description: Muži z generace mileniálů by to v poměřování síly se svými otci prohráli. Jsou fyzicky slabší. Naproti tomu dnešní mladé ženy si v souboji generací udržují sílu zhruba stejnou a dokonce se vyrovnají mužům. Může za to proměna pracovního trhu.

title: Ztrácíme sílu. Mladí muži jsou slabší, než byli jejich otcové, říká věda

maintext:
Autoři studie publikované v magazínu Journal of Hand Therapy si jako kritérium určení síly vzali na pomoc sílu stisku ruky a potom též sílu stisku dvou prstů. Samozřejmě, zvedat velkou činku je něco jiného, jenže podle výzkumů je síla stisku výmluvnou známkou obecné síly a výdrže. Ostatně vypovídá dokonce i o obecném zdravotním stavu a délce života, je údajně lepším biomarkerem než systolický krevní tlak. Proto vědci z Winston-Salem State University vsadili právě na stisk.
Stisk ruky i prstů měřili 237 zdravým mužům a ženám z univerzitního prostředí ve věku od 20 do 34 let. Výsledky poté porovnali s výsledky podobného pokusu z roku 1985. Než se podíváme na zjištění, která nevycházejí pro současné mladé muže nijak povzbudivě, vyvraťme ještě možný argument proti relevantnosti. Ano, studenti, asistenti a profesoři rozhodně nejsou reprezentativním vzorkem celé generace. Jenže i ona srovnávací studie z roku 1985 vycházela především z pokusů mezi muži a ženami z vysokoškolského prostředí. Takže obě studie monitorovaly podobný sociální vzorek.
Slabí muži, silné ženy
Ten současný byl přitom očividně slabší. Mladí muži z dnešní generace se totiž pyšní stiskem pravačky, který po přepočtu odpovídá 44 kilogramům. Jenže ti z pokusu před jednatřiceti lety to zvládli silou přepočtenou na 53 kilogramů. O něco lépe na tom byli starší mileniálové od 30 do 34 let, kteří se od svých předchůdců lišili jen o pět kilogramů, největší deficit vykázali muži ve věku od 25 do 29 let. Ti byli za svými kolegy z předchozího výzkumu o celých 11 kilogramů.
Ženy vyšly z poměřování o poznání lépe. V průměru totiž měly stisk stejně silný jako účastnice výzkumu v roce 1985, pyšnily se stejně jako ony stiskem o 34 kilogramech. Mileniálky z věkové skupiny od 30 do 34 let byly dokonce silnější než předchůdkyně, zvládly stisk vyjádřený ve 44 kilogramech, tedy stejně silný, k němuž se v průměru zmohli současní mladí muži, v roce 1985 zvládly dobrovolnice stisk přepočtený jen na 36 kilogramů. Celkovému výsledku dnešních mladých žen to však nepomohlo, mileniálky pozdějších ročníků průměr nakonec pokazily.
List The Washington Post nabízí i vysvětlení neradostných čísel. Podle něj za ně může proměna pracovního trhu. Muži zkrátka stále víc opouštějí manuální pracovní místa, a to s sebou nese ztrátu síly. Naproti tomu denní fyzická aktivita žen se během let změnila zřetelně méně, protože ženská pracovní síla nebyla pro manuální pracovní místa využívána ve velké míře nikdy. Proto podle listu neprošla takovou změnou ani fyzická síla žen.


description: Uprostřed hustých lesů v prefektuře Točigi na ostrově Honšú vyrostla dřevostavba, která připomíná vesničku indiánských týpí. Pozoruhodná stavba odkazuje k japonským prehistorickým obydlím. Víkendy zde tráví dvojice manažerů, kteří fandí ekologickému zemědělství a alternativnímu životnímu stylu.

title: Dům, jaký svět neviděl. Každý pokoj má svou vlastní střechu

maintext: Když jsem v roce 2000 odlétala do Japonska za kamarádkou, vůbec jsem netušila, co mě čeká. Byl to velký šok, protože... celý článek

fasttext_language: cs


description: Byt či dům ve městě, apartmán na horách. Taková kombinace dnes není až tak výjimečná. Většina majitelů této kombinace klade na design horského bydlení velké požadavky. Ne náhodou se tak apartmán ve Špindlerově Mlýně objevil i v soutěži Interiér roku.

title: Horský apartmán má místo příček a dveří dřevěné “topologické“ mapy

maintext: Soutěž Interiér roku V rámci soutěže Interiér roku jsou každoročně oceňovány výjimečné české soukromé i veřejné interiéry, a to v šesti kategoriích. Předsedou poroty je prorektor Vysoké školy uměleckoprůmyslové prof. Jiří Pelcl. Hlavním mediálním partnerem soutěže je iDNES.cz a pořadatelem Institut bytového designu. S nejzajímavějšími soutěžícími (nejen s vítězi) postupně seznamujeme čtenáře až do vyhlášení dalšího ročníku soutěže na stránkách Bydlení iDNES.cz Více o soutěži zde. Cílem je popularizovat originální bydlení, stejně jako mimořádný design obchodů, firemních prostor, hotelů, restaurací a podobně. Do dalšího ročníku soutěže lze zasílat přihlášky od 4. 10. 2016. Tentokrát se mohou hlásit také architekti ze Slovenské republiky s projekty, které byly realizovány na Slovensku.


description: Vzhled nového bytu v půdní nástavbě ovlivnily dva faktory: originální styl, který si jeho majitelka Irena oblíbila v pražském obchodě, jehož majitelka jí interiér pak zařídila. A dvě kočky domácí. Bylo totiž potřeba vybírat materiály, které odolají jejich drápkům. Návštěva byla připravena pro magazín Doma Dnes.

