description: Po letošních senátních volbách definitivně opustí horní komoru Parlamentu jedna z jejích nejvýraznějších tváří. Přemysl Sobotka, někdejší dlouholetý předseda Senátu a před třemi lety neúspěšný kandidát na funkci prezidenta, byl v Senátu nepřetržitě od jeho ustavení v roce 1996. Politický veterán v rozhovoru pro Reflex.cz vzpomíná na vznik Senátu, bilancuje svoji prezidentskou kandidaturu a odhaluje, co bude dělat po odchodu z nejvyšší politiky.

title: Přemysl Sobotka: Jednání v Senátu jsou stále více konfrontační

maintext:
Letos po dvaceti letech opustíte Senát. Proč jste se rozhodl již nekandidovat?
Asi před dvěma až třemi lety jsem se rozhodl, že po 20 letech v Senátu už nebudu pokračovat. Rozhodnutí jsem udělal bez vlivu okolí, chci si užít dalších 28 let — rozhodl jsem se žít do sta let — dle svého, a dokud mi zdraví dovolí, hrát tenis, lyžovat a užívat si volného času podle svého programu. Argument, že v nejlepším se má přestat, se mi ukázal jako správný.
V Senátu zasedáte od jeho úplných začátků. Vzpomenete si ještě na tu dobu? Jak probíhalo samotné ustavení a vznik Senátu?
Po volbách v roce 1996 se reálně naplnila ústava, nás 81 se sjelo v Praze a osobně mohu říci, že jsme moc netušili, do čeho jdeme. Učili jsme se parlamentní práci, ale mohu říci, že jsme se k sobě chovali velmi slušně a „hádali“ se o obsahu zákonů, ale potom jsme šli na kafe a cigaretu a diskutovali o všem možném. Navíc my, kteří jsme nebyli z Prahy, jsme bydleli v panelácích v Jinonicích a skoro každý večer jsme se scházeli u někoho v bytě, popíjeli, hráli na kytaru, vlastně jsme se vrátili do života studentů na koleji.
Obhájil Senát svůj význam a postavení v ústavním systému České republiky? Čím byste jeho odpůrcům vyvrátil názor, že Senát je zbytečný a nepotřebný luxus?
Senát si za dvacet let vybojoval své místo na slunci. Ze začátku to nebylo jednoduché. Sněmovna si za čtyři roky zvykla, že je jediná, nejlepší a „nejkrásnější“, a náš názor nebrali vážně. Všichni kromě prezidenta Havla říkali Parlament a Senát a my jsme trpělivě říkali, že Parlament má dvě komory – Senát a Poslaneckou sněmovnu. Snad nejlepší byl Václav Klaus, který říkal Parlament a Senát stále, ať byl v jakékoliv funkci, a na výtku, že to tak není, reagoval: Co máte pořád s tím Senátem? Při volbě prezidenta se však naučil rozlišovat, byl to právě Senát, jenž mu pomohl. Senát si vybudoval velmi dobrou pozici v zahraniční politice a v cizině jsme vždy hájili zájmy České republiky a čestných podnikatelů. Mé základní heslo bylo: v zahraničí mám na sobě nejprve dres České republiky, pod ním Senát, dále své jméno a až vespod tričko své politické strany. Tak by to mělo být. Senát určitě není luxus ani nadbytečný.
Změnilo se nějak klima v Senátu za posledních dvacet let? Jak a v čem?
Senát se změnil, a to výrazně. Jak jsem se již zmínil, na začátku to bylo o faktické diskusi a relativně přátelské diskusi v zákulisí. Poslední roky je jednání stále více konfrontační a postupně mizí, až na výjimky, pozitivní duch. Někteří začali dělat politiku s nenávistí, a dokonce je jim proti srsti i pozdravit staršího kolegu. To je ale obecný jev současné politiky, bohužel.
Během své existence zažil Senát mnohé. Jednou byl silnou protiváhou stranám opoziční smlouvy, pak mu dominovala ODS, již následně stejně drtivě vystřídala ČSSD. Je dnes takové jednoznačné uspořádání v Senátu ještě možné?
Převaha členů standardních politických stran byla a je vždy výsledkem voleb a dle mého je to tak dobře. Vítěz se ale musí chovat slušně a korektně, chtít i opozici. Zatím se to dodržovalo. Mám obavy, že v budoucnu to bude o „válcování“. Politik nesmí zapomenout, že jednou je nahoře a jednou dole a podle toho, jak se choval nahoře, tak se mu to vrátí, až bude dole.
Jaká témata podle vás rozhodnou letošní volby do Senátu i krajů?
Letošní volby se neodvážím tipovat. Je zde nový fenomén: hnutí ANO. Pevně věřím, že voliči budou volit podle programu politických stran, a nikoliv podle populistických výkřiků.
Před třemi lety jste kandidoval na prezidenta republiky. Ve volbě jste však vyhořel. Jak s odstupem více než tří let hodnotíte toto prezidentské klání?
Moje kandidatura na prezidenta za ODS byla po zralém uvážení, navíc po takzvaných primárkách uvnitř ODS, které jsem s převahou vyhrál. Bohužel jsem dostatečně nevyhodnotil postoj tehdejšího předsedy ODS a jeho laxní, až negativní postoj k mé kandidatuře. Bylo to zpětně hodnoceno, moje chyba, když jsem to pochopil, bylo již pozdě odstoupit z kandidatury. S negativním postojem předsedy ODS se nedá udělat dobrý výsledek a případné odstoupení by znamenalo osobní dluh 15 miliónů, jež ODS na volby věnovala. To šla hrdost stranou a bojoval jsem dál.
Vykonává Miloš Zeman svůj úřad dobře, nebo s ním nejste spokojen? V čem byste byl jiný?
Prezidenta Miloše Zemana nechci hodnotit. Mnoho věcí bych dělal jinak, jsme velmi rozdílní. V jednom s ním souhlasím a to je postoj k nelegální migraci.
Vaše domovská ODS se podle průzkumů před časem odrazila ode dna a začínají jí mírně růst preference. Jaký zisk ve volbách by podle vás byl uspokojivý a realistický?
Do problémů se ODS dostala převážně vlastní vinou. Kauza Petra Nečase se dostane do učebnic politologie, jak lze prohrát vládu i politickou stranu, i když se ukazuje, že policejní zásah i následná mediální kampaň byly nepřiměřené a účelové. Ale i rozhodnutí soudu přichází s odstupem času a potvrzuje, že ne vše bylo pravdivé, ale takový je život politiků. ODS se v preferencích vylepšuje, už stoupáme, a tak se snad voliči vrátí a opět uvěří, že máme dobrý program. Pokud budeme v krajských volbách nad 10 procent a získáme šest až sedm mandátů do Senátu, tak to bude dobré.
Jaké jsou vaše plány po odchodu ze Senátu? Vytratíte se z politiky úplně?
Plán po odchodu do důchodu ze Senátu mám jednoduchý. Kandiduji do krajského zastupitelstva, věřím, že voliči nám i mně osobně dají důvěru. Zkušeností z politiky bych rád přispěl ke kvalitní práci v Libereckém kraji a opět vrátil důvěru do politiky, hlavně že dohody se mají dodržovat. Jinak mám dost koníčků, jež mě udrží ve formě, a také si chci užít svých vnoučat, než budou dospělá. No a manželka si snad zvykne, že budu také doma.


description: Právnička, lidskoprávní aktivistka a manželka slavného herce George Clooneyho Amal Clooneyová se rozhodla domoci spravedlnosti pro ženu, která byla v devatenácti letech zajata bojovníky teroristické skupiny IS (Islámský stát), aby jí sloužila jako sexuální otrokyně. Slavná právnička si uvědomuje všechna bezpečnostní rizika a má plnou podporu svého manžela, který se stejně jako jeho žena do problematiky imigrace aktivně zapojuje.

title: Manželka George Clooneyho chce dostat před soud členy IS. Obhajuje jejich bývalou sexuální otrokyni

fasttext_language: cs


title: Teroristický útok na auto předsedkyně Alternativy pro Německo. Sluníčkáři?

maintext:
Obvykle zde polemizuji se sluníčkáři, kteří schvalují zločiny nějakých islamistů. Nyní to však vypadá, že v Německu už nejde o zločiny imigrantů, ale o zločiny samotných sluníčkářů. Nějaký imigrant by těžko zapaloval auto funkcionářce AfD.
Předsedkyně Alternativy pro Německo ze spolkové země Sasko Frauke Petryová v sobotu večer na Facebooku zveřejnila fotografie svého vyhořelého auta. S krátkým komentářem, že k nočnímu požáru jejího vozu došlo tak, že někdo položil k pneumatikám zápalnou bombu. Ta pak kolem jedné v noci explodovala a auto zapálila.
Alternativa pro Německo je protiimigrantské seskupení, a tak by se mohlo zdát, že auto paní místopředsedkyni zapálil nějaký zlotřilý imigrant. Je to však vzhledem k okolnostem nepravděpodobné.
Imigrant úkolovaný (či identifikující se s) Islámským státem nemá zapalovat auta, ale zabíjet nás, Evropany. Proto by v případě útoku IS na Alternativu pro Německo vše proběhlo tak, že by se nějaký magor odpálil na jejich demonstraci.
Zapalovat prázdná auta je trochu pod úroveň těchto gentlemanů, ti potřebují vidět prolitou krev! Druhý důvod, který vylučuje imigranty, je, že by pro ně bylo výrazně těžší než pro Němce zjistit, čím paní místopředsedkyně jezdí, kde bydlí a kde parkuje.
Zapalování aut je zato typickou součástí demonstrací našich vlastních násilníků, známe je ze Španělska či z Francie jako standardní součást demonstrací levice a ultralevice.
Proto si myslím, že mnohem pravděpodobnějším žhářem vozu Frauke Petryové je nějaký opravdu angažovaný německý levičák, sluníčkář do morku kostí — něco jako místní německá obdoba Sítě revolučních buněk — a zapálil to auto v rámci třídního boje proti antiislamistům stejně, jako zapalovali čeští anarchisté auta před Řízkárnou.
Takže abychom si pomalu zvykali na to, že kromě teroristických útoků islamistů nás budou ohrožovat ještě teroristické útoky sluníčkářů. Fakt skvělý.


title: Šéf FBI o webkamerách: Všichni by si měli tu svou ihned přelepit!

maintext:
Jsou vládní agentury schopné zapnout na dálku vaši webkameru a sledovat tak váš život? Již Edward Snowden, který v roce 2013 musel uprchnout do Ruska poté, co předal novinářům obrovské množství dat o práci americké agentury NSA, tvrdil, že ano. Tato obava se znovu vynořila, když se před několika měsíci ukázalo, že webkameru na svém Macbooku přelepuje i zakladatel Facebooku Mark Zuckerberg. A k němu se nyní přidal další a zdánlivě nepochopitelný spojenec – ředitel FBI James Comey.
Ten před časem přitom tvrdil, že lidé by neměli svá zařízení dělat „nehacknutelnými“, protože to ohrožuje národní bezpečnost. Nyní ale přiznává, že i on má doma webkameru přelepenou. Obavu prý ale nemá z vlády, nýbrž z hackerů. Ti mohou člověka na základě informací získaných z pozorování skrze kameru velmi jednoduše vydírat.
„Není přece divné, že se ředitel FBI zajímá o svou osobní bezpečnost. Existují prostě některé rozumné věci, které byste měli dělat a tohle (přelepení webkamery pozn. red.) je jednou z nich,“ uvedl Comey v rozhovoru se státním návladním před publikem ve Washingtonu. Každý počítač ve vládních kancelářích má pak dle jeho slov kromě webkamery i víčko, které ji dokáže překrýt. To právě proto, aby zaměstnance nemohl při práci sledovat nikdo nepovolaný.
Ať už tedy máte respekt před schopnostmi hackerů nebo třeba i vládních agentur, přelepení vaší kamery nebude vůbec na škodu.


description: V dnešní době bdělých sociálek by to určitě neprošlo, ale ve 30. letech minulého století se staly klece pro děti mimořádně populárními. Tehdejší doktoři totiž začali matkám doporučovat otužování dětí na čerstvém vzduchu a to pro ty, které bydlely ve městech nebylo úplně jednoduché. Absenci zahrady se tak místo koupí kočárku rozhodli řešit koupí kovové klece, kterou zavěsily za okno.

title: Výchova podle prababiček: Malé děti si hrály v klecích zavěšených za okny věžáků


description: Na celkovou populaci 250 milionů lidí je v Indonésii jen 48 zařízení pro lidi s duševní poruchou. Většina z nich je přitom ve čtyřech z celkově 34 provincií. Pro ostrovní stát jsou tyto problémy zkrátka přítěží a něčím, o čem se raději vůbec nemluví.

title: Když je duševní porucha tabu: Indonésie drží nemocné v mimořádně krutých podmínkách

maintext:
Právě kvůli této ignoraci vznikl zrůdný Pasung. Nelidská praktika přivazování a zavírání příbuzných, kteří by potřebovali pomoc psychiatrů. Navzdory vládnímu zákazu z roku 1977 je takto v současnosti, dle dat od Humans Right Watch, týráno zhruba 19 tisíc lidí. Obyvatelé ostrovů totiž často věří, že člověk s duševní poruchou je pouze posedlý ďáblem.
Přesně tak to viděl i Engkos Kosasih, jehož příběh zveřejnila CNN. Ten držel svou dceru 15 let zavřenou v jedné malé místnosti, protože věřil, že na ni někdo uvalil kletbu. "Začala ničit věci a jíst syrovou kukuřici z cizích polí. Čelil jsem hanbě a měl strach," vysvětlil Engkos, proč zatloukl i okna dceřina pokoje. Ta tak musela žít v naprosté tmě. Ruce i nohy jí svázal kabelem, ale z toho se po čase žena dokázala dostat. Engkos přiznává, že se vyhýbal jakémukoliv kontaktu, do pokoje nechodil ani uklízet a jídlo jí dvakrát denně strkal skrze díru ve zdi.
Co se s porušováním zákazu snaží dělat indonéská vláda? Na opakované dotazy Reflexu se nikdo ani neobtěžoval odpovědět. To názorně ukazuje, jak se k lidem s duševní poruchou na ostrovním státě staví. Na mezinárodní tlak ale místní orgány přece jen reagují a tak se už po několik let snaží fotografka Andrea Star Reese pomocí sérií fotografií ukázat, v jak nuzných podmínkách jsou v Indonésii nemocní lidé nuceni žít.
Její fotografie zachycují převážně ty pacienty, kteří měli to "štěstí" a byly umístěni do jedné z místních léčeben. Ani to ale neznamená, že by byli uchránění před nelidskými podmínkami. Nedostatek jídla, nucené samotky, klece a všudypřítomné řetězy dávají jasně najevo, že tady není v pořádku vůbec nic.


