že to neskončilo tragédií, není zásluha vaší osoby, ale vašeho anděla strážného. Takže soudit ty dva muže a třeba je poslat do basy mi přijde nespravedlivé. Oba dva mají bez ohledu na soud a možné vězení zničený život. Vina, kterou oba musí cítit, pohled na to mrtvé dítě, je bude provázet až do konce jejich dnů. Padl na ně los, že zrovna z jejich drobné nedbalosti, jaké se dopouští každý z nás, byla tragédie. Zaslouží za to opravdu zavřít? Já myslím, že ne.


description: Lidovky ve čtvrtek přinesly reportáž ze zátahu inspektorů pražského magistrátu na řidiče smluvní přepravy Uber. Nikdo z kontrolovaných neprošel, všem hrozí pokuta, některým i tvrdší tresty.

title: Pražský magistrát si zase vyšlápl na řidiče Uberu. Kdy se v Česku konečně zbavíme estébáckého myšlení?


description: Herec a muzikant Vojta Dyk se rozhodl připojit k protestům proti situaci v české politice, mimo jiné kvůli čtyřem ústavním činitelům, kteří vyjádřili svou věrnost politice Číny. "Vrcholní čeští politici vedou stát tam, kam si to osobně nepřeju. Moje zloba a nasranost se ve mně ale proměnily ve snahu přesvědčit ostatní, aby se taky nebáli projevit svůj názor," vzkazuje čtenářům Reflexu a vysvětluje tak, proč  přijde zítra večer na Staroměstské náměstí vyjádřit svůj občanský postoj k ohrožení české demokracie.

title: Vojta Dyk v exkluzivním videu pro Reflex: Dozrála ve mně nasranost


description: Ústavní soud konstatoval, že postup Krajského státního zastupitelství v Brně a Policie ČR byl napraven následným rozhodnutím Krajského soudu v Brně, a tudíž není zásah Ústavního soudu nezbytný a stížnost odmítl. Přesto ve svém nálezu Ústavní soud potvrdil názor stěžovatele pana MUDr. Shahrama Zadeha, že byl šikanován státní mocí. Zadeh proto podal trestní oznámení na hlavní aktéry zneužívání pravomoci úřední osoby a žádá odškodné.

title: Ústavní soud: MUDr. Shahram Zadeh byl šikanován státem a jeho zadržení pro vydání do Iránu byla chyba