title: Půdní nástavbu na Vinohradech si zařídila i s ohledem na své dvě kočky

maintext:
Na počátku příběhu byly vánoční ozdoby. Když se Irena začala rozhlížet po Praze, do níž se před devíti lety přestěhovala z Brna za prací, narazila na zajímavý obchod. Chodila se do něj dívat na nábytek a doplňky, inspirovala ji exotická atmosféra, před Vánoci si tu kupovala dekorace na stromeček.
„Mimochodem jsem se dozvěděla, že majitelka obchodu je interiérová designérka. Tehdy jsem jí řekla: jednou si od vás nechám zařídit byt,“ vzpomíná Irena.
Malá pracovna vznikla přepažením ložnice typovou skříní, kterou upravil truhlář, a spolu s policemi prostor slouží jako praktická šatna.
Nakonec to tak dopadlo, než se ale dočkala, bydlela několik let v podnájmech. Oblíbila si Prahu 2, čtvrť, která jí v mnoha ohledech vyhovovala a v níž si zvykla. Pak se rozhodla pořídit si vlastní bydlení. Zpočátku měla dojem, že musí najít něco blíž zeleni.
„Pražské lokality jsem moc neznala a ve výsledku jsem zjistila, že mě to stejně táhne zase do centra, což je prostě srdcovka,“ shrnuje Irena.
A ta panoramata...
Irena oslovila designérku Moniku White z Le Patia ve fázi shánění bytu. „Vlastně jsme společně hledaly prostory, do nichž by se hodil eklektický styl,“ komentuje s mírnou nadsázkou Monika. Jak se ukázalo, najít byt podle představ nebylo snadné a Irena to v jednu chvíli skoro vzdala.
„Překvapilo mě, jak špatně jsou řešené takzvané luxusní novostavby. Jakmile jsme narazily na něco pěkného, bylo to hned pryč. Jednou o půlnoci jsem jej ale na internetu objevila,“ vzpomíná Irena.
Developer nabízel půdní nástavbu v činžovním domě v sousední ulici, kde tehdy bydlela. Neuvěřitelná náhoda. Hned ráno začala Irena jednat. „Na schůzce jsem realitní makléřku moc neposlouchala. Cítila jsem, že je to ono, i když tu nedostatky také jsou,“ připomíná Irena.
Kromě intuice ji okouzlil panoramatický výhled na město a jeho dominanty, líbila se jí terasa přes dva pokoje. Bohužel bylo pozdě na úpravy dispozice. „Říkali mi, že si to můžu pak dodělat podle sebe. Nepočítala jsem s náročnou akcí, ale všechno se protáhlo,“ říká Irena. „A já se těšila, že konečně začnu dekorovat. Obě jsme byly na čas spíš stavbyvedoucí,“ dodává pobaveně Monika.
„Prostor se musel stavebně připravit a rozpočet bobtnal. Raději jsem zaplatila stavební dozor. Ukázalo se, že to byla dobrá investice. Zkontrolované jsem měla finance i kvalitu prací,“ pochvaluje si Irena.
Výběrová směs
Irena se s designérkou dohodla, že interiér bude moderní, městský a šik. Přesto je v něm hodně přírody a exotiky: knihovna vyrobená z dvě stě let starého dřevěného balkonu z indického Radžastánu, dveře koupelnové skříňky pro změnu z letitého paravánu, svítidla z filipínských mušlí, obraz z lotosových listů.
Barové židle nezapřou industriální inspiraci, dřevo s patinou připomíná koloniální éru. V harmonii tu fungují předměty z různých koutů světa a období, často ručně vyráběné a takzvaně fair trade.
Exotická a barevná ložnice je navržena v dámském stylu. Je tu víc barev a měkkého textilu. Knihovna je vyrobena ze starého balkonu, svítidla z filipínské perleti, obraz z lotosových listů.
Na první pohled byt působí útulně, voní dálkami, výhodou zařízení je nadčasovost. Irena přidala věci z cest i pár starožitností po dědečkovi. Rozkládací jídelní stůl pro změnu „podědila“ po Monice, která jej doplnila klasickými thonetkami.
Když se doma míchá a používají se rozličné ingredience, musí to dělat někdo, kdo má cit pro barvy, materiály a detail. „Monika byla skvělá, trpělivá. Nechávala mi prostor pro mé nápady, pro představu mi zavěšovala obrázky na pinterest home. Je dobře, když vám designér otevře oči. Nikdy bych nevěřila, jak dobře spolu třeba ladí šedá s béžovou. Příjemné bylo sledovat, jak se každým řešením či doplňkem mění atmosféra,“ přibližuje Irena spolupráci.
Protože v bytě žijí dvě domácí kočky, sametové kanadské sfinx, musela Monika při volbě konkrétních věcí hlídat, aby všechno bylo „kočkovzdorné“. Výborně se osvědčily například koberce z přírodního vlákna agáve sisalové.
Nejenom dámská záležitost
V bytě jsou vypíchnuté ženské prvky. Zjemnily totiž industriální barové židle či příborník, protikladem šedé a černé jsou tyrkysové, růžové akcenty a textil, ručně protkávaný látkový přehoz v ložnici nebo dekorativní polštáře.
Kuchyňský kout s barovým ostrůvkem je z typového nábytku, pracovní deska imituje betonovou stěrku. Barové židle a drátěná designová svítidla nezapřou industriální inspiraci.
Na kompletním návrhu se podílel i manžel Moniky, architekt Michael White, který si vzal na starost mimo jiné kuchyň s barovým ostrůvkem.
Nábytek z IKEA a pracovní deska imitující betonovou stěrku jsou ekonomickou, ale efektní variantou. Některé prvky vyrobili truhláři, kupříkladu dveře nebo skříňovou stěnu v předsíni. Do dispozice 2+kk se povedlo přidat ještě místnost.
Do koupelny se dostala exotika i trochu umění. Dvířka umyvadlové skříňky jsou vyrobena ze starého paravánu, deska a sokl z přírodního mramoru.
V protáhlé ložnici Monika použila řešení, které se jí osvědčilo i doma. Část místnosti je přepažená typovou skříní, čímž vznikla šatna a malá pracovna s oknem. Naopak dříve oddělené koupelna a toaleta jsou spojené, čímž v předsíni ubyly jedny dveře.
„Protože jde o menší byt, uvažovala jsem jako na jachtě: musí to být multifunkční, všechny věci by měly mít své místo,“ vysvětluje designérka Monika White.
Optimálně se povedlo zařídit obytnou místnost, v níž se vaří, stoluje i odpočívá. „Je důležité vytvořit zóny a každému koutu dát atmosféru, například vhodnou volbou různého osvětlení. Když si sednete na pohovku, tak byste měli mít pocit, že jste v obýváku, a ne v kuchyni,“ uzavírá designérka.
Na přání majitelky není spuštěna diskuse.


description: „Narodilo se nám první dítě a my nutně potřebovali vyřešit bydlení. Rodiče mé ženy nám poskytli budovu chlévů na svém 200 let starém statku u Plzně, kterou jsme si přestavěli na skvělý rodinný dům,“ vysvětluje Jaroslav Křenek.

title: Z bývalého chléva máme perfektní bydlení. Architekt odvedl dobrou práci


description: Dřina a zase dřina. Roky práce, mozolů a občas i obav, zda rodina vydrží stres, finanční zátěž i nikdy nekončící práci. Nadšenců, kteří vrátili život ruinám, není sice moc, ale najdou se. Někdy můžete mít dokonce pocit, že čím větší ruina, tím větší odhodlání.

title: Ruiny, které tady už nemusely být, dnes nabízejí úžasné bydlení


description: Do ročenky Česká architektura 2014 -2015 vybírala stavby po Čechách a na Moravě architektka Jitka Ressová. Zajímalo ji, proč a jak zajímavé stavby vznikly, jaký přínos mají pro dané místo a lidi. Čtrnáct z nich představujeme.

title: Nejlepší stavby Česka. Podívejte se na krásné a zajímavé domy


description: Tento originální dům, který je na prodej za 750 tisíc liber, v přepočtu 23,6 milionu korun, vznikl z bývalé čerpací stanice. Najdete ho v anglické obci Ixworth v hrabství Suffolk. Zajímavostí je obývací pokoj netradičně situovaný do horního patra. Majitel totiž miluje výhledy do okolní přírody.

title: Z bývalé čerpací stanice je netradiční bydlení. Něco je v něm jinak


maintext:
Papouškový maniak je čisté zlo. Hluk o síle 80 decibelů mi ničí život
1:00 , aktualizováno 1:00
Před dvanácti lety jsem se po rozvodu přestěhoval do obce Bystřice u Třince, kde jsem si koupil dům. Byl březen a mě nenapadlo, co se bude dít v létě. Od souseda se neustále ozývá skřehotání patnácti papoušků a několika mladých, píše Richard v příspěvku do seriálu Sousedské války.