description: V nejizolovanější a nejpodivnější zemi Střední Asie, v Turkmenistánu, otevřeli v sobotu v hlavním městě Ašchabadu nádherné nové letiště. Architektonicky vydařená budova o pěti patrech a celý areál stály dohromady v přepočtu přes 74 miliard korun. Má to ale jeden zásadní problém. Na letiště, které je schopno odbavit 1600 lidí za hodinu, létá jen málokdo.

title: Úžasné letiště za 74 miliard. Ale je tu problém, nikdo tam nelétá, je v Turkmenistánu


description: Lord Ivar Mountbatten, bratranec současné královny Alžběty II., se stal prvním členem rozvětvené britské královské rodiny, který otevřeně přiznal, že je gay.

title: První člen širší britské královské rodiny otevřeně přiznal, že je gay


title: Jak bezpečí vítězí nad svobodou aneb Svět patnáct let po 11. září 2001

maintext:
Po patnácti letech od pádu newyorských Dvojčat se spory o tom, jestli se jedná o pouhý pomíjivý dobový výstřelek, či o začátek čehosi radikálně jiného, zdají být bezpředmětné. Rozbité vejce se škvaří na pánvi a nikdo si ani ve vtipu nemyslí, že by se dalo vrátit do skořápky.
Když se Pilát Pontský přel s veleknězem Kaifášem o osudu kacířského kazatele Ježíše z Nazaretu, netušil, že už žije v roce 33 po Kristu – stále se domníval, že venku je 19. rok vlády císaře Tiberia. Také my ze setrvačnosti máme za to, že se píše rok 2016 našeho letopočtu, zatímco není vyloučeno, že už žijeme v době po něm.
Co by, kdyby
Nezměnilo se samozřejmě úplně všechno, ale příliš mnohé, než aby to zůstalo nepovšimnuto. Úvaha, co by se stalo, kdyby se toho dne
11. září 2001 nestalo nic, je lichá. Nikoli jen proto, že v dějinách „co by, kdyby“ neplatí. Datum mohlo být náhodné, událost zákonitá.
Dnes si už sotva umíme představit, že byly časy, kdy se trochu movitější Evropané vypravovali Orient expresem napříč zeměmi zeleného půlměsíce, aby tam strávili rodinnou dovolenou, sice exotickou, ale vcelku bezpečnou. Neumíme si představit ani věci včera ještě zcela banální. Ty tam jsou doby, kdy se přátelé vyprovázeli až k letadlu, kdy se do letištní budovy nemuselo vstupovat bez bot jak do mešity a do letadla se mohla vzít placatka s povzbuzujícím mokem, kdy do Pražského hradu se dalo dostat i jinak než přes detekční rám, kdy znalost koránu ještě nebyla společenským bontónem. Příklady se dají vršit a každý dle libosti by mohl přidat své vlastní.
Jedna z nejviditelnějších proměn tkví v tom, že součástí našich životů se stala válka bez zeměpisných a časových omezení. Balkánské konflikty v 90. letech šokovaly zejména proto, že vybočovaly z evropské rutiny. Normálním stavem lidstva po půlstoletí se zdál být mír. Válka byla spíše krátkodobým vyšinutím, kolektivním amokem. Jenže afghánské tažení se protáhlo tak, že je nyní pokládáno za nejdelší válečné angažmá v amerických dějinách. Ani o iráckém vojenském nasazení Spojených států nemůžeme s jistotou tvrdit, že v určitém okamžiku nadobro skončilo. Někdo je z bojiště stahován, jiný zase nasazován. Válka se nám vloudila do životů jako myslitelné zlo, které může udeřit kdykoli a kdekoli.
Bezpečnost za svobodu
Priority svobody a bezpečnosti si mezitím vyměnily místa. Nouze nás poučila, že žití je vůbec nebezpečné dobrodružství, jež obvykle končívá smrtí, a svoboda za stavu trvalého ohrožení nemůže být ani sladká, ani úplná. Zákony typu amerického Patriot Act všude radikálně omezují volnost pohybu a nebývale rozšiřují pravomoci tajných služeb. Odposlechy, sledování a preventivní lustrace občanů se stávají normou běžného života a už nikomu nestojí za protest.
Technický pokrok na pocitu jistoty nepřidává, ba naopak, zdokonaluje způsoby sledování. Mnohý evropský intelektuál zvyklý nemilosrdně tepat Ameriku za její přehnaná protiteroristická opatření – za mimosoudní vězení, za policejní brutalitu, za výslechy s torturou, za střelbu bez varování, za všudypřítomnost ozbrojenců – se hystericky dožaduje zavedení stanného práva, jakmile se strašidlo teroru zjeví v jeho vlasti. Zatímco v zámoří celoplošný výjimečný stav nikdy zaveden nebyl, v takové sladké Francii platí už rok a jen bůh ví, kdy bude zrušen.
Civilizační problém
Stěhování blízkovýchodních národů do Evropy rovněž způsobilo nevratné změny. Z hlediska sociálních a kulturních dopadů je lhostejno, zda migrace je legální, nebo nelegální – je to civilizační problém, který jistojistě bude zatěžovat příští generace Evropanů.
Aniž se někdo namáhal zakotvit nový stav v ústavě, tento živelný proces udělal z tradičních národních států otevřené přistěhovalecké společnosti na způsob Nového Zélandu, jen s ledabylejší kontrolou při vstupu. Ukazatelem úspěšnosti politických systémů už není prosperita a vědecko-kulturní vyspělost, ale schopnost začleňovat žádoucí novousedlíky nebo deportovat nežádoucí.
To zásadně mění západní étos založený na uznání absolutní hodnoty snášenlivosti a rozmanitosti. Sotva evropská veřejnost překonala archaické předsudky a zvykla si na intelektuální otevřenost vůči všemu novému, už se stala terčem útoků motivovaných spíše nepřátelským pojetím morálky, nábožnosti a spravedlnosti než racionálními zájmy. Princip tolerance napříště bude vyžadovat složité upřesňování, vůči komu je vlastně použitelný, a už vůbec nikdo nebude stát o přehnanou rozmanitost.
Nevratné změny
Ztracená klíčenka, jak známo, se lépe hledá pod lucernou. Svět je temný a neprostupný hvozd, proto mnozí myslitelé hledají klíč tam, kde je světlo a kde s věcmi se dá reálně pohnout. Odpočítávají zhroucení starého řádu nikoli od útoku samého, nýbrž od americké reakce na útok. Prý teprve americký vstup do války „s otevřeným koncem“ spustil řetězec nevratných změn.
To Bushova arogantní snaha vnucovat demokracii silou všem bez rozdílu údajně způsobila většinu negativních jevů: rozvrat mezinárodního řádu a impotenci institucí, odcizení s Evropou, zatlačení Turecka do náruče Východu, vzestup Číny, arabské jaro, rostoucí moc Íránu, odpadnutí Venezuely a jiných latinskoamerických zemí od Západu, venkoncem i konflikt s Ruskem o Ukrajinu.
Celý tento koncept stojí na písku, a pokud něco obráží, pak jen myslitelskou bezradnost svých nositelů, darmo že podmaňuje svou prvoplánovou snadností. Masívní povaha zasazeného úderu vyžadovala stejně masívní odpověď a v době bezprostředně po 11. září 2001 to bylo nad slunce jasné.
S Bushovým postupem souhlasilo tehdy přes 90 procent Američanů, nejinak smýšlel také zbytek světa. Pařížský deník Le Monde vyšel druhý den po útoku s palcovými titulky „We’re All Americans Now“ (Všichni jsme nyní Američané). Vladimir Putin promptně vytočil číslo Bílého domu a ujišťoval svůj americký protějšek bezmeznou podporou Ruska.
Rána do slabin
Smysluplnost afghánského tažení v nikom nevyvolávala pochyby: v Kábulu vládli lidé, kteří přepadení Ameriky spunktovali. Rána byla mířena přesně a zasáhla americkou civilizaci do symbolických slabin. Váhání, natož nicnedělání by Bushovi nikdo neodpustil – tehdy ani později.
Prezident Barack Obama dokázal, že programová pasivita umí být mnohem krvavější a ztrátovější než činorodost, byť bezhlavá. Za posledních osm let ve světě zahynulo dvojnásob více lidí než za dvě Bushova funkční období, plná válečných výprav.
Blíž pravdě budou asi ti, kdo se spolu s britským publicistou Anatolem Lievenem domnívají, že všechny výše vyjmenované hrozivé problémy v realitě už byly založeny v podobě vývojových trendů a jen vyhřezly na povrch. Nerovnovážnou globalizaci, ekonomický růst na dluh, bobtnající spotřební třídu s její hltavou nenasytností přece nevymyslela al-Ká’ida nebo Islámský stát, ty jen propíchly nádor.
Hédonistická mentalita
Představa, že válku lze vyhrát, aniž by západní svět musel zaplatit za vítězství dílem ze svého blahobytu a pohodlí, byla utopická. Hédonistická a poživačná mentalita zůstane nejspíš přídomkem končícího kalendáře, v nové době se bude muset Západ rozpomenout na spartánskou výchovu, na asketičtější, zmužilejší způsoby chování.
Jedním z neklamných příznaků přechodné současnosti je ochablost křesťanství a vyvanutí jeho vlivu na společnost. Po úpadku antické civilizace hlavní, i když ne jedinou světotvornou silou bylo právě křesťanství. Jednoznačnými vojenskými, ekonomickými, vědeckými, kulturními, technologickými tahouny rozvoje byly země křesťanské kultury.
Také demokratické hodnoty, jimiž se tu více, tu méně řídil Západ, jsou svým původem převážně judeo-křesťanské. Rozhodujícím způsobem ovlivnily i tak svébytné velmoci, jako jsou Indie a Japonsko, do velké míry a při vší odlišnosti byly tím palivem, které pohání rozmach současné Číny.
Jenže nynější křesťanské instituce zcela rezignují na výklad současného světa. Nepřichází od nich závažné slovo o tom, jak si poradit s rostoucím pnutím mezi mírem a válkou, svobodou a bezpečností, tolerancí a pravdou.
Západní národy se zmítají mezi ignorancí a arogancí a zdají se být opuštěny svými pastýři. Ti nadále vyhrazují království nebeské jen pro chudé duchem a vychvalují radovánky pokorného přijetí mučednické smrtí. Vzdorovat energičtějším věroukám to příliš nepomáhá. Zevnitř žitých dějin není možné přesně předpovědět, jakým bude nový svět, lze však se značnou jistotou konstatovat, že mu nebudou dominovat žádné náboženstvím určené hodnoty.
Stejné věci
Jsou věci, které zůstávají stejné i v dnešním, rychle se proměňujícím světě. Tak jako kdysi jsme bezmocní tváří v tvář smrti, zhoubným nemocem a živelním pohromám typu tsunami, hurikánu a zemětřesení. Technologické havárie jsou schopny pustošit náš hmotný svět možná ještě tragičtěji než v předprůmyslové době. Možnosti volby vlastní životní cesty jsou stejně omezené jako dřív.
Máme více gadgetů, leč nemáme méně hrozeb a obav. Globální ekonomická krize nestraší lidstvo méně než vzpomínka na padající věže Světového obchodního centra. Vstupujeme do doby plné nových politických, technologických a kulturních výdobytků, ale také plné starých protivenství a předsudků, věčných otázek, na něž nenacházíme odpověď.
Téma Patnáct let od 11. září najdete v novém tištěném Reflexu, který vychází ve čtvrtek 8. září.


title: Média a protivníci šíří o německé AfD nesmysly, protože vysála všechny ostatní strany

maintext:
Politická strana Alternativa pro Německo se stala noční můrou pro zavedené partaje u našich sousedů, ale i pro média po celém světě. Je označována za populistickou a extrémně pravicovou, ale když se podíváte na její program a volební materiály, vidíte něco úplně jiného. Proč tedy tolik vypjatých reakcí? Odpověď najdeme jinde – AfD odebírá voliče všem. A to už za opakované útoky a lži stojí.
Například při nedělních zemských volbách v Berlíně získala AfD přesně 231 325 hlasů (14,2 procenta) a poprvé se tak dostala do parlamentu německé metropole. Okamžitě se ozvaly z potrefených zavedených stran, které ztratily hodně procent oproti volbám v roce 2011, varovné hlasy, že by se mohlo jednat i o návrat „nacismu“.
To už jsou velmi vážná slova. Podívejme se, proč něco tak extrémního je schopen vůbec někdo vyslovit.
Podle průzkumů až 90 procent voličů Alternativy pro Německo velmi zajímá problém migrace a jejich následků. Chtějí je navíc urgentně řešit. To je daleko vyšší číslo, než u jiných stran. Logicky to v současné době přitahuje jak prvovoliče, tak bývalé příznivce jiných politických seskupení. A to se jen tak neodpouští.
Konkrétní čísla také dokazují, že tradiční německé strany lžou, aby zamaskovaly své vlastní neúspěchy.
Jak ukazuje průzkum televize ARD (ta je veřejnoprávní jako naše ČT, takže z náklonnosti k Alternativě pro Německo ji podezírat nelze, protože se spíše přiklání k vládním stranám) a agentury Infratest dimap, pro AfD hlasovalo o víkendu nejméně 64 tisíc prvovoličů. To je nejvíce ze všech stran. Téma migrace prostě táhne, ať si CDU kancléřky Angely Merkelové tvrdí cokoli.
Ještě zajímavější pak je, kde vlastně Alternativa další své voliče vzala. Není totiž vůbec pravda, že jsou to nějací zbloudilí neonacisté.
Komu bere AfD voliče?
Podle již zmiňovaného průzkumu uzmula AfD (z celkových 231 tisíc) straně CDU minimálně 37 tisíc jejich bývalých voličů. Tento počet zachytil průzkum, takže číslo je ve skutečnosti podle odborníků ještě o něco málo vyšší.
Od sociálnědemokratické SPD putovalo k Alternativě jen v Berlíně 22 tisíc voličů, od zdevastovaných Pirátů a levicové Linke po 11 tisících voličích a dokonce ulovila 3 tisíce duší i u Zelených.
Alternativa pro Německo odebírá ve všech spolkových zemích všem stranám a nejvíce právě těm největším – CDU a SPD.
Falešné jsou většinou i slova o populismu a extremismu AfD.
K berlínským nedělním volbám vydala strana nejenom na internetu, ale i v tištěné podobě mnoho materiálů pod heslem „Berlín potřebuje modrou“. Jen volební program má 40 stran a věnuje se podrobně všem oblastem života. Jakýpak populismus, podobně propracovaný program nemá v Česku ke krajským volbám (obdoba těch německých zemských) žádná strana.
AfD mluví nejen o uprchlících
Není ani pravda, že AfD se stará pouze o migraci. Je to sice silné téma, ale to by Němcům absolutně nestačilo. Zajímavý je například volební program ke školství v Berlíně. Vyšel i v samostatné tištěné podobě. Jmenuje se „Berlín potřebuje prvotřídní vzdělávání“ a kromě jiného řeší otázku toho, kde vzít ve světě dobré příklady. Takže zde najdete i část pod názvem „Finsko jako model?“, protože právě v této skandinávské zemi dosahují děti v mezinárodním srovnání vynikajících výsledků.
Takhle vypadá populismus a extremismus v praxi?
Jistě, i mezi členy AfD se najdou lidé, kteří používají někdy zbytečně až moc silná slova. I to patří k politice, ostatně Česká republika není výjimkou. Taková slova jsme slyšeli od Klause, Zemana, Topolánka, Paroubka až po Babiše. Musíme ale hledat, co je za těmi slovy. Nebo zda je vůbec něco za nimi. Jenže s tím si hlavu většina lidí neláme.
Proto i o německé Alternativě pro Německo slyšíme často pouze domněnky a nesmysly.
Pro zajímavost a porovnání, zde najdete dobře propracovaný volební program Alternativy pro Německo v hlavním městě Berlíně.