maintext:
Ústavní soud ve svém usnesení ze dne 13.9.2016 přímo uvádí, že při popisu rozhodných skutečností nelze přehlédnout určitý šikanózní rozměr celého případu a lakonicky dodává, že nezbývá, než se smířit s faktem, že každý sofistikovaný systém generuje určité množství chyb. Tímto výrokem ÚS přímo potvrzuje, že se jednalo o šikanu a že se v případu pana Zadeha stala chyba.
Shahram Zadeh upozornil, že takové jednání státních zástupců a soudce Aleše Novotného, by pak bylo možno vnímat jako únos a psychické mučení realizované s cílem ho „zlomit“. I podle judikatury Evropského soudu pro lidská práva (ESLP) se podobné praktiky kvalifikují jako mučení, nebo přinejmenším nelidské zacházení, které ESLP definuje jako zacházení, jež působí, buď „přímo ublížení na zdraví“, nebo „intenzivní fyzické a psychické utrpení“.
V listopadu 2015 Vrchní soud v Olomouci (VSO) rozhodl, že kauce je přípustná a začalo být zřejmé, že Zadeh bude v brzké době propuštěn z vazby. Po tomto rozhodnutí VSO měl soudce Aleš Novotný dle zákona bez zbytečného odkladu rozhodnout o výši kauce, což je v běžných případech během jednoho týdne. Státní zástupce Jiří Kadlec tvrdil, že po doručení rozhodnutí VSO musel zahájit předběžné šetření na základě telefonického pokynu z Nejvyššího státního zastupitelství (NSZ), ač v dřívější komunikaci s ministerstvem spravedlnosti opakovaně učinil závěr, že se žádný trestný čin nestal a žádost o vydání nesplňuje zákonné požadavky.
„Soudce Aleš Novotný dělal umělé průtahy v řádech měsíců a po zaplacení kauce mě držel ve vazbě celý týden, aby Kadlec dokázal zařídit další šíkanózní příkaz k zadržení,“ říká Shahram Zadeh. „Měl jsem štěstí a prostředky, které mi umožnily bojovat proti státní moci, a proto jsem podal trestní oznámení na JUDr. Jiřího Kadlece, Aleše Sosíka a soudce Aleše Novotného. Ti stojí za většinou nezákonností, jež můj případ provázejí,“ uvádí Zadeh.
„Vzhledem k tomu, že všechny státní orgány jsou vázany rozhodnutími Ústavního soudu, žádáme Nejvyššího státního zástupce o transparentní vyšetřování s cílem dovést všechny zúčastněné v této trestné činnosti k zodpovědnosti,“ říká bývalý náměstek NSZ a odborník na ústavní právo doc. JUDr. Zdeněk Koudelka, Ph.D.
Sharam Zadeh se domnívá, že šikanu výše jmenovaných státních zástupců kryje Vrchní státní zastupitelství v Olomouci, které je už nyní vyšetřováno parlamentní komisí v jiných, ale podobných případech. Tuto komisi vede bývalý ministr spravedlnosti JUDr. Pavel Blažek. „Celé to působí jako organizovaná prokurátorská mafie, která se vzájemně kryje a která se neštítí porušovat a ohýbat zákony tak, aby mohli za každou cenu vykázat jakýkoliv úspěch na poli boje s organizovaným zločinem,“ říká rozhořčeně Shahram Zadeh.
„Jak můžete věřit orgánům činným v trestním řízení, když police zfalšovala důkazy za účelem prodloužení vazby a poté, co byly použity bez vědomí obhájců, je státní zástupce ukradl ze spisu? To se může dít jedině kvůli tomu, že to celé toleruje a kryje soudce Aleš Novotný, z jehož stolu se dokumenty ztratily,“ upřesňuje Zadeh.
Shahram Zadeh byl 22 měsíců držen ve vazbě, z níž měl být 1. 2. 2016 propuštěn. Namísto propuštění, po provedení výstupní lékařské prohlídky a dalších procedur, byl ještě ve vazební věznici znovu zadržen policisty na základě souhlasu se zadržením, který vydal dne 28. 1. 2016 právě JUDr. Jiří Kadlec, státní zástupce Krajského státního zastupitelství v Brně, kvůli žádosti o vydání do Íránu z měsíce března roku 2015.
MUDr. Shahram Zadeh • Foto archiv
Dne 3. 2. 2016 podal Jiří Kadlec návrh na vzetí Zadeha do vazby. Podaný návrh na předběžnou vazbu ovšem KS v Brně usnesením ze dne 4. 2. 2015 zamítnul. V rámci odůvodnění usnesení soud uvedl, že: „Ministerstvo spravedlnosti České republiky doposud neobdrželo oficiální žádost o vydání Shahrama Zadeha k trestnímu stíhání. Ačkoliv Krajský státní zástupce výslovně žádal, aby se Ministerstvo spravedlnosti obrátilo na íránskou stranu o doplnění informací včetně doručení oficiální žádosti o vydání, bylo sděleno, že toto učiněno nebude. Z dostupných podkladů k vydávacímu řízení je zřejmé, že skutek, jehož se měl Zadeh dopustit, nenaplňuje znaky žádného trestného činu podle trestního zákoníku. Nehledě na skutečnost, že by český občan Shahram Zadeh musel s vydáním souhlasit, ten však výslovně uvedl, že se svým vydáním do Íránské islámské republiky nesouhlasí.
Zadeh byl tedy 4. 2. 2016 konečně propuštěn na svobodu. K tomu ovšem došlo až poté, co strávil takřka 72 hodin v cele předběžného zadržení a v nejistotě, co se s ním dál bude dít a zda má být, přestože je českým občanem, vydán do země, která představuje jeden z nejvíce tyranských a lidská práva pošlapávajících režimů. Aby poukázal na nezákonnost postupu OČTŘ, držel Zadeh od 1. 2. do 4. 2. 2016 hladovku.
Známý aktivista a předseda spolku Šalamoun John Bok srovnává šikanu státních zástupců a soudce Aleše Novotného s praktikami bývalé STB a komunistické prokuratury.
„V tomto stádiu procesu už nejde jen o mě a na mě páchaném bezpráví, ale o zabránění dalšímu bezpráví vůči jiným českým občanům, kteří se neumějí nebo nemůžou tak účinně bránit jako já, a proto jsem se rozhodl podat žádost na odškodnění, a celou částku věnuji na pomoc lidem, kteří se ocitli v rukou této prokurátorské a soudcovské mafie,“ říká Shahram Zadeh a dodává, že bude po státu požadovat náhradu škody ve výši 330.000 korun za nemajetkovou újmu.


description: Když přepadl před více než třemi lety Brett Archibald za jedné bouřlivé noci z lodi do oceánu, byl si téměř jistý, že nepřežije. Ve vodě však vzdoroval mnohem déle, než sám očekával: v oceánu čekal na záchranu více než den. O 28 hodinách, které rozhodly o jeho životě, nyní píše knihu.

title: Příběh zázračného trosečníka: Muž přežil 28 hodin v Indickém oceánu