description: „Příběh domu začal po narození našeho syna, kdy jsem se jen těžko smiřovala s bydlením v Mostě. S manželem jsme začali hledat pozemek pro stavbu domu. Uchvátilo nás místo na úpatí kopce s výhledem na Krušné hory,“ popisuje majitelka cestu k dřevostavbě.

title: Milovaný byt 4+kk přesunuli do domu. Bydlí stejně, ale navíc v přírodě


description: Školka ve tvaru kočky, kanceláře v rybě a hotel v krokodýlu. To jsou jen některé z dvanácti zajímavých zvířecích staveb, které vám představujeme. Na snímku je kostel v Tampa Bay na Floridě z roku 1944. S velkými kulatými okny, které připomínají oči a střešními taškami v podobě zobáku, křídel a ocasu přitahuje návštěvníky jako magnet.

title: Kočka, slon, kuře. Stavby ve tvaru zvířat přitahují lidi jako magnet


description: V České Kanadě stojí dřevostavba, která stojí za návštěvu. Zvenčí možná působí celkem konvenčně, ale o to víc překvapí elegantní minimalistický interiér. „Zhmotnil se mi sen. O domu v tomto kraji jsem vždycky snila,“ přiznává majitelka.

title: Pojďte dál. Dřevostavba v České Kanadě je mým splněným dětským snem


description: Zamiloval se do krkonošské krajiny, koupil pozemek v Dolní Branné nedaleko Špindlerova Mlýna a na něm postavil tři objekty. Dvě stodoly prodal a ve třetí bydlí. Parádní horskou chatu mu navrhl vrchlabský architekt Milan Jirouš.

title: Stodola v Krkonoších. Architekt se skvěle vyhnul horské trapnosti


description: Interiérovým designem lze bojovat proti mnohým civilizačním chorobám, tvrdí slovenská designérka Veronika Kotradyová. Naopak nevhodně koncipovaný prostor, špatně zvolené barvy, materiály nebo povrchy na náš nervový systém doslova útočí.

title: Černá a bílá v interiéru nudí, ale barvy a materiály mohou i léčit

maintext:
Prostředí, které nás obklopuje, totiž souvisí s naším chováním, pocitem pohody nebo stresu a vlivem na zdraví, mezilidské vztahy i kvalitu života. O závěrech svých výzkumů napsala docentka Veronika Kotradyová knihu a také o nich přednáší po celém světě.
Jsme stejně teritoriální jako třeba kočka
Stejně jako mnoho jiných tvorů je člověk teritoriální a potřebuje si svůj prostor (teritorium) vymezit a „značkovat“, například rozkládáním osobních věcí, personalizací, nepořádkem a podobně. To umožňuje člověku s daným prostorem se ztotožnit a zrcadlit se v něm.
Přednáška v Praze V úterý 4. 10. bude Veronika Kotradyová přednášet v pražském Centru současného umění DOX. Zároveň tam bude vyhlášen druhý ročník soutěže Interiér roku, kde je iDNES.cz hlavním mediálním partnerem. Více k soutěži zde.
Základním předpokladem pocitu pohody je také bezpečí, které úzce souvisí s intimitou. Když se jedno z toho člověku nedostává, mívá to zdravotní důsledky.
„Pokud je člověku prostředí podvědomě nepříjemné, spustí to v něm jakýsi alarm, který dává tělu signály, aby prostor opustilo. Když člověk neodejde, protože z pracoviště to například není možné, hromadí se v něm stres a právě to mívá zdravotní důsledky,“ vysvětluje Veronika Kotradyová.
Multipolohovací pracoviště kombinované s odpočivným nábytkem, které Veronika Kotradyová navrhla ve spolupráci s Dušanem Koclíkem.
Nedostatek intimity a nemožnost „značkovat“ si interiér jsou jedny z důvodů, proč se třeba lidé necítí dobře ve velkoplošných otevřených kancelářích (hlavně s diskutabilním sdílením pracovních stolů (takzvaný desk sharing systém).
„Nemohou si v nich dobře kontrolovat a okupovat prostor. Stejně stresující je však, pokud nemají dostatečný kontakt s exteriérem nebo trpí nedostatkem denního světla. Při dlouhodobém pobytu v prostoru stres vyvolávají i velké plochy pestrých barev nebo nevhodné umělé povrchy,“ vypočítává Kotradyová.
Pestré barvy sice stresují, ale černá a bílá nudí
V posledních letech se do interiéru probojovala ve velké míře černá nebo šedá barva, ale ta podle designérky není zcela ideálním řešením:
„Černá, šedá nebo bílá sice nestresují, ale vytvářejí prostor, který nás neláká. Stačí si porovnat například dvě restaurace, z nichž jedna nabízí kromě černé a bílé i přírodní barvy a materiály a druhá je pouze černobílá s lesklými povrchy materiálů. V té první se určitě člověk zdrží déle.“
Lesklý nábytek nám neprospívá
Řada lidí si v současnosti pořizuje nábytek s lakovaným povrchem. Čím je povrch lesklejší, tím sice odráží více světla, ale zase není příjemný na dotek.
„Lesk se v psychických pochodech mysli projevuje jako odmítání a neproniknutelnost,“ říká Veronika Kotradyová, „matné povrchy působí laskavěji a přátelštěji, ale ideální je samozřejmě v prostoru kombinace obojího. Cílem je vždy vytvořit vyvážený harmonický interiér.“
To, jak se nám jeví předměty v interiéru, když se jich dotýkáme, je nesmírně důležité. „Uvědomme si, že už od dětství automaticky hledáme možnost dotknout se něčeho příjemného, když chceme, aby se nám ulevilo, v první řadě hledá dítě kontakt s rodičem, později plyšové hračky nebo polštář. Materiály, které poskytují haptický komfort, jsou pro harmonický interiér zcela klíčové.“
Multipolohovací pracoviště kombinované s odpočivným nábytkem, které Veronika Kotradyová navrhla ve spolupráci s Dušanem Koclíkem.
Kvalita materiálu dokonce ovlivňuje vývoj dítěte
Právě kvalita a charakter povrchových materiálů jsou nesmírně důležité například pro zdravý vývoj dětí. „Dítě z počátku poznává svět tím, že jej ohmatává. Pokud z něčeho, co vypadá jako dřevo, cítí plast, je to pro ně pochopitelně matoucí. Dokonce i zmíněné ohmatávání předmětů je jedním z mnoha způsobů, jimiž si dítě buduje přirozený hodnotový žebříček. Navíc k originálnímu dřevu má člověk tendenci přilnout mnohem intenzivněji než k plastu,“ dodává Veronika Kotradyová.
O autorce Doc. Ing. Veronika Kotradyová PhD., * 1974 v Košicích Od roku 2002 působí na Fakultě architektury STU v Bratislavě a v rámci výzkumu i tvorby se už dlouho věnuje vztahu lidského těla, mysli a prostředí. Přednáší po celém světě, od USA přes skandinávské země až po Nový Zéland. Vztahem člověka a prostředí se začala zabývat na Kalifornské univerzitě v Berkley. Své znalosti dále rozšířila řadou zahraničních stáží a je zakladatelkou BCD lab / Body Concious Design laboratory. Přednáška Veroniky Kotradyové z cyklu Echo Living Fora nazvaná Design interiéru, který léčí, je výsledkem tříletého výzkumu desetičlenného týmu bratislavské Fakulty architektury sledujícího klíčové téma Interiérový design jako nástroj prevence a léčení civilizačních chorob.Více zde.
Mobilní dřevěný dům z roku 2015, do něhož Veronika Kotradyová navrhla interiér.