description: Zoologická zahrada hlavního města Prahy byla otevřena před 85 lety, 28. září 1931, v dolní části pražské Troje. U jejího zrodu stál vynikající zoolog a překladatel Brehmova Života zvířat profesor Jiří Janda.

title: Pražská zoologická zahrada slaví 85 let


description: Orient expres byl v dobách své největší slávy v železniční dopravě symbolem starosvětského luxusu. Vlak původně nazvaný Express d’Orient poprvé vyjel z Paříže do Rumunska 5. října roku 1883. Vezl 40 cestujících, které na cestu pozval Belgičan Georges Nagelmackers (1845–1905), v jehož hlavě se nápad na luxusní cestování v dokonale vybaveném vlaku zrodil. Mezi cestujícími byl také pařížský korespondent londýnských Timesů, novinář Henri Stefan Opper de Blowitz. A právě díky němu plnil vlak hotelového typu titulní strany novin z celého světa. Bohatí, slavní, mocní i aristokrati, všichni chtěli jezdit Orient expresem, vlakem králů a králem vlaků, jak se mu později začalo říkat.

title: Vlak králů, král vlaků: Orient expres, nejslavnější železniční spoj všech dob


title: Má Hillary dvojníky? Zdraví americké prezidentské kandidátky rozvířilo konspirační teorie

maintext:
Zdraví americké demokratické kandidátky Hillary Clintonové je předmětem žhavých spekulací již celé měsíce. Ale po jejím kolapsu při vzpomínkových akcích na atentáty z 11. září 2001 v New Yorku se různé konspirační teorie staly skutečným hitem internetu. Jedna z nich tvrdí, že Hillary má dvojníky. Vznikly o tom i různé účty na Facebooku či Twitteru.
Podle „konspiračních teoretiků“ jsou důkazy o dvojnicích jasné, stačí se prý podívat na fotografie z 11. září, na kterých jsou vidět některé podrobnosti z kolapsu Hillary Clintonové.
Jedna z teorií tvrdí, že Clintonová se z toho dne vyznačuje mnoha odlišnostmi v detailech. Na obrázcích po zhroucení prý nemá tolik vrásek a má také větší lícní kosti a menší břicho.
Podle původní oficiální tiskové zprávy se Clintonové při akci k 11. září udělalo pouze nevolno. Později přiznala, že má zápal plic.
Z místa nebyla odvezena do nemocnice, ale do bytu své dcery Chelsea. To ovšem ještě více podnítilo různé spekulace. Pak Clintonová sama přiznala, že nemoc hodně podcenila.
Parkinsonova choroba
Na videu natočeném po jejím kolapsu, které koluje po sociálních sítích, ale i ve velkých médiích, se objevuje žena, pravděpodobně doktorka, která podle všeho radí Clintonové, aby zaťala prsty v pěst, což v mnoha pozorovatelích zaselo strach, že trpí Parkinsonovou nemocí.
Ale na pozdějším videu vypadá zdravě a říká, že se cítí dobře. I to vyvolalo podezření.
Hillary Cliontonová má přitom skutečně již přes dvacet let známou dvojnici, která se jejich vzájemnou podobou živí. Několikrát se s ní i osobně setkala. Jmenuje se Teresa Barnwellová. Ta na svém Twitteru a pak pro deník USA Today ale potvrdila, že 11. září byla celý den v Los Angeles a připojila k tomu i fotografie. Vyzývala lidi, že nemají věřit v tomto případě nějakým konspiračním teoriím o „dvojnici“, která nahrazuje Hillary kvůli jejímu zdravotnímu stavu.
Američan nerad přizná nemoc
Otázkou je, proč Clintonová vlastně svoji nemoc tajila a přiznala ji tak pozdě. V Americe je to ale spíše věc obvyklá, lidé se k nemocem přiznávají daleko méně než v Evropě. Navíc prezidentská kandidátka „jede“ rozhodující část kampaně, takže ani nemoc ji nemohla zastavit. I když teď se tak stalo.
Pak také přiznala, že pokyny svých lékařů „ignorovala“.
Jenže minulý měsíc naopak tvrdila, že zvěsti o jejím špatném zdravotním stavu jsou pouze „nezvyklou strategií“ proti ní.
V případě nemoci Hillary Clintonové se ovšem tentokrát držel zpátky i jinak vždy ostře reagující Donald Trump. Popřál ji, ať se uzdraví a brzy se vrátí do kampaně. Ostatně není žádnou konspirační teorií, že kdysi měli Trump a Clintonová poměrně blízké vztahy.


description: Sněmovna dnes schválila zpřísnění zákona o střetu zájmů i s některými omezeními pro podnikání členů vlády, které zjevně míří na ministra financí a předsedu hnutí ANO Andreje Babiše. Členové kabinetu sice budou moci dál ovládat firmy, společnosti ale nebudou mít přístup k veřejným zakázkám, nenárokovým dotacím a investičním pobídkám. Zákon, který nyní zamíří k posouzení do Senátu, po sněmovních úpravách zakáže budoucím členům vlády provozovat rozhlasové a televizní vysílání a vydávat periodický tisk.

title: Sněmovna schválila zpřísnění zákona o střetu zájmů, členové vlády nebudou moci provozovat média

maintext:
Pro předlohu hlasovalo 135 ze 183 přítomných poslanců, proti jich bylo 39. Normu nepodpořili jen poslanci hnutí ANO a několik nezařazených členů dolní komory. Babiš, který vlastní skupinu Agrofert včetně mediálního domu Mafra a rozhlasovou stanici Impuls a televizi Óčko, se z dnešního jednání dolní komory omluvil. Ve Sněmovně ale byl přítomen.
Předseda poslanců ANO Jaroslav Faltýnek před závěrečným hlasováním poděkoval poslancům, že aspoň částečně zvítězil zdravý selský rozum, když Sněmovna odmítla úpravy, podle nichž by člen vlády nesměl vlastnit majetek. Podotkl ale taky, že přijímat zákony kvůli jednomu člověku jde proti základním principům právního státu. "Dohodli jsme se, že většinově nepodpoříme konečnou verzi tohoto zákona, uvedl.
Za rozpačitý a bezzubý označil výsledek hlasování o pozměňovacích návrzích šéf frakce KSČM Pavel Kováčik, který si vzal před konečným hlasováním přestávku na jednání klubu. I malý pokrok je ale podle něho pokrokem a pozitiva převážila.
Vládní předloha předpokládá mimo jiné to, že politici budou dávat majetková přiznání i při vstupu do politiky. Poslanci nepodpořili návrh ústavně-právního výboru, aby byla neveřejná. Přijali naopak úpravu, podle níž mají oznámení dávat i soudci a státní zástupci. Do soudcovských oznámení, která by shromažďoval Nejvyšší soud, by veřejnost přístup mít neměla.
Ostatní funkcionáři by podávali přiznání podle novely do centrálního registru, který by vedlo ministerstvo spravedlnosti. Poslanci nepřijali úpravu Marka Bendy (ODS) na zachování nynějšího stavu, kdy politici a někteří úředníci posílají každoročně přiznání na několik tisíc míst podle druhu funkce.
Novela zákona o střetu zájmů, v němž poslanci provedli i další úpravy, zejména ohledně výše hodnoty přiznávaného movitého majetku, je podle vlády součástí protikorupčního tažení. Jednotný registr by měl zlepšit veřejnou i úřední kontrolu přiznání. Uzákonění povinnosti předkládat první přiznání při nástupu do funkce umožní zjistit, k jakému majetku funkcionáři za dobu působení přišli. Předloha zvyšuje například i možné sankce za porušení zákona.


title: Poslední zvonění! Do pátku 30. 9. si lidé musí říci o své penzijní úspory

maintext:
Pátek 30. září je posledním dnem, kdy lidé, kteří spořili ve II. důchodovém pilíři, musí dát penzijní společnosti vědět, co s penězi chtějí udělat. Druhý důchodový pilíř zrušila Sobotkova vláda a s jinou hlubší reformou důchodů už do konce svého mandátu nepočítá – i když to kdysi slibovala.
V druhém pilíři si spořilo mezi roky 2013 až 2015 téměř 85 tisíc lidí. Od července se jednotlivé fondy likvidují, od 15. října začnou s výplatou naspořených peněz klientům. Kdo ještě nevyplnil kdysi zaslané formuláře a neposlal je zpět, může si je stáhnout z webu příslušné penzijní společnosti. A pokud klient promešká i termín 30. 9. 2016? Jeho úspory skončí na finančním úřadě, kde si o ně bude moci zažádat.
Naspořené peníze si lidé mohou převést do III. důchodového pilíře, anebo vybrat – a to včetně státního příspěvku, který představuje dvě třetiny uspořené částky. Kdo zvolí tuto variantu, bude mít sice v budoucnu o trošku nižší důchod, ale půjde jen o desetikoruny, nanejvýš o stokoruny měsíčně. Především lidem s nadprůměrnými příjmy se vyplatí vybrat si vše a to kvůli výraznému přerozdělování uvnitř státního penzijního systému. Přesto, kdo by nechtěl, aby se mu starobní důchod jednou krátil, může státní příspěvek vrátit, tedy ho doplatit. O výpočet částky může požádat Českou správu sociálního zabezpečení do 30. 6. 2017.
Po pátku tak, symbolicky, my všichni budoucí penzisté se opět budeme houpat v náruči státu. Jak se stát za deset, dvacet, třicet let postará o jakž takž slušné důchody, to je dnes ve hvězdách. Žádná reforma nahrazující zrušený druhý pilíř není a nebude. Ministryně Marksová sice může slibovat, že našinec by měl prožít v penzi čtvrtinu života, ale na otázku, kde na to stát při přibývání seniorů vezme, odpovídá tajemně, že stát se zkrátka postarat musí.
Co tedy dělat? Spořit si, spořit si, spořit si. Ale tak, aby stát na ty úspory pokud možno nemohl sáhnout.


description: Vůbec poprvé za téměř 200 let je celý areál, kde se v Mnichově právě koná slavný pivní festival Oktoberfest, ohraničen plotem. Důvodem jsou obavy o bezpečnost, zejména po několika letních teroristických útocích v Německu. Jenže nebyly to obavy o bezpečnost, kvůli kterým o prvním víkendu přišlo na pivní slavnosti jen půl milionu lidí, místo loňského milionu. Vše zkazilo mizerné počasí.

title: Oktoberfest měl za víkend jen polovinu návštěvníků oproti loňsku. Strach z terorismu? Ne, špatné počasí


description: Praktičtí lékaři se dohodli s ministerstvem zdravotnictví na růstu úhrad pro příští rok a dalších požadavcích, a tak nebudou 21. září protestovat uzavřením ordinací. Oznámili to místopředseda Sdružení praktických lékařů Petr Šonka a náměstek ministra zdravotnictví Tom Philipp, který má na starosti přípravu úhradové vyhlášky na příští rok.

title: Stávka praktických lékařů nebude, dohodli se s ministerstvem


description: Chcete být jako Miloš? Tento dokonalý znalec všech možných výroků, bonmotů a citátů? Chcete být považován za vzdělance, ba polyhistora a trousit je se stejnou suverenitou jako on? Tu něco od Churchilla, tu od Caesara, tu od Peroutky, tedy pardon – i mistr tesař se někdy utne…

title: Chystá se nová společenská hra: Zlatý papouch aneb Kudy chodí, tudy trousí


title: Manželka oscarového režiséra Martina Formanová pro Reflex: Nevolím Hillary proto, že je žena

maintext:
Ve čtvrtečním tištěném Reflexu najdete téma věnované Hillary Clintonové, demokratické kandidátce na prezidentku Spojených států; o osudu Ameriky budou její občané rozhodovat u volebních uren 8. listopadu. V tématu se kromě toho, co si o Hillary myslí mladí Američané, dočtete také, jak její kandidaturu vidí původem české ženy, které mají ve Spojených státech právo volit.
Speciálně pro web Reflexu nám své zdůvodnění napsala i spisovatelka Martina Formanová, která odešla do Spojených států v roce 1994. Dnes žije mezi New Yorkem a Connecticutem se svým manželem, oscarovým režisérem Milošem Formanem a jejich dvěma čerstvě osmnáctiletými syny. Řekla:
„Hillary Clinton je nesmírně zkušená a pragmatická, což je její plus i mínus. Postrádá auru někoho, kdo vnáší do politiky nový vítr, naděje, silné charisma. Má za sebou ovšem přes třicet let práce ve veřejném sektoru, a její konzistentní snaha posílit sociální politiku je impresívní. Nevolím ji proto, že je žena. Volím ji, protože věřím, že bude skvělou prezidentkou.“
Martina Formanová publikuje v České republice knihy od roku 2002, napsala také dva scénáře televizních filmů. Její prvotinou je autobiografická Skladatelka voňavého prádla (2002), vyšly jí mimo jiné romány Trojdílné plavky (2007), Nevěra po americku (2011), nepřímé pokračování Skladatelky voňavého prádla s názvem Snědla dětem sladkosti (2012). K jejím zásadním knihám patří ta zatím poslední, Případ Pavlína, který mistrně literárně zpracovává drama rodičů topmodelky Pavlíny Pořízkové, kteří emigroval.