description: Tak trochu jiná školka. Je plná barev a světla. Jasné a syté odstíny zelené, žluté a modré usnadňují orientaci dětem v nové mateřské školce Drachenreiter na Alexandrově náměstí v Berlíně.

title: V mateřské škole v Berlíně mají i vodní kaskádu. Podívejte se


description: Těšitelův mlýn neboli mlýn Dänemark stojí u Kutné Hory od roku 1491. V posledních letech chátral. Majitelé si stavbu u říčky Vrchlice vzali do parády a od základů vše zrekonstruovali. Vznikl tak hotýlek v romantickém skalnatém údolí s 20 lůžky a bazénem.

title: Těšitelův mlýn u Kutné Hory. Majitelé stavbě z 15. století vrátili život


description: Christian Parsons měl plán, který mu vyšel. Přesvědčil svou přítelkyni Alexis Stephensovou, aby všechno prodali, včetně domu v Severní Karolíně, a začali bydlet v miniaturním domku na kolečkách, který si sami postaví. Vše klaplo. Dům o ploše 12 metrů čtverečních má vše, co k životu potřebují.

title: Přesvědčil přítelkyni, všechno prodali a bydlí v domku na kolečkách

maintext:
Do domečku s vestavěným patrem se vešla kuchyně, obývací pokoj, koupelna, toaleta, ložnice s pohodlným dvoulůžkem pod střechou a nejnutnější úložný prostor. V malém obydlí je vestavěná nádrž na 90 litrů vody, kompostovací WC a sprchový kout s filtračním systémem.
Fotografka na volné noze Alexis Stephensová a bývalý manažer Christian Parsons získali prostředky na stavbu mobilního domku z prodeje svého domu v městě Winston-Salem v Severní Karolíně.
Společně celý rok plánovali a stavěli svůj nový dům na kolečkách. Současně museli od základů změnit svůj životní styl.
Partneři se odklonili od touhy vlastnit rodinný dům, která se pro mnoho lidí stala doslova posedlostí, a do života vpustili trochu dobrodružství.
Nemusí se trápit s hypotékou a utrácet za zbytečnosti. Stejně se jim téměř nic do jejich miniaturního domečku nevejde. Co potřebují, to mají. Oba svorně prohlašují, že zbavit se většiny majetku a téměř veškerých věcí byl velmi osvobozující a očistný proces, který navíc přinesl finanční svobodu.
Dnes jim stačí najít příjemné místo, ideálně v kempu, domek připojit pomocí kabelu k elektrické síti, stoupnout si do malého kuchyňského koutu a začít vařit.
Jídlo sní Alexis a Christian společně u jídelního stolku se sklopnou deskou. Sedí na větším pohodlném křesle, které nahrazuje pohovku. Případně lze sedět před vchodem na malém zastřešeném zápraží.


description: Čistě bílý kvádr mezi vzrostlými stromy levituje nad oplocením z režného zdiva. Tak působí ladná stavba na kolemjdoucí. Podle slov Viktora Černého, majitele i architekta zároveň, je právě místo rozhodující položkou hodnoty stavby a především života v ní.

title: Dům ze dvou kvádrů vypadá, jako když nad zděným plotem levituje


description: Úplně obyčejný, tak zněla podle izraelského architekta Erana Shemeshe odpověď pětičlenné rodiny, když se jich na první schůzce zeptal, jaký dům by si pro sebe představovali. Neopakovatelný bungalov s ateliérem na izraelském pobřeží byl dokončen loni.

title: Chtěli obyčejný dům. Architekt jim postavil bungalov na písečných dunách


description: Hledání většího bytu a stěhování z menšího ve Vršovicích odstartovalo až Evino těhotenství. To přimělo Evu a Jirku k intenzivnějšímu sledování nabídky developerských projektů. Netrvalo dlouho a nalezli svůj nový domov v Hodkovičkách. Návštěva byla fotografována pro časopis Bydlení.

title: Mladý pár si vybral designérku z pořadu Jak se staví sen. A nelitují


description: Karlínský byt Nikoly Filipové je příkladnou ukázkou toho, jak harmonicky funguje propojení moderního designu s tradičními prvky. Je i důkazem pro všechny, kteří mají dojem, že byt v developerském komplexu nemůže mít duši. Může. Je to totiž čistý prostor, který lze přetvořit podle svého a bez kompromisů.

title: Mladá žena si svou představu o moderním bydlení splnila bez kompromisů

maintext:
Nikola pracuje jako kreativní manažerka ve studiu se zaměřením na design koupelen. Interiérový design byl i jejím studijním oborem na vysoké škole a zároveň koníčkem, který se neustále promítá i do jejího běžného života. Není divu, že si i svůj vlastní sen o bydlení splnila bez kompromisů.
Stošedesátimetrový byt v osmém patře moderního bytového komplexu Vltava v Karlíně vlastní s přítelem teprve půl roku a bydlí v něm pouze dva měsíce. Na interiéru je ale vidět, že zde nic nebylo řešeno „horkou jehlou“.
Čtvrť, která nikdy nespí
Při výběru nového domova vsadila Nikola na jednu z nejživějších pražských čtvrtí. „Miluji výborné jídlo, skvělé víno, design, architekturu, přírodu a historii, to vše mi Karlín nabízí. Tohle místo je ideální pro setkávání s přáteli, ale i s obchodními partnery,“ říká Nikola.
Je zde nepřeberné množství designových showroomů s nábytkem, osvětlením a také třeba s koupelnovým vybavením. Na podzim zde společně se svým týmem otevřela koupelnové studio Elite Bath. „Mám to teď dvě minuty chůze do práce, i díky tomu byl tento byt jasnou volbou,“ vypočítává Nikola výhody, které okolí jejího domova nabízí.
Karlínu už dlouhou dobu nepřísluší přívlastek původní pražské periferie: činžovní domy z počátku století i první republiky doplnily v posledním desetiletí moderní kancelářské budovy a novostavby.
Čtvrť nevídaně ožila i díky neustále se rozrůstajícímu výběru barů, restaurací a kaváren a je i centrem designu a umění. Podobně jako Vršovice nebo Letná se stala jednou z velmi vyhledávaných částí pražského širšího centra, a to i co se týče bydlení.
Novostavby na Rohanském nábřeží tak nabízejí vše na dosah ruky: kulturní vyžití, centrum města i přírodu v podobě městského parku. „Dříve jsem bydlela na Žižkově v blízkosti Flory. Žižkov mám velmi ráda, ale oproti němu je Karlín neuvěřitelně živou čtvrtí, která za poslední roky prošla mnoha změnami a vzniklo tak místo, které dopřává jak klidné procházky kolem řeky, tak i ruch v ulicích a hlavně se neustále rozrůstá,“ potvrzuje Nikola Filipová.
Koloniální styl do moderního interiéru zapadá a dodává mu na útulnosti.
Čistý design, který má smysl
Při zařizování bytu dbala Nikola na čistý design a také na to, aby každý kousek nábytku v prostoru měl své opodstatnění. Nic zde nepřebývá a nepřekáží, ale zároveň také nechybí. A ačkoli je v některých částech bytu jen minimum designových solitérů, nepůsobí byt ani trochu prázdně a díky pečlivě vybraným doplňkům má i onu příznačnou ‚duši‘, která jinak mnohým čerstvě zařízeným bytům chybí.
„S přítelem hodně cestujeme, každý výlet je pro nás inspirací. Oba milujeme koloniální styl v kombinaci s moderním designem, proto pro nás byla jasnou volbou prodejna Le Patio, většinu nábytku jsme nakoupili tam. Převážná část doplňků je pak z prodejny Snel Furniture, které krásně doplní celý interiér,“ komentuje Nikola kombinaci prvků, kterou zvolila.
Interiér dává znát inspiraci z cest, ale třeba i z designových veletrhů. Některé kousky jsou pak oživením prvků z původního žižkovského bytu, jako je tomu třeba v případě netradičních sedaček.
Přírodní materiály a zemité barvy krásně doplňují běloskvoucí prostor.
„Přišly s námi ze starého bytu, jsou od firmy Stopka. Původně byly z bílé kůže, ale cítili jsme, že je potřeba je něčím oživit, a tak jsme na ně nechali ušít potahy z tyrkysové látky, kterou jsme si přivezli z Anglie,“ říká Nikola.
Sedačky mají až překvapivý design, který ostře kontrastuje s koloniálním stylem doplňku v jejich bezprostřední blízkosti. Zároveň ale s okolím barevně ladí a čistému prostoru dodávají energii.
Splněný sen o bydlení
Ze starého bytu připutovala třeba i postel, zbylé zařízení ale čerství majitelé bytu pořizovali nově tak, aby odpovídalo danému velkoryse pojatému prostoru. Zařídit jej ale pro Nikolu nebyl problém: díky rodině se odmalička pohybuje mezi umělci a architekty.
„Jelikož pracuji v koupelnovém studiu, dala jsem si opravdu hodně záležet na hlavní koupelně. Příčku oddělující koupelnu od ložnice jsem nechala vybourat a zachovala jen její část, kde máme umístěné umyvadlo se zrcadlem,“ popisuje Nikola.
Tím vznikl otevřený prostor, kde levá část slouží jako hlavní vstup do koupelny a pravá strana dává vyniknout samostatně stojící vaně, která pomyslně prostupuje do ložnice. Koupelna je obložena do velkoformátové dlažby v imitaci onyxu, celý prostor tak působí velmi čistě a jemně.
Královský výhled z vany i velkorysá okna vytvářejí z koupelny další obytný prostor, který plynule navazuje na celý byt.
Nikola popisuje místnost, která je opravdovou chloubou bytu a místem, kterého by bylo „jen“ pro běžnou hygienu škoda. „Nejraději odpočívám ve vaně značky Aveo, kde díky otevřenému prostoru a výhledu z okna mám možnost absolutní relaxace a pocitu volnosti,“ dodává Nikola. Koupelna je svébytným prostorem, který plynule navazuje na koncept celého bytu.
Podobnou myšlenkou se Nikola řídila i v případě kuchyně. „Mou velkou vášní je také vaření, a díky skvělé kuchyni od studia Stopka se v ní vaří prakticky samo,“ přiznává majitelka bytu.
Láska k vaření se promítla i ve velikosti prostoru, který je kuchyni věnován, užitná místnost se stává součástí interiérového celku. Za vše hovoří kvalitní materiály, ale i pracovní plocha, která je oproštěna od jakýchkoli rušivých elementů.
Ostrůvek pak kuchyň opticky odděluje od zbytku prostoru i jídelního koutu, který je opět inspirován koloniálním stylem. Obě části prostoru spojují stylová svítidla, která v sobě nesou oba prvky: moderní, čistý vzhled v kombinaci s tradičními tvary.
Při pohledu na kuchyň je jasné, že vařit zde musí být radost. Stejně jako je radost bydlet v bytě, který si zařídíte do detailu přesně podle svých představ.
Moderní kuchyň je velmi prostorná, ale díky barevnému a designovému řešení působí nenápadně. Designová kuchyň odráží majitelčin pohled na čistotu prostoru i její zálibu ve vaření a dobrém jídle.
Nejedné ženě (ale i muži) by určitě zasvítily oči nadšením při pohledu na šatnu. Místnost, na kterou starší byty příliš nemyslely, je zde samozřejmostí. Uskladnění všeho oblečení i doplňků v samostatné místnosti má nádech luxusu; především jde ale o praktickou stránku věci a pohodlí, které k prostornému bytu patří. Tím spíše, je-li i tato místnost doplněna o nějaký designový prvek, třeba v podobě originálního lustru.
Život v bytě, který je propojením oblíbeného místa, designu i všech praktických nároků na bydlení, je tak ztělesněním všeho, co si představujeme pod pojmem domov. „Tímto bytem jsem si splnila svůj velký sen o bydlení a je pro mě i místem, kde ráda dobíjím energii,“ uzavírá výstižně Nikola.
Na přání majitelky bytu není spuštěna diskuse.


description: V Tančícím domě, nejznámější porevoluční stavbě v Praze, se otevřel čtyřhvězdičkový hotel. Jeho investorem je bývalý fotbalista Vladimír Šmicer. Z většiny pokojů, které zabírají dvě patra domu, je výhled na Pražský hrad.