description: Příběh o nacistickém hledání důkazů o vzniku árijské rasy by mohl mít po dlouhých desetiletích neobvyklé pokračování. Španělské úřady se chystají požádat muzea v Německu a Rakousku, aby jim vrátila vzácné artefakty z hřbitova Vizigótů, které byly objeveny ve 30. letech minulého století u vesnice Castiltierra. Část vykopávek byla v roce 1940 předána na zkoumání německým nacistům, konkrétně to byl dar pro Heinricha Himmlera, který fanaticky prosazoval árijský mýtus o nadčlověku.

title: Španělsko žádá po 75 letech o vrácení darů, které dalo nacistovi Himmlerovi


description: Poutní indické město Vrindavan, asi 100 kilometrů jižně od metropole Dillí, patří mezi nejzvláštnější místa světa. Žije v něm i kolem 20 tisíc vdov, které sem přišly z celé země. Být totiž v Indii vdovou, znamená někdy ještě stále žít na okraji společnosti a živořit.

title: 20 tisíc vdov na jednom místě. Indie má pro ně celé město


description: Lidé se mě často ptají na tajnou ingredienci. Na něco, bez čeho se v kuchyni neobejdu. Můj seznam je dlouhý, ale na jednom z prvních míst určitě figuruje římský kmín. Výrazné, až pronikavé koření, které je chutí i aromatem na hony vzdálené kmínu našemu.

title: Není kmín jako kmín. Jmenují se stejně, ale každý dokáže udělat s jídlem něco docela jiného

maintext:
Římský kmín vás prostřednictvím své exotické chuti přenese na dovolenou do Egypta nebo na výpravu do Indie
„A co v tom je?“ Tahle otázka vždycky zazní, když podávám jídlo kořeněné římským kmínem. Jeho chuť je velmi specifická, strávník musí obvykle párkrát převalit sousto v ústech, než se rozhodne, jestli mu to chutná, nebo ne. Pokud ano, přijde láska na celý život. Tento druh kmínu je výrazný, nahořklý, mírně nakyslý, silně peprný s lehce anýzovou dochutí. A největší umění je dát ho do jídla tak akorát. Myslet si, že ho lze v receptu nahradit prostě kmínem, je bláhové, kýžený chuťový efekt se totiž ani při nejlepší vůli nedostaví.
Od Středomoří na východ
Botanicky se římský kmín nazývá šabrej kmínovitý, v západním světě na něj narazíte jako na kumin. Používá se především ve Středomoří a na Blízkém a Středním východě. Podstatnou roli hraje v indické kuchyni a zasahuje ještě dál na východ – až do indonéských talířů. Nejen zeměpisně, ale i historicky to je zajímavá komodita: kořenilo se jím už ve starém Egyptě, v Řecku či Římě. Byl tu staletí, jen do středoevropských pokrmů nedobloudil. Naše chutě se s ním začaly seznamovat nejspíš zprostředkovaně, a to přes britské a francouzské gastronomické zkušenosti z Indie a Alžírska.
Římský kmín je zkrátka chuťovou esencí tajemné exotiky, zatímco náš tradiční, tedy kmín kořenný či luční, má v sobě něco konejšivě domáckého. V jeho neutrální chuti je obsažena vzpomínka na babiččinu bramboračku, smaženici z hub, pečenou kachnu se zelím nebo dušené vepřové s bramborem ze školní jídelny.
Kumin, to je zase dovolená v Egyptě, výprava do Indie, nebo alespoň výlet do Londýna. Je nedílnou součástí asijských směsí koření a kari past, bez jeho typického aromatu by v nich totiž byla chuťová mezera. Pod názvem zira ho najdeme ve středoasijských zemích, na Balkáně mu říkají kimion, v Indonésii zase djintan. Nejčastěji se přidává do pokrmů z mletých mas, dobře si rozumí hlavně s jehněčím, ale i s vepřovým. Výborně doplní zeleninu nebo luštěniny, zejména cizrnu, objevíte ho, když se zakousnete do řady typických středomořských suchých salámů nebo klobás. Pro zintenzívnění a paradoxně i zjemnění jeho chuti je dobré ho krátce nasucho opéct na pánvi a následně podrtit v hmoždíři.
Pokud byste chtěli pro oba kmíny najít styčnou plochu, pak by to nejspíš bylo využití na výrobu likéru. Starou dobrou kmínku nejspíš znáte, nápoj z římského kmínu jsem ještě neměla tu čest ochutnat. Ale jakmile se naskytne příležitost, určitě to udělám.
Recept: Hummus s římským kmínem
Pokud vlastníte foodprocessor, nebo alespoň výkonný mixér, bude příprava hummusu otázkou pár minut. Poslouží i starý dobrý tyčový mixér, jen to bude chtít trochu víc trpělivosti. Receptů je spousta, tenhle je chuťově vyladěný a má vždycky úspěch. V tradičním hummusu jde o spojení cizrny, citrónu, sezamu a česneku – cizrna se postará o hutnost pokrmu a proteiny, citrónová šťáva dodá svěží prvky, sezam tuk a česnek pikantnost. Pokud tuhle harmonicky sehranou čtveřici doplníte o římský kmín a koriandr, získáte famózní, nutričně bezchybný pokrm se spoustou sladěných chutí.
Do nádoby na mixování vsypte dvě plechovky sterilované cizrny, nálev slijte a schovejte pro další použití. Přidejte šťávu z jednoho citrónu, hrst čerstvého koriandru, dva malé stroužky česneku, dvě lžíce tahíni (sezamové pasty), dvě lžičky v hmoždíři podrceného římského kmínu a podle chuti sůl. Pak už jen mixujte a podle potřeby přidejte trochu nálevu, aby měl hummus ideální kašovitou konzistenci. Je skvělý jen tak – s arabským chlebem a se zeleninou –, ale výborně ladí třeba s jehněčím.


description: Dnes od 10 hodin proběhlo v Národním divadle poslední rozloučení se zesnulou legendou světového sportu Věrou Čáslavskou (†74). Minulý týden jste si vzpomínku na slavnou gymnastku mohli přečíst v tištěném Reflexu, nyní si ji přečtete i na Reflex.cz.

title: Věra Čáslavská: Cesta na Olymp… a z Olympu

maintext:
„Cesta na Olymp… a z Olympu. Tak bych prozatím pracovně chtěla nazvat knihu o svém životě. Až vyjde v češtině, čtyři japonská nakladatelství mají zájem o její přeložení a vydání. Musím se do toho už konečně pustit,“ tvrdila mi ještě před necelým měsícem a smála se. Požádala mě společně s vydavatelem, abych jí pomohl s redakcí textu.
Několikrát jsme se sešli.
V Československu se o ní v šedesátých letech 20. století mluvilo obdivně jako o „naší Věrce“. Na olympijských hrách v Tokiu a Mexiku (Ciudad de México) získala sedm zlatých medailí. Gymnastku, která je od té doby nejslavnější českou sportovkyní, zná dodnes celý svět.
Gesto tichého protestu
Úplnou náhodou ji jako čtrnáctiletou ke gymnastice přivedla olympionička a královna kladiny Eva Bosáková, která se stala její trenérkou a brzy soupeřkou.
„Věra byla ohromný talent, zatímco Eva Bosáková usazená dáma,“ vzpomínal Vladimír Prorok, jenž obě trénoval. „Věra navíc Evu obdivovala a ctila tak, že ji nechtěla porážet. Mnohdy i kvůli tomu vynechala v závodě náročný prvek… Časem vymýšlela nové, často i riskantní prvky a určovala vývoj světové gymnastiky.“
Když na pražském mistrovství světa 1962 vyhrála přeskok, druhá skončila ve víceboji jednotlivkyň a třetí v prostných, bylo to předznamenání dalších úspěchů krásné a usměvavé světlovlásky. Na tokijské olympiádě 1964 získala během čtyř dnů tři zlaté medaile a stala se tváří her. To mělo ovšem i svůj rub: do tokijských ulic mohla vyjít pouze „zamaskovaná“ – v šátku a černých brýlích. I tak ji však lidé poznali a z její návštěvy obchodního domu byla několikahodinová autogramiáda.
Vrchol kariéry zažila na olympijských hrách v Mexiku, tady získala čtyři zlaté a dvě stříbrné medaile. Zvítězila ve víceboji, prostných, přeskoku, na bradlech, ale podle odborníků i diváků měla vyhrát i kladinu. Rozhodčí však přiřkli vítězství Nataliji Kučinské ze Sovětského svazu a Věra se musela smířit se stříbrem. Olympiáda se konala v říjnu 1968, krátce po přepadení Československa vojsky Varšavské smlouvy, zejména Sovětského svazu.
„Věděla jsem, že pro národ v naší okupované zemi jsou medaile důležité, a proto jsem při naší hymně vzhlížela vzhůru, zatímco při sovětské jsem od sovětské vlajky odvracela hlavu. Tohle gesto bylo vyjádření tichého protestu proti okupaci naší země. Věděla jsem, že si toho lidé u televizních obrazovek všimnou.“
Kladina v lese
I v Mexiku se stala tváří her. Diváci jí fandili skandovaným pokřikem Vera, Vera-ra-ra-ra!, čímž zároveň vyjadřovali sympatie okupované zemi v daleké Evropě. Když se po olympiádě vdávala v jejím dějišti za atleta Josefa Odložila, zaplnilo náměstí před metropolitní katedrálou na sto tisíc lidí. O dva měsíce později byla vyhlášena nejlepší světovou sportovkyní roku 1968. Ale nedosti na tom, neboť vzápětí se za Jacqueline Kennedyovou stala druhou nejpopulárnější ženou planety.
Příští rok ukončila kariéru, protože se jí narodila dcera Radka a o pět let později syn Martin. Řeklo by se happy end, leč brzy bylo všechno jinak. Komunistický režim upevňoval moc a nazýval to „normalizací“, a tak byla ještě včera „naše Věrka“ vyloučena z Československého svazu tělesné výchovy, jinými slovy z řad sportovců. Potrestána za podpis výzvy Dva tisíce slov v roce 1968 a pak i za to, že jej odmítla odvolat.
Nicméně po návratu z mexické olympiády ji Mladá fronta požádala, aby o své sportovní kariéře napsala knihu. Byl to šílený paradox šílené doby: pro komunistický režim byla jako sportovkyně a člověk nepřijatelná, avšak knihu o sobě psát mohla! Nabídku přesto přijala, vedle svých mateřských povinností rukopis v termínu odevzdala a těšila se, až knížka vyjde. Na tehdejší dobu vyšla v rekordně krátké době, v roce 1972. Název zněl slibně – Cesta na Olymp.
Jenomže když pak novotou vonící knihu rozevřela, na mnoha místech ji uhodily do očí cenzorské zásahy. „A proto chci tu knížku po více než čtyřiceti letech napsat znovu,“ říkala mi s pevným odhodláním. „Mám dobrou paměť, vím, čeho se redakční škrty týkaly, co se v knize nesmělo objevit. Tohle do rukopisu znovu vrátím a přidám i události pozdějšího data. Třeba to, jak jsem se dva týdny po sovětské agresi musela skrývat na Jesenicku. Náčelník zdejší Horské služby získal totiž informaci, že signatářům Dvou tisíc slov hrozí zatčení. Proto jsem závěr olympijské přípravy přerušila a mou tělocvičnou byl pouze les. Kladinu nahradily poražené kmeny, shyby jsem dělala na větvích. A protože bylo důležité udržet v kondici mozoly na dlaních, lopatou jsem přehazovala uhlí.“
Všechno se zvládnout nedá
Měla jasnou představu o struktuře opravených memoárů. Z těch pozdějších událostí zmiňovala i to, že pár rozumných lidí jí navzdory jejím „hříchům“ umožnilo dálkově vystudovat fakultu tělesné výchovy a sportu Univerzity Karlovy. Jenomže ani pak – s nejvyšší trenérskou kvalifikací – ji nikdo nechtěl zaměstnat a musela pracovat jako uklízečka.
„Moc ráda taky napíšu, jak jsem byla v roce 1979 ‚vyměněna‘ za uhlí. Sovětský svaz se totiž dohodl s Mexikem, které pak tuhle surovinu dodávalo na socialistickou Kubu. Mexičané za to chtěli od Sovětů působení zahraničních expertů ve své zemi a mě si přáli jako trenérku. Náš prezident Husák proto příkaz z Moskvy, jak byl zvyklý, poslechl, a tudíž do Mexika odletěla celá naše rodina. Po třech letech v zemi, kde jsem vychovávala mladé gymnastky a vystupovala v osvětovém televizním pořadu pro ženy, následoval návrat domů – a s ním vyvstaly trable. Staronové i nové: s manželem jsme spěli k rozvodu a pro mě nebyla práce. Teprve až po dlouhé době mě Himl, předseda ÚV ČSTV, zaměstnal jako trenérku ve Středisku vrcholového sportu mládeže.“
Byla plná elánu a na psaní „opravené“ knihy se těšila. Mluvila o tom i na besedách se studenty. Vysvětlovala dnešním mladým lidem, kteří se informace o okupaci naší země dozvídali jen z vyprávění, jaká byla a co vše obnášela tehdejší, dnes těžko představitelná doba. Právě jim vysvětlovala, proč na stupních vítězů od vlajky okupantů odvracela tvář, zatímco s největšími soupeřkami, gymnastkami SSSR, se normálně bavila.
Z dob své sportovní kariéry i z let po jejím skončení byla zvyklá, že všechno zvládne a překoná. Nejzákeřnější nemoc však nezdolala, byť tomu podle všeho ještě několik dní před svým skonem věřila. Při našem posledním rozhovoru připouštěla mírnou únavu z cest po vyšetřeních, ale do telefonu se smála, mluvila o radosti z vnoučat a také, jak byla zvyklá, žertovala.
Knihu Cesta na Olymp… a z Olympu nenapsala, ale na její příběh, příběh skutečné legendy, české dějiny nikdy nezapomenou.