title: Luxus a výhled na Hrad. Vladimír Šmicer otevírá hotel v Tančícím domě

maintext:
„Máme od majitele budovy smlouvu na deset let. Pokud se přibližně za dva roky ukáže, že vybudovat v Tančícím domě hotel byl dobrý nápad, budeme uvažovat o jeho rozšíření,“ řekl Vladimír Šmicer.
Tančící dům stojící na pražském Rašínově nábřeží slaví letos dvacet let od svého vzniku. Světově známou budovu navrhli chorvatský architekt Vlado Milunić a americko-kanadský architekt Frank O. Gehry, postavená byla mezi lety 1994 a 1996.
Investorem hotelu se stal bývalý fotbalový reprezentant Vladimír Šmicer
Za dvě desítky let Tančící dům nasbíral řadu ocenění a stal se jednou z nejfotografovanějších staveb Prahy. Od prosince 2013 budovu vlastní Pražská správa nemovitostí.
Dům stojí na místě, kde byla proluka po bombardování. Začátkem 90. let přišli s myšlenkou její zástavby Vlado Milunić, spolu s tehdejším prezidentem Václavem Havlem. Původně se počítalo s domem s převážně kulturní náplní, obchody či občerstvením.
„Bylo jednoduché navrhnout a postavit takový dům za podpory Václava Havla s neomezeným rozpočtem a s Gehrym v euforii po sametové revoluci. Můj prvotní projekt byl hodně bláznivý, proto jsme s holandským investorem hledali architekta, který by jej zaštítil svým jménem. Jako prvního jsme oslovili Jeana Nouvela, ale pro něho byla stavba na ploše 500 metrů čtverečních příliš malá, nezajímavá. Prostřednictvím Nouvela jsme dostali kontakt na Franka Gehryho, který byl náhodou začátkem roku 1992 v Ženevě jako člen jury. Tím začala naše úžasné spolupráce,“ vzpomíná Vlado Milunić.
Jak se rodil Tančící dům i hotel
Stavbu Tančícího domu financovala Nationale Nederlanden, dnes ING, a sloužila především jako kanceláře. Za nápadem otevřít hotel ale částečně stojí i náročné hledání nájemců, protože kancelářských prostor v Praze stále přibývá.
Také hotelových kapacit má hlavní město dost, nicméně podle lidí z oboru stále chybějí kapacity vyšších kategorií. „Hlavní idea byla hotel v tomto domě. Pokud by to nebyl Tančící dům, asi by se pro hotel společníci nerozhodli, jiný hotel nehledali,“ popsala hlavní devízu nového hotelu jeho manažerka Ivana Peterková.
Inspirovali se i podobnými koncepty v zahraniční, kdy je možné přespat ve významné památce starší i moderní architektury. „Chtěli Tančící dům vrátit do života,“ řekla. Při přípravě hotelu se nedělaly žádné dostavby či přístavby, nebylo tedy třeba ani konzultace s autory stavby.
Hotel má 21 pokojů, chce cílit na turisty, obchodníky, filmové produkce i na českou klientelu. Ve věžích jsou až sedmdesát metrů čtverečních velké apartmány s přímým výhledem na Pražský hrad.
Tyto dva nejluxusnější apartmány v obou věžích se jmenují Ginger Royal Suite a Fred Royal Suit. Dvě věže domu připomínají postavy tanečníků, proto se mu někdy říká Ginger a Fred podle tanečníků Ginger Rogersové a Freda Astaira. V hotelu už bydlí hosté od srpna. Cenově se podle Peterkové bude po době, kdy se hotel zavádí na trhu, blížit kategorii pěti hvězdiček.
Budova slouží jako galerie, je v ní také administrativní centrum, restaurace a turisticky frekventovaná vyhlídka na střešní terase s Glass Barem a unikátní podívanou na Hrad a panorama Prahy.
Že jde o unikátní stavbu, je vidět i na tom, že si ji například Francouzi vybrali ke kvízu během svého předsednictví Evropské unii mezi čtyři stavby, které charakterizují evropskou moderní architekturu.
VIDEO: Luxus a krásný výhled. Prohlédněte si Tančící dům Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
Na archivním videu se můžete podívat, jak vypadal Tančící dům před přestavbou v roce 2014


description: Cesta k dobrovolné skromnosti nemusí nutně znamenat dřinu u valchy ani život bez vody a topení. Magazín Víkend DNES přinesl tři minipříběhy o tom, jak doopravdy žijí lidé, kteří se vzdali města.

title: Na samotě u lesa. Jak doopravdy žijí lidé, kteří se vzdali města

maintext:
Dva psi nás vítají hned za lípou u rybníka. Svažitá louka kvete nejen letními kytkami, z trávy se zvedají záhony plné brambor, zelí, kapusty, brokolice, cuket a dýní. Rostou tu jahody, mrkev, kedlubny, kvete brutnák, keře plodí rybíz a angrešt. Zahradníkův ráj se obejde bez okopávání a rovných řádků, tady se pěstuje takzvaně permakulturně.
Na louce stojí maringotka s přístavbou, o kus dál majestátní slaměný dům s rozkvetlou střechou plnou netřesků. Z něj vychází majitelka domu. Alžběta Jasanskáa její manžel se před šesti lety rozhodli, že opustí město a odejdou na venkov.
„Neutekli jsme, nešli jsme se sem schovat. Šli jsme sem žít jinak. A naplňuje nás to.“ Manželé se živí jako muzikoterapeuti, jezdí po školkách a školách s bubny a flétnami, Pavel Jasanský bubny i vyrábí, Alžběta učí v nedaleké Luži. Ačkoli oba jako malí jezdili na tábory a hodně času trávili v přírodě, život na venkově jim přinesl řadu situací, na které nebyli připraveni.
„Na začátku jsme byli jak ,dva písaři‘. Na všechno knížky s obrázky. Načetli jsme spoustu teorie. Jenže praxe se liší, zahrada je každý rok jiná. Učíme se za pochodu. Sousedka se ptala, jestli už máme zasazené brambory jako všichni. A hned nám dala kýbl, že jí zbyly. Tak jsme taky zasadili, i když podle chytrých knížek bylo ještě brzy,“ směje se Alžběta.
Pračka, myčka, internet
V tomto prvním příběhu museli Jasanští z původních představ značně slevit, ze začátku měli třeba v plánu prát ručně. „To mě rychle přešlo. Žili jsme v maringotce, stavba domu trvala pět let, i když jsme si mysleli, že to zvládneme za tři. Do maringotky jsme se nastěhovali v listopadu, pro vodu jsme chodili k obecní studni, elektřinu brali z autobaterie, nebo od sousedů, ale ti ji občas vypojili. Pak nasněžilo, sníh sahal do půli lýtek. Živly si nás přišly otestovat,“ popisuje začátky Alžběta.
Dnes u nich pere pračka koupená z druhé ruky, kterou Alžběta zapíná jen na noční proud. Vyprané prádlo hází do lavoru, věšet jdeme do lesíku za domem, kde jsou mezi stromy natažené šňůry. Nešikovně ometám dlouhou peřinu na zemi v jehličí. Naše babičky by ji hned šly znovu vyprat, naškrobit, vybělit. My se tomu smějeme. V 21. století nemusí člověk šetřit cíchy z výbavy, nové povlečení se dá koupit za pakatel.
Právě vztah k věcem, krajině, penězům a práci byl pro Jasanské podstatným důvodem, který je dovedl k přesunu na venkov. „Nejsme závislí na tom, zda někdo ohřeje a pošle vodu v trubkách, zda pojede tramvaj. Ve městě je o člověka postaráno. Stačí zaplatit. Pak tam ale taky mizí odpovědnost. Odpadky někdo odveze, vodu někdo ohřeje, vyčistí. Možná je to tak, že skrze ty peníze to už pak ztrácí hodnotu a smysl, nejde si na to sáhnout,“ uvažuje Alžběta.
Přesto Jasanští neodmítají civilizační vymoženosti. A nejde jen o pračku. Jak v domku, tak v maringotce, která teď slouží jako ubytování pro hosty, mají myčku. Protože mytí nádobí zabere člověku hodinu času denně, kterou je možné strávit na zahradě prací, jež přinese plody.
Ovšem ani s myčkou to nebylo jednoduché, několik týdnů jim stála v kuchyni nezapojená, protože Pavel o ni moc nestál. Zapojil ji prý až ve chvíli, kdy mu Alžběta pohrozila, že mu schová motorovou pilu. Další vynález, bez kterého se na samotě neobejdou. Mimochodem, v maringotce, ve slaměném domě a zčásti i na zahradě je perfektní internetové pokrytí.
Zpátky k domu jdeme přes louku zkontrolovat hospodářství. Jasanští nechtěli nejprve žádná zvířata kromě psa, ale k tomu prvnímu brzy přibyl druhý zachráněný a přišly i kočky.
Hej rup. Na stavbě pomáhala se slámou i hlínou parta kamarádů.
Jednou z naivních představ v začátcích bylo i to, že hektarovou louku pokosí kosou. Jenomže skloubit práci v okolních městech se stavbou domu a péčí o zahradu bylo tak akorát, takže si na spásání trávy pořídili ovce. A pak dostali i dvě kozy. „Darmožroutky!“ láteří Alžběta. „Mléko zatím nedávají, navíc teď utekly z ohrady a ožraly půl zahrady. Včetně keřů, které opečovávám pět let. To jsem na ně křičela, že z nich uděláme bubny.“
Do lavoru od prádla sbíráme večeři: cibuli, brambory, kapustu, kedluben, mrkev, spoustu zelených natí, o kterých ani nevím, jak se jmenují. Večeříme polévku sedmi chutí a do oken se opírá zapadající slunce. Idyla.
Idyla, za kterou je spousta dřiny. „Bylo těžké to ustát hlavně v našem vztahu s Pavlem. Napjaté finance, splácíme hypotéku, takže tu nemůžeme být pořád, jezdíme za prací. Jeden rok se Pavel ošklivě pořezal na cirkulárce, pak jsem měla zdravotní problémy já,“ říká Alžběta.
Ptám se, co cítí, když vidí, že to přestáli, že vybudovali nádherný ekologický dům. „Jsem vděčná, že to funguje. Tady byla jen louka. Po pěti letech už jsou znát rozrůstající se keře a stromy, letos mám prvně květinové záhony a nepřestávám žasnout nad tím, jak se to všechno samo rozrůstá. Tohle všechno mi dává větší smysl než řešit, s kým kdy půjdu na kafe, kdy do posilovny, co budu dělat doma po práci.“
Na Větrné hůrce
Příběh druhý. Na Větrné hůrce žije se třemi dětmi a manželem Julie Jungwirthová. Na Vysočině fouká, les je od jejich domku sice kousek, ale dům stojí na kopci. Proto Juliin manžel začal před lety sázet stromy. Hospodaří na hektarovém pozemku, kam není přivedený plyn, takže se tady jednou bude třeba topit vlastním dřevem.
Borovice, modříny, japonské topoly, duby. Na zahradě aby se člověk bál došlápnout, každou chvíli se ozývá „Pozor, stromek!“ Pracovat jezdí do města, stromky má jako koníček. K tomu chov slepic, prasat nebo kačen. A přece tráví večery u počítače, vyhledává totiž informace o chovu zvířat.
Julie si užívá večery na lavičce před domem a kouká na hvězdy. „Ve městě nic takového neuvidíte. Navíc tady je skutečné ticho, to jsem v Brně, kde jsem dřív žila, nikdy nezažila.“
Dvě starší děti vozí do blízkého městečka do školky. Plenky pro nejmenší dcerku používá látkové. U domu mají vlastní čističku, a tak vodou, která by jinak tekla do odpadu, zalévají záhony.
„Přestože trávíme každý den nějaký čas na cestě tam a zpátky, přestože praní látkových plenek i jejich skládání trvá, mám tady mnohem víc volna, než jsem měla ve městě. Než v centru vypravíte tři děti na pískoviště do parku, než tam s nimi dojedete... Tady stačí otevřít dveře na zahradu a děti vypustit. Navíc když jsem ve městě seděla na lavičce a sledovala děti, jak si na písku hrají, běželo mi hlavou, kolik mi stojí doma práce. To tady odpadá,“ směje se Julie.
Nedávno ji navštívila kamarádka z města, která byla v šoku právě z toho, jakou volnost tu děti (tím pádem i jejich rodiče) mají. „Je zvyklá své dítě všude po městě doprovázet, ale tady na samotě ty starší děti opravdu stačí hlídat z okna.“ Život na venkově je pro ni navíc levnější, odpadají výdaje za víkendové aktivity, zábavní parky, akvacentra. „Nejlepší zábava je stejně les,“ tvrdí Julie.
Do města a zpátky
A ještě třetí venkovské zastavení. Korektorka a blogerka Lenka Kavalířová žila do 20 let u rodičů na vesnici. Každé ráno vyšla naboso ven, otrhala plody ze zahrady, snídala v zeleni. Pak se ráda přesunula do podnájmu ve městě, kde měla vše na dosah - kamarády, kavárny, kulturu.
Lenka Kavalířová vyrostla na vesnici, pak odešla do města a dnes se stará o chaloupku.
Jenomže Lence chyběla zahrada. Nejprve se s přítelkyní staraly o půjčenou zahrádku za Brnem, ale když jim majitelé pokosili bylinky a když si spočítaly, že se tam dostanou maximálně jednou týdně, protože cesta trvala hodinu, dostalo vlastní bydlení na venkově hmatatelnější kontury.
Hledaly domek na jižní Moravě ve vsi, kam by jezdily vlaky. Nakonec sehnaly vybydlenou chaloupku ve vsi na okraji Chřibů, s malou zahrádkou, zato s vlastním políčkem.
Zatím sem jezdí pouze na víkendy. „Beru to jako velkou školu, nabírám zkušenosti, učím se. Vlastně je skoro všechno pořád přede mnou, zatím jsme se postaraly jen o zahradu a o vyklizení nepořádku a zútulnění domu. Teprve teď začínám pracovat na první místnosti. Zeptejte se za rok, jak jsme daleko,“ říká.
Ovšem s každým dalším návratem do města se těší, až se přesunou úplně. „Dřív mi město nevadilo, ale teď mám pokaždé pocit, že se vracím do stísněného prostoru, mezi davy, hluk a smrad, a už se těším, až zase zmizím,“ směje se Lenka.
Přitom na chaloupce topí dřevem v kamnech a ohřívá na nich i vodu na mytí. Do komfortu to má daleko, je to spíš taková lepší chata. „Chceme být co nejméně závislé na systému, klidně i za cenu nepohodlí.“ Čistý vzduch nebo třeba lesy a louky plné léčivek, které Lenka suší na čaj, to drobné nepohodlí bohatě vyváží.
Plné ruce práce
Filozof Milan Machovec si jednou povzdechl: „Chodíme po asfaltu, ne po dobré zemi, vzhlížíme na neon, ne na hvězdné nebe nad námi. Jak ještě můžeme nazřít mravní řád kosmu a lidského života?“
Nevím, jestli v těch třech navštívených domcích a na jejich zahrádkách někdo filozofuje o mravnosti či o smyslu bytí. U Luže se zrovna spravují ohrady, na Vysočině okopávají stromečky a přebalují děti, pod Chřiby zprovoznily kamna, stloukly postele a plánují novou omítku. Připadá mi, že není nad to mít plné ruce práce, jejíž výsledky jsou přímé a hmatatelné.
Cesta z města
Odejít z města není nic nového, už na začátku 90. let tento trend popsala socioložka Hana Librová v knize Pestří a zelení. Tehdy byli tito „blázni“ spíš pro smích. Po revoluci jsme se snažili užít si všeho, co kapitalismus nabízel, a tito lidé se toho vědomě zříkali.
Dnes jich je mnohem více, hlavně mezi mladými, kteří vystudovali ve městech vysoké školy, ale místo toho, aby se tam i usadili, snaží se žít v souladu s přírodou, co nejvíce si toho vypěstovat a šetrně nakládat s odpady. Odchod na venkov nemusí být útěkem před civilizací.
Spíš cestou k sobě, touhou osahat si vlastní možnosti, pokusit se „narovnat“ vztah mezi prací a láskou. Neboli: nasekat dříví znamená vyhřát dům, zalít zahradu znamená dobře a zdravě se najíst. Ve městě tento přímý vztah práce a lásky mizí, kolotoč vydělávání a utrácení se točí rychleji než na vesnici, postrádající lákadla kaváren a supermarketů.