description: Hlas ulice promluvil plnou silou a ukázal, co si vlastně Češi myslí o migrační krizi. Opravdu nejsem sluníčkář, ale když zpíval celý Václavák s Olivií píseň Evropo, dýchej, měl jsem stejný pocit, jako když stejně plný Václavák za Protektorátu hajloval.

title: S Olivií Žižkovou zpíval celý Václavák... A volalo se po seznamech vlastizrádců

maintext:
Na pódiu pod sochou svatého Václava, na jednom z nejsymboličtějších míst Prahy, začala v sobotu odpoledne akce "Czexit - boj za naši kulturu a bezpečnou zem". Svolali ji antiislamisté, krátkým koncertem ji zahájil Tomáš Ortel, a po něm zpívala i Olivie Žižková. Přišlo - dle odhadů ČTK - asi tři sta lidí, kteří zaplnili horní část náměstí pod sochou. Tedy nic, co by stálo za až zas tak velkou pozornost.
Šokující jsou na celé akci dvě věci. První je řešitelná - třeba trestním stíháním, pachatel je jasný. Z pódia totiž zaznělo, že by měly vzniknout seznamy vlastizrádců, kteří pomáhají migrantům. Požadavek na zplynování těchto vlastizrádců nezazněl výslovně, ale byl citelný v kontextu prohlášení. Nejde o žádný přeslech či hoax, referovala o tom i ČTK.
Volat po zřizování seznamů vlastitzrádců je absolutně neakceptovatelné chování, které je jednak o přes hubu, druhak možná i proti zákonu. Těžko si představit lepší způsob šíření nenávisti než výzva k vytváření seznamů nepřátel. Zvláště u nás, v zemi, která má historickou zkušenost jednak se seznamy Židů a antifašistů za Protektorátu, druhak se seznamy antisocialistických živlů za bolševika. My už v praxi ozkoušeli, kam vytváření takových seznamů vede, a já alespoň za sebe říkám, že nechci, aby zde něco takového vznikalo.
A to je to druhé, co ja na sobotní akci zaznamenání hodné. Na rozdíl ode mne požadavek na seznamy vlastizrádců návštěvníci demonstrace vítali. A to tak upřímně, že když se dala na mikrofon do zpěvu Olivie se svým hitem Evropo, dýchej, přidal se k ní celý Václavák a lidé masově pěli proti imigrantům debilní rádobyvlastenecký popěvek.
Nemohu se od chvíle, kdy jsem to viděl, zbavit vzpomínky na podobné záběry z Václavského náměstí, kde podobní „slušní Češi“ za Protektorátu ukázněně a svorně hajlovali. Demonstrace Czexit ukázala, že je tu podobného národního odpadu, který chce seznamy nepřátel, stejně jako za nacistů. Bleju, velebnosti.


description: Od pátečního večera se na Slovensku nehovoří o ničem jiném, než o srdceryvném případu znásilnění čtrnáctiletého děvčete v soukromém diagnostickém zařízení ve městě Galanta. Činu se podle matky dívky již před časem dopustil terapeut ústavu, ale rodině nepomohla ani policie, ani soud, ani sociální pracovnice. Proto příběh zveřejnila na svém blogu v Denníku N slovenská poslankyně Natália Blahová ze strany Sloboda a Solidarita.

title: Slovenskem otřásá skandál: Terapeut měl znásilnit v polepšovně čtrnáctiletou dívku


description: Německá kancléřka Angela Mertlová jen nerada odstupuje od něčeho, k čemu se rozhodla. Platí to i pro její „vítací“ politiku k uprchlíkům. Pro stranu CDU, kterou vede, to má ale vážné následky. Průzkumy před dalšími zemskými volbami v hlavním městě Berlíně ukazují, že výsledek CDU bude oproti roku 2011 asi o 5 procent horší. Jako všude je naopak na vzestupu k migrantům kritická Alternativa pro Německo. Ta by mohla získat kolem 15 procent.

title: Merkelová přijde v neděli v Berlíně o další voliče. AfD má získat kolem 15 procent


description: Syn legendárního kolumbijského obchodníka s kokainem Pabla Escobara dal brazilskému deníku Estadão rozhovor, který se týká především jeho otce, války s drogami a seriálu Narcos. Juan Pablo Escobar utekl po násilné otcově smrti v roce 1993 do Argentiny, kde si změnil jméno na Sebastián Marroquín, aby se vyhnul peklu, jež musel snášet, dokud měl v občanském průkazu příjmení svého otce. Je autorem životopisné knihy Můj otec Pablo Escobar, která vyšla v roce 2014 a dočkala se příznivé kritiky.

title: Seriál Narcos život mého otce překroutil a udělal z něj senzaci, říká syn drogového bosse Pabla Escobara

maintext:
Nedávno zhlédl seriál Narcos na kanálu Netflix a neodpustil si řadu výhrad. V rozhovoru pro Estadão tvrdě kritizuje producenty, režiséra Josého Padilhu a také herce Wagnera Mouru, představujícího v seriálu jeho otce. „Je to urážka historie Kolumbie a tisíců rodin, jež se staly obětí obchodu s drogami. Měli by také popsat, jak to bylo, když DEA, Úřad pro kontrolu obchodu s drogami Spojených států, vybíral od mého otce daně a na oplátku mu povolil dovážet kokain do USA přes mezinárodní letiště v Miami.“
Kanál Netflix prohlásil, že se k těmto výhradám nebude vyjadřovat. Režisér José Padilha odpověděl na Marroquínova nařčení deníku Estadão e-mailem: „Několik členů rodiny a přátel Pabla Escobara nám nabízelo své placené poradenské služby. Za všechny údajně dobře míněné rady se však požadovala odměna.“
Marroquín toto nařčení odrazil slovy: „Myslí si snad Padilha, že tu ještě máme otroctví? Chce snad, aby pro něj lidé pracovali zadarmo?“
Režisér José Padilha v e-mailu dále uvedl: „Radili jsme se s DEA (Úřad pro kontrolu obchodu s drogami USA), kde mají přepisy všech zachycených Pablových nahrávek. Nedomníváme se, že by si jeho potomci byli plně vědomi toho, co se dělo s jejich otcem. Kromě toho do sebe informace od jednotlivých příbuzných vzájemně nezapadaly.“ Na to Marroquín opáčil: „Jediný, kdo si tu není vědom historie, je sám Padilha. Je on snad Pablův příbuzný, aby ho znal lépe než jeho děti?“
Narcos otcův příběh překrucuje, nebo ho pozměňuje ve jménu poetické svobody vyprávění, jak říkají režiséři?
Není tu nic poetického, jen politického. Když jsem se dozvěděl, že Netflix bude natáčet seriál o mém otci, nabídl jsem se, že zpřístupním celou historii, ale oni nechtěli.
A jakou hrozbu si myslíte, že může seriál představovat?
Projekt jako tenhle vzbuzuje v mladých touhu stát se obchodníky s drogami. Počínání mého otce je tu přikrášleno. Zdá se, že je skvělé být narkobaronem, když má tolik moci, peněz, zbraní, žen a majetku. Můj otec tu nikdy netrpí, pořád je v pohodě. Nikdy ho nevidíme plakat.
Jaké bylo vidět Wagnera Mouru, jak ztvárňuje vašeho otce?
Já v něm svého otce nepoznal. Nepomohl tomu přízvuk ani jeho typické rysy. Ale jak mohli věrně napodobit Pabla Escobara, když odmítli spolupracovat s jeho synem?
720p 480p 360p 240p Trailer k druhé řadě seriálu Narcos REKLAMA Trailer k druhé řadě seriálu Narcos • VIDEO Netflix
Máte v plánu se s Netflixem soudit?
Říkám si, co je lepší: bojovat, nebo žít? Nejspíš to druhé. Nicméně pokud mi na to zbude čas a peníze, hodlám před zákonem prodiskutovat lži, jež publikují. Obsadili herce, který slyší na mé jméno, aniž by požádali o svolení. Můj otec zemřel, ale já a moje rodina jsme stále naživu. Jestli si myslí, že mohou kopat do mrtvého psa, pak budou muset zabít ještě tři další: mě, mou matku a mou sestru.
Ve své knize v jedné větě zmiňujete Franka Sinatru, a to, že měl být spojkou vašeho otce v Miami.
Byl jedním ze společníků mého otce v Miami.
Společník Pabla Escobara? Frank Sinatra?
Můžu vám říct, že to byl lepší překupník drog než zpěvák.
Jak to můžete tvrdit?
Drogové kartely přece neoperují jen jižně od hranic Mexika a Spojených států. Kde je kartel z Miami? Kartel z New Yorku? Kdo jsou šéfové kartelů v Chicagu nebo v Los Angeles? Z každého kila kokainu, jež dorazí do Spojených států, se stane osm kilo drogy naředěné jedy. To, jak se mluví o drogách, je velké pokrytectví. Oni však ve svém seriálu neuvedli kartely, které by neřídili Mexičané nebo Kolumbijci.
A jak s tím souvisí Frank Sinatra?
Existuje víc zpěváků, než si umíte představit, kteří začali svou kariéru díky finanční podpoře drogových bossů.
Ví se o Sinatrově zapletení s italskou mafií, ale čím se dají potvrdit jeho vazby s Kolumbijci?
Na to nejsou žádná potvrzení ani účtenky. Vím to, protože jsem byl otci dost nablízku, a on o tom se svými společníky pořád mluvil.
Při svém cestování po světě mluvíte o legalizaci drog. Vidíte v legalizaci východisko?
Slyšeli jste někdy lidi říkat, že by byl na ulici nedostatek kokainu? A o kolika zabitých překupnících drog jsme se mezitím dověděli? Copak druhý den po smrti překupníka někde chybějí drogy? Tak tedy zabijte všechny v jeden den a uvidíte, že drog stejně bude dost. Dnes je na světě 244 miliónů spotřebitelů ochotných koupit nějakou drogu. Násilí z éry mého otce, který zemřel před 22 lety, dosud neskončilo. Když mě otec poučoval o drogách, bylo jich deset typů. Dnes je k dispozici přes 460 substancí.
Nepředstavovala by legalizace riziko, když by zpřístupnila kokain tam, kde zatím dostupný není?
Ale kokain je dostupný kdekoliv. Po pravdě — mladí lidé si myslí, že to, co užívají, je kokain. Což je hrozné samo o sobě, ale ve skutečnosti užívají úplně jinou látku. Substanci, jež obsahuje sotva 20 nebo 30 procent kokainu namíchaného s jedem. Když si dnes objednáte po telefonu pizzu a drogu, drogu dostanete dřív, což neznamená nic jiného, než že droga a pizza jsou dostupné úplně stejně. Ta válka je prohraná.
V jakém ohledu by naše společnost byla lepší, pokud by byly drogy legalizovány?
Tak jako stát brání svoji suverenitu, každá osoba má svou vnitřní suverenitu ohledně toho, co hodlá dělat se svým tělem.
Problém však nastává, když tyto osoby nevědí, co se bude s jejich tělem dít. Pak dochází ke katastrofě…
My už tu katastrofu prožíváme a může se zmírnit jen natolik, nakolik se zlepší vzdělávání. Radši uvidím kluka, jak si v lékárně kupuje kokain Bayer ISO 9000, než abych ho viděl kupovat si na rohu jakýsi bílý produkt s rozemletým sklem, který mu rozřeže plíce.
Nesázíte na veřejnou osvětu příliš?
Můj otec mě učil o drogách, když mi bylo osm let, a žádné dítě nebylo tak obklopené drogami jako já.
Jaký je váš život po vydání knihy?
Je tu doporučení, abych se už nevracel do Kolumbie. Kniha vyvolala značnou nevoli kvůli odhalením týkajícím se korupce, která existuje v každé vládě. Pro mě však bylo nejsmutnější, že na to nikdo neřekl absolutně nic. Jde o korupční činy spáchané nejvyššími funkcionáři a nikdo se k nim nevyslovil. Sami mi tak dávají za pravdu.
Kdo představuje větší nebezpečí: politici, nebo obchodníci s drogami?
Je velmi obtížné najít mezi nimi rozdíl, ale nepochybuji, že politika je mnohem horší. To byla největší chyba mého otce – že vstoupil do mafiánské organizace mnohem větší než všechny, jež sám vedl.
Proč myslíte, že to byla jeho největší chyba?
Mohl pomoct obyčejným Kolumbijcům, aniž by se zaplétal s politiky. On chtěl pomáhat lidem a myslel si, že politika mu k tomu může dát nástroje. Nechtěl jít do politiky, aby si nakradl, byl tehdy už dost bohatý.
Nechtěl skrze sociální projekty prát špinavé peníze?
Ne, praní špinavých peněz ho nikdy nezajímalo. Špinavé peníze měl rád. Můžete ho obvinit, z čeho chcete, ale ne z praní peněz.
Pokud měl Pablo Escobar tak šlechetné zájmy, jak tedy na druhou stranu mohl tentýž člověk zabíjet a nařizovat bombové útoky?
Ty hrozné činy přišly až potom. Nejdřív dělal dobré skutky za peníze získané z prodeje drog, ale když se ho pokusili zabít, chtěl jim to vrátit a uchýlil se k násilí.
Kdy myslíte, že váš otec dočista ztratil rozum?
Jak někdo může přijít o rozum ve světě bláznů? Neospravedlňuji v žádném případě jeho násilnické chování, nikdy jsem to nedělal, ani když byl ještě naživu.
Za co tedy nemáte svého otce rád?
Já jsem svého otce vždy miloval, ale tato láska mě nikdy neučinila slepým vůči násilí, jehož se dopouštěl. Nelíbilo se mi, když začal hrát hlavní roli v narkoterorismu. To jsem nepovažoval za spravedlivý způsob boje.
Kolik lidí zabil?
Neexistuje oficiální číslo, ale bude to něco kolem tří tisíc.
A k tomu milióny konzumentů kokainu, kteří umírali po celém světě.
A co ti, jež kolumbijský stát zabil a mučil, aby dopadl mého otce? Přes tři tisíce lidí zahynuly, aby byl můj otec dopaden. Přes tři tisíce mrtvých kvůli tomu, aby byl vypátrán jeden člověk, a o těchto obětech nikdo nemluví.
Co se stalo s Escobarovými penězi po jeho smrti? Neměly by být vynaloženy na odškodnění obětí obchodu s drogami?
Peníze přešly do rukou kolumbijských politiků a ti si je nechali pro sebe. Jediná z obětí nebyla odškodněna.
A co vy? Zůstaly vám na účtu nějaké peníze vašeho otce?
Kdyby zůstaly, tahle kniha by nebyla na světě a já bych žil někde na ostrově. Neživil bych se přednáškami v Mexiku, nebyl bych architektem, ale velmi pravděpodobně už bych byl mrtev. Prokázali mi tu laskavost, že všechny peníze mého otce ukradli. Jsem jim vděčný, že to břímě z mých beder sejmuli.
A ty peníze by změnily směr vaší cesty?
Peníze mění lidi.
Z portugalského originálu Narcos deturpou e glamourizou a vida do meu pai, diz filho de Pablo Escobar, publikovaného na stránkách brazilského deníku Estadão, překládala Kamila Koncová, stylistické úpravy Leila Chadalíková.


description: Začátkem dubna 1923 došlo v Horní Moravici u Rýmařova k vraždě holičského pomocníka Jindřicha Köhlera. Ten byl nalezen stlučen do bezvědomí, okamžitě převezen do rýmařovské nemocnice, kde však zraněním podlehl. Brzy vyšlo najevo, kdo je pachatel.

title: Zabil holiče, který ho přiměl nosit knír!


description: Miloš Zeman, resp. jeho hradní kancelář, se neomluví za prezidentova slova na adresu Ferdinanda Peroutky. Neomluví se ani Andrej Babiš moravskoslezskému hejtmanu Novákovi. Je to hezká souhra: dva vlivní muži, dva výrazní politici, prezident a vicepremiér poženou své kauzy třeba až na nebesa k poslednímu soudu, jen aby z jejich důležitých úst nevyšlo obyčejné „omlouvám se“.

title: Proč se Zeman ani Babiš nechtějí omlouvat? Nejsou to velcí kluci

maintext:
Jen pro připomenutí. Babišova kauza je zatím jednodušší. Soud uložil ministru financí, aby se omluvil moravskoslezskému hejtmanu Miroslavu Novákovi za televizní výrok, v němž označil přípravu průmyslové zóny v Karviné za Novákův "kšeft" a "tunel“. Andrej Babiš se však omlouvat nehodlá, na svých slovech trvá, a protože verdikt není ještě pravomocný, jeho advokát to požene dál a výš.
Kauza Miloše Zemana je v pokročilejším stádiu, dá se říci, že notně přezrálá. Soud už pravomocně rozhodl. Hrad se musí omluvit za to, že Zeman opakovaně označil novináře Peroutku za autora článku Hitler je gentleman, což je lež (anebo mýlka, chcete-li). Hrad se však neomluví, rozsudek nerozsudek. Kancelář prezidenta podá dovolání k Nejvyššímu soudu. Prý aby bylo nad slunce jasné, potvrzené a orazítkované, kdo že se to má v zdejších krajích za slova páně prezidenta vlastně omlouvat: zda Česká republika, Kancelář prezidenta republiky, anebo že by sám pan prezident? Hrad v dovolání píše, že omluvou by stát převzal za prezidentova slova zodpovědnost, což by mu mohlo způsobit újmu v podobě bezpočtu dalších žalob. Už chápete tu důležitost (i kouzlo nechtěného)?!
Je jasné, že oba politici nepatří k těm, do jejichž běžné výbavy právě omluva patří. Nejsou to velcí kluci. Samozřejmě, že rozsudek v Babišově kauze není pravomocný a vicepremiér má právo hnát „kšeft“ a „tunel“ až před ctihodný Ústavní soud. Ústavní soudci rovněž mohou zkoumat a nalézat precedens, kdo se má omlouvat, když si hlava státu pustí ústa na špacír. Ale kam jsme se to dostali? Jak moc jsme se zamotali do právních kliček a smyček, že už neplatí přímočaré a logické: za vyřčená slova se omlouvá ten, kdo je vyřkl?!
Oba pánové politici se tedy budou za „kšeft“, „tunel“ a „gentlemana“ soudit, až se hory zazelenají. To aby se snad českým soudům náhodou nezkrátily žíly a soudci zbytečně nelelkovali, když je stát tak dobře platí.


description: Více než 300 nádherných míst světa, z kterých pocházejí tisíce originálních fotografií a videí, to je ruský projekt AirPano. Ten se zaměřuje na letecké snímky či panoramatické pohledy, které pak nabízejí netradiční podobu různých míst. Kromě jiného byla v rámci tohoto úspěšného projektu focena Praha nebo Český Krumlov. Podívejte se na exkluzivní fotografie naší jihočeské perly.

title: 10 exkluzivních a překvapivých leteckých fotografií Českého Krumlova


description: Postele, pravidelná strava, lékařská péče, nic takového na těchto místech neexistuje.

title: Nejšílenější věznice světa aneb Tady by se Dalíkovi nelíbilo


description: S blížícími se volbami se ukazuje, že letošní podzimní hlasování bude ještě absurdnější, než jsme v české kotlině zvyklí. Kandiduje hned celá řada protiimigračních subjektů, a jejich kampaň je daleko za hranicí demence. Třeba Úsvit...

title: Úsvit nedopustí islamizaci Vysočiny. Ale co Pičín?

maintext:
Když na mne v neděli ráno z Facebooku vykoukl volební plakát Úsvitu, zatrnulo mi. Jejich heslo - Zabráníme islamizaci Vysočiny - mne opravdu vyděsilo. Nejprve jsem to totiž pochopil tak, že muslimové chtějí, aby oblíbená uzenina byla nadále vyráběna v halal verzi. Což je třeba odmítnout - složení Vysočiny podle webu zdravapotravina.cz tvoří vepřové maso - 60% a sádlo 15%, a její výroba ve verzi halal je tak vyloučena.
Nakonec jsem pochopil, že strana nebrojí proti islamizaci uzenin, ale kraje Vysočina. A mají k tomu celou řadu důvodů:
Za jeden z nejzásadnějších problémů současné imigrační krize totiž lze snadno a bez přehánění označit možnost, že by v Havlíčkově Brodě postavili mešitu. Samozřejmě - jak jinak - s radikálním imámem napojeným přímo na Islámský stát a ducha Usamy bin Ladina. Stejně tak aktuální je vznik šárijských soudů v Želetavě, minaretu v Jihlavě a velkochovu velbloudů ve Žďáru nad Sázavou.
Jsou to doslova hrůzné vize - a tak jsem se zeptal paní Jany Borkovcové, která je na plakátě Úsvitu vyfocena, na zásadní otázky: „Jaké konkrétní hrozby islamizace vidíte na Vysočině, prosím? Vyrostl u Jihlavy minaret či mešita v Havlíčkově Brodě?“ Odpověď přišla vzápětí: „Asi je to na delší popis, ale o co mi jde je to, aby tu nevznikala azylová centra, uprchlické tábory, aby nám tu Arabové neskupovali pozemky (jako třeba v obci Modlany v Sev. Čechách) Vše je otázka času a i když tu nyní nemáme žádnou modlitebnu ani minaret, což je super, tak tu může velice rychle všechno vyrůst...“
Takže je to dobré. Zatím v Poličce džihád nebují, a straníci z Úsvitu mají z islamizace strach spíše preventivně, než že by reagovali na konkrétní hrozbu. Je to chvályhodné, ale nestačí to. Dovoluji si proto dámy a pány z Úsvitu upozornit, že islamizace více než Vysočinu ohrožuje obec Pičín.
Ta je totiž - už podle názvu - pro sexuálně vyhládlé imigranty mnohem atraktivnější než třeba Borová na Vysočině. Proto prosím bojovníky proti islamizaci: Nezapomínejte na Pičín!


description: V Brně se konečně naplno projevil zhoubný vliv hnutí Žít Brno a Matěje Hollana zvlášť na celkový stav moravské metropole. Momentálně, po fekálních bakteriích ve vodovodu, Brno řeší pavučiny, jimiž je město opleteno. Za nimi ale stojí Hollan!

title: Pavučiny v Brně plete Hollan

maintext:
Brněnská část Bystrc jako první skutečně doplatila na přítomnost sluníčkářů na brněnském magistrátu. Keře a stromky v Bystrci se v posledních dnech pokryly zcela nevídanými, hustými a mohutnými pavučinami, které dusí brněnskou vegetaci a hyzdí lepou tvář šumné Bystrce.
Idnes.cz přinesla zavádějící dezinformaci, že pavučiny pocházejí od housenky motýla předivky zhoubné, což je k smíchu. V Brně je totiž taková míra moravské spontánnosti a veselí, že to spolehlivě zabraňuje širšímu rozšíření jakéhokoliv motýla či jiného málo odolného hmyzu kdekoliv v brněnském centru. Dokonce i v tom širším centru, jakým je Bystrc. Takovou míru intelektuální převahy, jaká v Brně panuje, totiž běžný hmyz nevydrží. Proč takovou pitomost, zavádějící nepravdu, idnes píše? Nezapomínejme, že nyní je tento server de facto stranickým tiskem hnutí ANO, které je v Brně s Hollanem a Žít Brno v koalici. Takže Babiš a jeho novináři prostě kryjí svého koaličního partnera.
Kdo je ale ve skutečnosti pachatelem pavučin? No samozřejmě sluníčkáři, kteří vytvářejí (dosavad především s použitím sociálních sítí) rozsáhlé pavučiny pomluv, hoaxů a trollingu na celém českém Facebooku. Vždyť Hollan začínal jako pouhý facebookový troll, na sociální síti, než se stal politikem! No a nyní, jak jsou v městské vládě, konečně brněnští sluníčkáři přenesli své spřádání pavučin z kyberprostoru do žité reality Brna!
Stromky a keře ve skutečnosti pavučinami oplétá hnutí Žít Brno a Matěj Hollan osobně. Podle původního projektu mělo jít o pavučiny dobra, jimiž opletou celé Brno. Ale jak už to v Brně chodí, soudruhům ze Žít se to trochu nepovedlo a z pavučin dobra jsou pavučiny zcela obyčejné. Věřím, že je to přechodný stav, že se Matěj Hollan zlepší, bude chtít víc a bohulibý záměr oplést Brno pavučinkami sluníčkářství dovede ke šťastnému cíli.


title: My Rusové u nás ve Varech uprchlíky nechceme!

maintext:
Měl jsem velký strach o osud našeho protiimigračního hnutí. Když se Úsvit deokamuroval a Blok dekonvičkoval, nezůstali mezi odpůrci imigrace do České republiky žádní politici mnohonárodnostního původu. Nyní je už zase všechno v pořádku.
V zemi, kde nejsou žádní imigranti, kde na jednoho žadatele o azyl připadá průměrně osm a tři čtvrtě protiimigračního politika kandidujícího ve volbách, je boj proti imigraci málo nosné téma. Přesto se donedávna v naší politice dala dohledat hned celá řada subjektů, osobností, jež by proti imigraci bojovaly v každé situaci, kdy by jim to mohlo přinést sebezviditelnění.
Trocha teorie pro začátek: V dnešním, globalizovaném světě, z jehož globalizace všichni těžíme, se prožívaná národní identita změnila z hurávlastenectví do respektu a náklonnosti k naší krajině, jazyku, literatuře, kuchyni a podobným spíše neemočním směrům.
Existuje však určitá skupina lidí, kteří považují národnostní identitu a boj proti přistěhovalcům za základní téma, i když tu žádní uprchlíci nejsou. Jsou to lidé, již mají sami vnitřní problém s národnostní identitou — podobně jako nejhlasitějšími homofoby bývají nevyoutcomingovaní homosexuálové.
Tomu také odpovídala česká občanská protiimigrační fronta, konkrétně její ve své době nejslavnější čeští reprezentanti. Řecko-český míšenec Martin Konvička a japonsko-český míšenec Tomio Okamura. Oba pánové svým angažmá realizovali vnitřní nacionální nejistotu, kterou hluboko v duši cítí, a věci byly na svých místech.
Pak však došlo k nějakému škádlení uprostřed semknutých šiků islamofobů a najednou byl Okamurův Úsvit bez Okamury a Konvičkův Blok proti islámu se změnil v Blok proti islamizaci bez Konvičky. A najednou byla protiimigrační scéna v háji. Nebyl k dispozici žádný míšenec, jenž by burácel za české tradice. Nyní se naštěstí vše změnilo.
Na kandidátce číslo 33 — v kandidátce psáno „za DOMOV s Blokem proti islamizaci, Úsvit“, na jejich plakátu je napsáno, že „za Úsvit: Národní koalice a blok proti islamizaci“ kandiduje — POZOR — Mgr. Sergey Zaripov. Boj proti imigrantům pokračuje v Okamurou a Konvičkou nastaveném směru. Svůj domov ve Varech a české kulturní tradice bude možná i se zbraní v ruce bránit Čech se zjevně cizokrajnými kořeny, člověk plně ruského jména.
Myslím, že nic lepšího nemohlo Karlovarský kraj potkat, a věřím, že všechny musulmany pan Zaripov odpudí tradičními českými zbraněmi, jako jsou boršč, vodka a kaviár. A heslem My Rusové u nás ve Varech žádné imigranty nechceme!


description: Původně se jednalo o místo, kde se již v 19. století scházeli vážení občané Paříže a během ne zrovna levných masáží, zábalů a dalších procedur rozmlouvali o obchodních záležitostech. Nad sklenkou calvadosu, v tichém prostředí garantovaném slavnou rodinou Guerbois, jež byla v Paříži proslulá pro kvalitní lázeňské služby. Tehdejší prostředí, které si oblíbil i Marcel Proust, by nemohlo být ve větším rozporu se situací, jež nastala o století později.

title: Les Bains Douches: Staré pařížské lázně se staly obětí celebrit a dekadence 20. století


description: Rodinná akční pohajda Prach a broky není rodinná v tom smyslu, že by se na ni mohla dívat celá rodina. Už jen proto, že se v ní využívají všechny možné tvary slovesa srát a výrazy od onoho sraní odvozené. Rodinnou je ta hodinová potrhlost proto, že si filmaři pozvali k účinkování svoje rodinné příslušníky. A kamarády. A famílie těch kamarádů.

title: Loupežnická pohádka Prach a broky: Jak dopadl český amatérský film podpořený crowdfundingem?

maintext:
Česko-Slovenská filmová databáze (csfd.cz) devět měsíců starý film před pár dny zveřejnila v celé jeho kráse. Hodnocení diváků? Zatím neuvěřitelných 70 %, což je pro představu o dvě procenta méně, než kolika dosáhl letošní Greengrassův Jason Bourne. A jindy tak lakomý strýček Verbal dal dílku party amatérů z rožmitálské neziskovky Rosenthal čtyři hvězdičky! Že by mu někdo hacknul účet? Doopravdy dopadl projekt Prach a broky, díky Startovači https://www.startovac.cz/projekty/prach-a-broky/ vzniklý film „o tom, co nám Mácha s Erbenem zatajili“, takhle skvěle?
No, nedopadl. Ale tu hodinu v pohodě dokoukáte. Už jen proto, abyste se dozvěděli, jestli Ronja, dcera loupežníka, skutečně zakusila Záhořova lože. Abyste zjistili, jestli se poněkud prkenný killer Rumcajs až do konce filmu obejde bez Manky a Cipíska a jestli vážně někoho odbouchne žaludem. Abyste zkoušeli najít chybu ve slovenštině rastamana Jánošíka a abyste viděli, jestli Lucifer, který jako by rudému čertisku z reklamy na Clavin ze zadku vypadl, nakonec předvede ďábelskou erekci, jak evokuje reklamní spot. Příběh má hlavu a patu, brdské lesy a barokní zámek Valeč jsou vážně fotogenické, a ačkoli nelze zcela nesouhlasit s Verbalovým tvrzením, že většina neherců „hraje, jako by měla v prdeli kolík, hubu plnou aftů a s dikcí okresního kola recitační soutěže o Seifertovy koule“, režie a kamera vůbec nejsou špatné.
720p 480p 360p 240p Oficiální trailer Prach a Broky. REKLAMA Oficiální trailer Prach a Broky. • VIDEO youtube.com
Režisér Šimon Pešta, producent Adam Pešta, spoluscenárista Mikuláš Pešta a ostatní Peštovci jsou už podle poutacího videa na crowdfundingovém serveru sympaťáci. S rytířskými souboji mají dlouholeté zkušenosti, atmosféru zvládnou díky tomu, že už roky připravují larpy a rekonstruují souboje, a samotné bitky jim pomůže doladit mistr MMA, říkali si jistě ti, kdo jim na filmeček přispěli skoro 110 000 korun (tedy 2,5x víc, než byla požadovaná částka).
Na snímek nebudeme aplikovat běžná kritéria filmové kritiky – toho bych ostatně ani nebyla schopna, protože filmu rozumím jak koza petrželi. Prach a broky vznikly pro zábavu a celá ta horda jejich tvůrců (závěrečné titulky jsou dlouhé jak v Hollywoodu; otázka je, co těch pět asistentů zvuku přesně dělalo) se při psaní, hraní a vymýšlení evidentně dobře bavila.
V kostce jde o to, že sedmero superlapků sesbíraných z československých pohádek, pověstí a literárních klenotů bojuje proti takové rezervní čachtické paní, co její neteř vypadá jako Amy Winehouse. Loupežníci jsou v rozporu se svou profesí krásně čistí, vymydlení a mají dokonale upravený vous nebo jsou hladce oholeni. V jejich vznosných promluvách vulgarismy prokládají archaismy a tvary vztažného zájmena „jenž“, což samozřejmě není největší problém scénáře. Jenže jak už jsme řekli, chyby nehledáme. Bohužel jsme nenašli ani moc hlášek. Zato mě pobavilo, že milá sedmi loupežníků (ano, ta od Viktora Dyka) Ronja vypadá jako Ronda Rousey, světoznámá zápasnice MMA, a podobně tato krvavá nevěsta i bojuje (díky odborné péči Viktora Pešty, českého MMA šampiona a dalšího z Peštovic početného klanu). S potěchou poslouchatelná je hudební složka, zato zvuk dialogů místy hapruje – věta „Dejte vědět posádce ve vesnici“ zní jako „Dejte vědět prasátce v nevěstinci“, což je ostatně prašť jako uhoď, a trable se zvukem mají i stokrát dražší filmové projekty, že jo, Raple a Matonni.
Suma sumárum, mrkněte na to, když už to flákli zadax na web. A představte si, kolik lidí se zadarmo a s nadšením učilo různým filmařským profesím a kolik se jich před kamerou i za ní pobavilo, aniž by to celé bylo vygrantováno z EU nebo podpořeno SFK.


title: Exkluzívně: Bridget Jonesová je mužům blízká, protože je nedokonalá, říká Renée Zellwegerová

maintext:
„Myslím, že Bridget JE i pro muže,“ tvrdila kategoricky Renée Zellwegerová, když jsme se jí před londýnskou premiérou Dítěte Bridget Jonesové ptali, proč s její nejslavnější hrdinkou mívají muži problém. „Nikdy jsem neslyšela, že by ji chlapi nesnášeli. Měli by snad?“ divila se.
Rozhovor, jejž poskytla Reflexu jako jedinému českému médiu, neabsolvovala sama. Po boku jí celou dobu seděl její nový herecký kolega z filmu Patrick Dempsey. Dítě Bridget Jonesové sice teprve vstupuje do českých kin, ale na několika předpremiérách sklidilo takřka bezvýhradné nadšení. Recenzi Reflexu si přečtěte ZDE.
Záhada jednoho obličeje
Dempseyho roli „rozhovorového bodyguarda“ vysvětlovali pořadatelé tím, že na samostatné interview se Zellwegerová „zatím“ necítí. Sedmačtyřicetiletá herečka, jež se na plátno vrací po šestileté odmlce, je totiž už delší dobu terčem bulvárních článků pitvajících nedostatky jejího stárnoucího obličeje. „Je to vůbec ještě Renée?“ tázaly se sugestivní titulky, když se v roce 2014 objevila na veřejnosti „pozměněná“.
Tváří v tvář tváři z plakátů ke třetímu dílu Bridget, jež předkládá vyhlazenou verzi oscarové laureátky, začali tuhle otázku řešit i do té doby mlčící seriózní kritici a komentátoři. Dokonce i renomovaný recenzent britského Guardianu mimo záznam přiznal, že se v hodnocení filmu musí zaměřit na „fyzickou stránku věci“.
Všichni jsme starší
Po premiéře však snad konečně může být causa Zellwegerová uzavřena. „Prostě jenom zestárla,“ konstatují média smířlivě. Jinými slovy, nová Bridget Jonesová je jiná zkrátka proto, že je jí o patnáct let víc. „Nám všem je o patnáct let víc. A to je na našem filmu skvělé — že si to u něj uvědomíte vy i my,“ pochvaloval si druhý herecký partner Zellwegerové – Colin Firth, alias věčný Mark Darcy.
Rozhovor s Colinem Firthem, v němž se zamýšlí nad tím, proč se stal z Darcyho idol, ale také třeba, proč Hollywood chrlí jeden sequel za druhým, vychází v dnešním vydání Reflexu.


description: Konzumace různých omamných prostředků je stejně stará jako lidstvo samo. Nevyhýbá se jim samozřejmě ani zábavní průmysl. Filmy, knihy a počítačové hry jsou plné (možná jen dosud) neznámých drog s různými účinky na lidský organismus. V galerii najdete přehled nejznámějších fiktivních drog.

title: 37 drog, které nejspíš nikdy neochutnáte


title: Superpotravina avokádo: Buď ho milujete, nebo nesnášíte

maintext:
Je to hit posledních let. Tedy pokud mluvíme o našich končinách. V západním, a především latinskoamerickém světě je avokádo denním chlebem už tisíciletí. Každopádně popularita vejčitého ovoce s tuhou slupkou a velkou peckou kulminuje.
Ideálně zralé avokádo má dokonale vláčnou, máslovou konzistenci a oříškovou chuť. Klíčové je spojení „ideálně zralé“, protože právě jistá nevyzpytatelnost tohoto ovoce je pro mnohé stále odrazující. Plody hruškovce přelahodného (ano, to je skutečný botanický název avokáda) jsou trochu sázkou do loterie; ideálně zralé chutnají fantasticky, nedozrálé či přezrálé jsou jednoduše hnusné. Leckoho také mate pohled na avokádo s hladkou zelenou slupkou a na jeho kolegu v černém hrbolatém krunýři. Stále je to jedno ovoce, jen jiný kultivar.
Skoro pět miliónů tun
Avokádo si lidé v oblasti dnešního Mexika dopřávali už 10 tisíc let před Kristem, dnes se pěstuje kromě Mexika hlavně v Dominikánské republice, Kolumbii, Peru, Indonésii nebo v USA, přesněji v Kalifornii. V roce 2013 se po celém světě snědlo 4,7 miliónu tun avokáda a celá třetina produkce byla právě z Mexika. Ve světě se pěstuje několik desítek odrůd avokád, u nás ale nejčastěji narazíte na dvě: Hass a Fuerte. Hass má právě tu tmavou nevzhlednou slupku, fuerte je sice v sympatičtějším, zeleném obalu, ale upřímně mám lepší zkušenosti právě s odrůdou Hass, která mnohem častěji nastavuje svou přívětivou, tedy dokonale zralou tvář.
Nicméně způsob, jak neskočit avokádu na špek, je poměrně jednoduchý: stačí odstranit „bubáka“, tedy zbytek po stopce. Pokud je prohlubeň světle zelená, je avokádo nezralé, pokud velmi tmavá až černá, je naopak přezrálé. Optimální je světle hnědá barva, ta by měla avizovat ideálně zralý plod. Tahle metoda funguje na všechny odrůdy. Zkusit můžete také test pohmatem – vylučte vše tvrdé jako šutr nebo příliš měkké. Pak vám zbude „něco mezi“, kde už se ale bez odlupování bubáků neobejdete. Pokud si domů přece jen přinesete nezralé avokádo, nezoufejte, jednoduše ho dejte do papírového sáčku a nechte na temném místě při teplotě kolem 20 °C. Více avokád v sáčku si poradí samo, ovoce uvolňuje etylen, který zrání urychlí, jeden plod v sáčku podpořte přidáním banánu, jablka či rajčete. Během pár dnů se dočkáte kýžené zralosti.
A proč vlastně tyhle hry podstupovat? Protože máte co do činění se zázrakem přírody, žádný jiný podobný plod na světě neexistuje. Pokud byla řeč o jemné, máslové konzistenci, nebylo to přirovnání pouze obrazné, dužina avokáda totiž obsahuje 80 % tuku, máslo ho obsahuje 82 %. V případě avokáda jde ovšem o čistě rostlinný tuk obsahující především mononasycené a nasycené mastné kyseliny, pak je tu takřka nekonečný seznam vitamínů a minerálů a všemožných lidskému tělu prospěšných vlastností. Ale i u avokáda platí nepopulární rčení „dobrého pomálu“, jeden plod má kalorickou hodnotu kolem 2000 kJ, což je třeba v mém případě třetina celodenního příjmu. A ještě jeden nepříjemný detail: avokádo obsahuje persin, toxin, jenž člověku neublíží, ale pro papoušky či kanáry může mít fatální důsledky a nemusel by se s ním srovnat ani menší pes či kočka.
Pokud však budete avokádem krmit především sebe a v přiměřené míře, dost si prospějete. Avokádo navíc nepotřebuje žádná velká kuchařská kouzla, prostě ho podélně rozkrojíte, zaseknete ostří do pecky a mírným pootočením ji vyloupnete. Pak stačí lžíci zasunout mezi slupku a dužinu, otočit kolem dokola a máte dokonale vyloupnutou půlku plodu. A pak už si můžete hrát, stačí destruktivně rozmačkat zelenou dužinu vidličkou nebo ji úhledně nakrájet na plátky, které lze stočit či tvarovat do růžic. To už je ovšem trochu instagramová vyšší dívčí.
Recept: Rocquamole
Nejčastěji se avokádo používá na přípravu mexické omáčky guacamole. Tohle je její sexy varianta.
Dužinu ze dvou zralých avokád rozmačkejte vidličkou, promíchejte se šťávou z jedné limety, hrstí posekaného koriandru a jarní cibulky, nasekanými chilli papričkami podle vlastního uvážení, pár lžícemi zakysané smetany a asi 100 g na kousíčky nalámaného dobrého sýra s modrou plísní, ideálně rokfóru. Dobře promíchejte, případně dochuťte solí a pepřem, pak už jen nabírejte omáčku kukuřičnými tortillami a užívejte slast.


description: Glyve Nagell (44), norská heavymetalová legenda ze skupiny Darkthrone, byl „omylem“ zvolen do městské rady městečka Kolbotn. Přestože byl na nevolitelném místě kandidátky a jeho heslo znělo „Prosím, nevolte mě“, lidé ho nevyslyšeli. Teď zvažuje, co dál, když se ocitl v městské radě.

title: A co teď? Norský heavymetalový zpěvák byl „omylem“ zvolen do městské rady


description: Pět nových kusů trosek, které by mohly pocházet z více než dva roky pohřešovaného malajsijského letadla, bylo nalezeno na africkém ostrově Madagaskar. Dva z těchto fragmentů vypadají ohořelé, informoval dnes zpravodajský server BBC News.

title: Na Madagaskaru se našly ohořelé trosky letadla, mohou pocházet ze zmizelého letu MH370

maintext:
U afrického pobřeží se již dříve našly trosky, které odborníci potvrdili jako pozůstatky letadla společnosti Malaysia Airlines, které v březnu 2014 zmizelo cestou z malajsijské metropole Kuala Lumpuru do Pekingu s 239 lidmi na palubě. Žádné kusy letadla, které by nesly stopy požáru, ale zatím objeveny nebyly.
Malajsijský letoun se z dosud nejasných příčin odchýlil daleko od plánované dráhy letu. Předpokládá se, že stroj spadl do Indického oceánu zhruba 1800 kilometrů jihozápadně od Austrálie. Pátrací týmy od konce roku 2014 prohledávají část Indického oceánu o rozloze 120.000 kilometrů čtverečních, žádné stopy ale zatím nenašly.
Nové trosky, které by mohly patřit pohřešovanému letounu, našel amatérský americký hledač Blaine Gibson. Dva ohořelé kusy nalezl poblíž malé vesnice Sainte Luce na jihovýchodě Madagaskaru. Zatím není jasné, zda ohoření způsobil oheň před pádem letadla, anebo zda plameny poškodily trosky až později. Všech pět nově nalezených kusů je ze stejného materiálu, jako byly již dříve potvrzené části Boeingu 777 z osudného letu MH370.
Dopisovatel BBC Richard Westcott uvedl, že je zatím příliš brzy, aby se dalo říci, zda nejnovější nálezy pocházejí z letu MH370. A i kdyby tomu tak bylo, mohly být ohněm poškozeny dlouho poté, co se letoun zřítil na zemi - úlomky mohl někdo třeba přiložit do ohně rozdělaného na pláži. Pokud by ale experti dospěli k názoru, že trosky pocházejí z malajsijského letadla a že na palubě došlo k požáru, bylo by to být podle Westcotta zatím nejpřesvědčivější vodítko k objasnění osudu letounu. Snižovalo by to například pravděpodobnost teorie o sebevražedném manévru pilota, upozornil Westcott.
Pátrání po troskách na mořském dně má skončit v prosinci. Jestliže nebude pod hladinou nic nalezeno, budou trosky letadla vyplavované na vzdálených plážích pro experty jediným klíčem k tomu, co se s letadlem stalo, řekl Westcott. Zatím po nich ale pátrá jen jediný americký nadšenec, který hledání sám financuje.
Jak uvedl Gibson, který se živí jako právník v Seattlu, nové nálezy již byly předány vyšetřovatelům v Austrálii. V zemích, které leží poblíž Madagaskaru, se již našla řada trosek, z nichž některé byly potvrzeny jako části malajsijského letadla. Nálezy pocházejí mimo jiné z ostrova Réunion či z Mosambiku.


description: Soud dnes uložil ministru financí Andreji Babišovi (ANO), aby se omluvil moravskoslezskému hejtmanovi Miroslavu Novákovi (ČSSD) za svůj televizní výrok, v němž označil přípravu průmyslové zóny v Karviné za Novákův "kšeft" a "tunel". Omlouvat se naopak nemusí za přirovnání Nováka k bývalému hejtmanovi Davidu Rathovi. Babiš má také Novákovi zaplatit odškodné ve výši 100.000 korun, krajský politik chtěl dvojnásobek. Verdikt není pravomocný.

title: Babiš se má omluvit hejtmanovi Novákovi za výrok o "tunelu"


description: Chcete vědět, co je nového ve světě sociálních sítí? Kde hledat kreativitu a jak využít naplno potenciálu YouTube? Jak budovat osobní značku ve světě, kde tradiční média střídá uživatelsky generovaný obsah?

title: YNSPY Academy: Jaké ingredience obsahuje DNA úspěšné osobní nebo firemní značky?


description: Mnozí turisté si neumí představit, že na velmi populárním indonéském ostrově Bali si už v průběhu dovolené nedají alkohol. Místo, kam jezdí každý rok kolem tří milionů zahraničních návštěvníků, je plné barů a restaurací. Indonéské islamistické strany v parlamentu ale předložily návrh na úplný zákaz prodeje alkoholu v celé zemi. Na cestovní ruch na Bali by to zřejmě mělo ničivé následky.

title: Zkrachuje turistika na populárním ostrově Bali? Indonéský parlament jedná o zákazu alkoholu


description: A je tu další lékařská rebelie. Tentokrát se zavřou na jeden den, 21. září, ordinace praktických lékařů. Zdravotní ministr Němeček - jindy k lékařskému stavu tak vstřícný - se nyní tváří neoblomně. Prý to bude stávka milionářů, kteří vydírají před volbami.

title: „Milionáři“ budou stávkovat. 21. září zavřou lékaři ordinace


description: Ministr financí Andrej Babiš poprvé připustil, že letos může být státní rozpočet vyrovnaný. Přitom plánoval schodek 70 miliard. Vyrovnaný rozpočet je skvělá zpráva, schopnost odhadu už ne.

title: Rozpočet, inflace, HDP: Seriózní odhady, nebo tipovačka? Nějak Babišovi ty prognózy nevycházejí


title: Bizarní kresby, které ukázaly zničení mrakodrapů v New Yorku dříve, než na ně zaútočili teroristé

maintext:
Francouzský časopis Charlie Hebdo často šokuje svými kresbami, protože jeho autorům není nic svaté. Mělo to loni v lednu i tragické dopady, když islamisté vystříleli jeho redakci. Z dnešního pohledu jsou bizarní a šokující také některé reklamy, plakáty z pop kultury a články, které dávno před atentáty muslimských radikálů z 11. září 2011 ukazovaly, jak zničit mrakodrapy Světového obchodního centra v New Yorku, do kterých pak skutečně narazila letadla unesená teroristy.
Některé staré fotky a materiály se dají dokonce označit za určitý návod, protože ukazují přesně to, co se stalo o mnoho let později. Takovým je i jedna počítačová hra firmy Microsoft, reklama státních aerolinek islámského státu Pákistán (to je zvlášť bizarní) či článek z roku 1994, který popisoval, že čin by mohla spáchat organizace Al- Kaída právě nárazem do mrakodrapů. Což se stalo.


description: Rodrigo Roa Duterte (71) nastoupil do úřadu filipínského prezidenta 30. června letošního roku. Stihl ale způsobit tolik rozruchu, že by to jiným politikům vydalo na deset let. Duterte, jehož mesiášské a diktátorské sklony jsou dávno známé, ale pouze pokračuje v tom, co dělá celý život. Je v podstatě nesnesitelný, ale i jeho kritici musí uznat, že to někdy nese ovoce.

title: Nejšťavnatější výroky svérázného prezidenta Filipín, který Obamu nazval „zkurvysynem“


description: Ve světě sociálních sítí a neustále sdílených obrázků se můžete rychle stát celebritou (či někdy spíše pseudocelebritou) a vydělat velké peníze. Pak většinou stejně rychle zmizíte. Protože v posledních letech jsou „v módě“ i dívky a ženy s větším pozadím, vyrazila do USA také ruská zlatokopka Anastasia Kvitkovová.

title: Ruská zlatokopka vystrašila americké celebrity, nasadila jejich sexy zbraně


description: Když se na ostrově Madeira dokážete odtrhnout od nádherné sopečné krajiny, vavřínových pralesů a prohřátého tepu subtropických městeček, čekají na vás překvapivé věci. Projdete se v oblacích i v podzemí pod sopkou, abyste si nakonec odpočinuli u filigránského umění vyšitého do té nejlepší látky.

title: Putování za skrytými poklady kouzelné Madeiry

maintext:
Více než tři století od kolonizace ostrovů byly nechtěně střeženým tajemstvím Madeiry. Před sto padesáti lety jejich nádherou zdejší ženy doslova uchvátily celý svět. Dnes na ně můžete narazit ve Spojených státech, Singapuru nebo třeba v Brazílii. Co že je to za zázrak? Bordados da Madeira – proslulé madeirské krajky a výšivky.
„Už od osídlení Madeiry si zdejší ženy doma vyšívaly ubrusy i šaty. Móda z kontinentu byla zkrátka daleko. Když se v polovině devatenáctého století dostaly madeirské výšivky na anglický trh, pracovalo na zdejším venkově víc než sedmdesát tisíc krajkářek. Dneska nás jsou sotva tři tisícovky.,“ krčí rameny Susana Vacas z krajkářské manufaktury Bordal, která funguje přímo v centru madeirského hlavního města Funchal.
Dědictví žen
„Řemeslo se tradičně dědí z matky na dceru. Vzory na výšivkách jsou totiž moc složité. Používáme skoro dvacet typů stehů. Tenhle ubrus vyšívaly tři ženy celý rok,“ ukazuje Susana nádherný kus látky, který by snadno pokryl tabuli pro šest či osm lidí. „V naší manufaktuře máme archiv asi čtyřiceti tisíc vzorů výšivek, které můžeme kdykoli znovu použít,“ dodává.
„Naše krajky nezačínají na látce, ale na papíře. Designérky na pauzák vykreslí zamýšlený vzor a další pracovnice speciálními jehlami papír podle načrtnutých kontur pečlivě perforují. V dalším kole se papír položí na látku a vtírá se do něj speciální modrá tuš tak, aby barva pronikla dírkami do látky. Papír se schová napříště,“ vysvětluje Susana. Látka s obrysy pak putuje do vesnic, kde pracují výšivkářky, a následně zpět do manufaktury na zastřižení, vyprání a vyžehlení.
Do nitra země
Jediná větší silnice, která přetíná vnitrozemí Madeiry z jihu na sever, se z hor spouští zpět k moři uprostřed vesnice São Vicente. Ta se pyšní půl milionu let starým přírodním unikátem.
„Když při dávné erupci proudila láva dolů k moři, na svém povrchu rychle ztuhla. Pod touto krustou však tekla pořád dál, až po ní zbyl jen dlouhý dutý lávový tunel,“ vysvětluje průvodce. Místní na soustavu lávových tunelů narazili až koncem devatenáctého století.
Ztuhlé magma má zvláštní kouzlo. „Tyhle formace sice vypadají jako rozteklá čokoláda, ve skutečnosti jsou však ostré jako sklo. Takže pozor na ruce a nesundávejte si helmy,“ varuje odborník. Na Madeiře všudypřítomná voda navíc prosákla porézní sopečnou horninou až sem, aby vytvořila soustavu jezírek plných křišťálově čisté vody. Snad nikde jinde na Madeiře se nedostanete blíž ke kořenům vzniku samotného ostrova. A je to výprava, která za tu hodinu času v temnotě přerušované jen žárovkami umělého osvětlení skutečně stojí.
Více o souostroví Madeira a další tipy, jak si zde užít skvělou dovolenou, si přečtěte v zářijovém čísle Lidé a Země.
Časopis Lidé a Země je právě v prodeji. • Foto Lidé a Země


description: V nedělních volbách získala v běloruském parlamentu nejméně jedno křeslo opozice. Oznámila to ústřední volební komise. Opozice tak bude mít zastoupení v parlamentu poprvé za 20 let. Její představitelé nicméně odmítli výsledky hlasování uznat s tím, že volby byly nedemokratické a netransparentní.

title: V běloruském parlamentu poprvé za 20 let získala křeslo opozice


description: Před několika měsíci jsem navštívil Francii a vůbec jsem neměl dobrý pocit z množství ozbrojených policistů a vojáků na místech, kde se pohybovali turisté. To bylo ještě před útoky v Nice a podle mých přátel ve Francii bezpečnostní opatření ještě zesílila. Před pár dny jsem strávil týden v Turecku, zemi s naprostou většinou muslimských obyvatel, a cítil jsem se tam bezpečněji než ve Francii.

title: Hysterická kampaň proti muslimům škodí umírněným kritikům islámu

maintext:
Přitom člověk by čekal, že Turecko díky blízkosti války v Sýrii, miliónům uprchlíků, problémům s Kurdy a pokusu o převrat bude mnohem méně bezpečné. Jenže právě naopak jsem se cítil v této zemi mnohem bezpečněji než při návštěvě Francie či bavorského Mnichova.
Zároveň jsem si opět potvrdil, jak velký rozdíl je mezi muslimským Tureckem a nemuslimskou Evropou. V muslimském Turecku jsem za celou dobu svého pobytu a procházek po městech nepotkal ani jednu muslimku se zahalenou tváří; v Praze nebo Teplicích je máte šanci potkat každodenně, a to mají Čechy jen pár tisícovou muslimskou komunitu. Muslimky se zahalenými vlasy bylo možné potkat běžně, ale netvořily víc než polovinu ženské populace, a mnohé Turkyně chodily oblečené vyzývavěji a odhaleněji, než běžně potkáte i mnohé Češky u nás. Ovšem jeden rozdíl oproti muslimským komunitám v Evropě (včetně tureckých) zde je – v Turecku zatím nepotkáte samozvané muslimské šarí’a hlídky, jež by napadaly „nedostatečně“ zahalené ženy.
Jak píší anglická, francouzská či rakouská média, takovéto hlídky již naopak „úřadují“ v muslimských komunitách v Evropě. Stejně tak v muslimském Turecku koupíte běžně alkohol, což mnohdy není tak snadné ani v některých nemuslimských evropských zemích.
Turecko není islamistická diktatura
Srovnám-li svůj loňský, několikatýdenní pobyt v Turecku s pobytem před pár dny, byť jsem byl na různých místech, tak se mi potvrdilo, že přehnaně hysterická a demagogická kampaň proti muslimům vyvolávaná dnes v České republice různými politickými stranami a kandidáty, kteří se snaží na této vlně dostat k moci, jen nakonec škodí samotným rozumným a umírněným kritikům islámu.
Dnešní Turecko totiž jistě není oním kemalovským Tureckem, kde byl islám vyštván na smetiště dějin podobně jako u nás za komunistů křesťanství, ale zároveň to není islamistická diktatura, jak to vidíme v Íránu či Saúdské Arábii. Turecko ani není muslimským společenstvím vymezujícím se proti světu, tak jak to vidíme u mnoha muslimských komunit v Evropě. Spíše mi z osobní zkušenosti přijde, že Turecko je dnes zemí, kde probíhá pokus o syntézu konzervativního nacionalismu s islámským náboženstvím. A je jen otázka, jak to vše dopadne i v souvislosti s dosud nevyrovnaným tureckým svědomím v historické otázce genocidy Arménů, etnických čistek Řeků, Kurdů apod.
Přehnané představy o muslimech
Když jsem při návratu domů v letadle poslouchal vesměs starší české turisty vracející se z dovolené v Turecku, tak jsem si jen utvrdil svůj názor na zbytečně provokativní a vyhroceně polopravdivé protimuslimské agitace našich mediálních tváří českého antiislámu: Konvičky, Hampla či Okamury. Ukazuje se, že mnozí lidé mají přehnaně negativní představy o muslimském světě, a když pak odjedou na dovolenou do Turecka a „ochutnají“ muslimský svět, tak se najednou mnohdy obrátí z pozice odpůrců muslimů do pozice odpůrců českých antiislámských politiků.
V Turecku tráví ročně dovolenou desítky tisíc Evropanů a nežijí tam v uzavřených turistických areálech, ale úplně volně v centrech tureckých měst, takže mají možnost „ochutnat“ život přímo reálně z bezprostřední zkušenosti, a i to možná napomáhá lepšímu pochopení komplikovanosti našeho evropského vztahu s muslimskou civilizací.