description: Otočit kohoutkem, natočit si vodu a napít se. Dnešní samozřejmost byla ovšem v minulosti nepředstavitelná. Pražské radní donutil zbudovat první pražskou vodárnu až nedostatek vody. Krasavice v Podolí svému účelu plně sloužila téměř 30 let.

title: Podolská vodárna. Bílá kráska oslňuje turisty i obyvatele Prahy

maintext:
Průmyslovou revolucí Praha získala drážní spojení do Vídně a také dvojnásobné množství obyvatel. V následujících letech přicházeli další a kolem roku 1900 mělo přímo v Praze trvalé bydliště 120 tisíc a s okolními obcemi přes půl milionu lidí.
Kromě továren se rychle stavěly i nájemní domy a veřejné objekty a dosavadní zásobování vodou z Vltavy, potoků a studní dávno nestačilo. Říční vodu do kašen a podniků rozvádělo, avšak nefiltrovalo pět vodáren: Staroměstská, Šítkovská, Novomlýnská, Malostranská a Žofínská.
Zejména v létě při delším suchu hrozily požáry, mnoho domácností nemělo přístup k vodě a problémy hlásily i výrobní podniky. Situace se stávala neúnosnou a pražští zastupitelé ji museli řešit. Nakonec se rozhodli pro postavení vodárny nové, s dostatečnou kapacitou a technologickým zázemím.
Jsem první
V roce 1885 vznikla Pražská vodárna na pravém břehu Vltavy pod Branickou skálou. Fungovala na parní pohon a čerpala spodní vodu smíchanou s vodou říční, která se přirozeně filtrovala ve třech filtračních studních na Schwarzenberském, dnes Veslařském ostrově.
Domácnosti díky tomu získaly dostatek vody a mohly si začít pořizovat koupelny a splachovací toalety. Potrubím však neproudila pitná voda, pro tu se teprve stavěla vodárna v Káraném, která Prahu začala zásobovat zkušebně od roku 1912, naplno pak od roku 1914.
Tím pražská vodárna ztratila smysl, její provoz se zastavil a v roce 1922 ji zbořili. V té době došlo k připojení sousedních obcí a vznikla tzv. Velká Praha se zvýšenými nároky na spotřebu a kvalitu vody. Pitná voda z Káraného byla příliš tvrdá pro průmyslové využití a na kropení chodníků či hašení požárů už se jí nedostávalo. A také to bylo trochu drahé, proto se město vrátilo k opětovnému využití vltavské vody.
Konstrukční unikát
V architektonické soutěži zvítězil návrh Antonína Engela, třiačtyřicetiletého architekta, jehož talent a práce byly už od vysoké školy ceněny. V rámci stipendií a cen cestoval po stážích po celé Evropě. Nejvíce jej ovlivnil profesor Otto Wagner z Vídně, který na začátku 20. století uvažoval o městě jako celku a překvapoval velkolepými urbanistickými koncepcemi.
Antonín Engel podobně pojal návrh areálu vodárny. Dvě velké filtrační budovy stojící proti sobě doplňovaly symetricky dvě menší stavby, strojovna a administrativní budova. S vodní architekturou měl Engel zkušenosti z rodných Poděbrad, kde navrhl úpravy vodní elektrárny a zdymadla.
A výsledek? Strohá geometrická budova se sympatickými detaily udivuje kompaktností a estetickým pojetím i po devadesáti letech.
Výstavba Podolské vodárny probíhala v letech 1925 - 1930 a zrealizovala se jen polovina návrhu: severní hala s technologií, strojovna a ubytovací a administrativní budova. Antonín Engel se zcela odklonil od tehdy oblíbeného historizujícího stylu, doznívající secese i kubismu a představil monumentální průmyslovou stavbu s vzezřením veřejné budovy a prvky světelné hry známé z kostelů.
Do vznikající okolní vilové zástavby jednoduchá obdélníková stavba s vysokými okny a rafinovaným zdobením fasády zapadla a zároveň se díky objemu stala přirozenou dominantou podolského nábřeží.
Plocha přesto nedostačovala technologickému provozu, proto musely být filtrační skupiny umístěny nad sebou a nikoli vedle sebe. Po třístupňovém čištění však říční voda stále nedosahovala kvalit vody káranské a technologie úpravy vltavské vody doplnila chemická úprava a chlorování.
Nejvíce pitné vody vyrobila Podolská vodárna v roce 1972, téměř 69 milionů m³. Od roku 1982 výroba souvisle klesala v důsledku snížení spotřeby vody.
Nároky technologie nahrávaly i přísně geometrickému řešení budovy, které tak působí velmi harmonicky. V roce 1929 šlo o největší železobetonovou stavbu u nás, rozpětí parabolických oblouků v hlavním sále s výškou 16 m činilo 24 m a bylo zcela mimořádné. Vznikla hala o rozměrech 60 × 24 m. I přes mohutnost působí subtilně a zvláštním způsobem křehce, při pohledu vzhůru sloupové oblouky připomínají žebroví velryby.
Problém dostatečného osvětlení vyřešil Antonín Engel velkoformátovými okny ve stěnách a pravoúhlými skleněnými výplněmi ve stropě, který kaskádovitě klesá směrem k řece.
Problém nedostatečné kapacity řešilo město okamžitě po slavnostním otevření vodárny. Za provozu postupně obměňovalo technologické prvky, až v roce 1946 vodárna dosáhla svého maxima. Bohužel i to přestávalo stačit, a tak bylo rozhodnuto o rozsáhlejší rekonstrukci celé vodárny.
Zastavení provozu nebylo možné, a tak se výstavba nového objektu uskutečnila na místě původně projektované jižní haly filtrů. Návrh opět vypracoval Antonín Engel, v té době už pán v penzi. Stavba trvala dlouhých 11 let, během kterých občas docházelo ke kritickému nedostatku vody.
V roce 1961 se tehdy ještě nedostavěná vodárna stala hlavní výrobnou pitné vody, po dokončení o pět let později zásobovala Prahu ze dvou třetin.
Antonín Engel se toho už nedožil, neviděl tedy, jak místo jím navržených celostěnných oken osazují sklobetonové tvárnice, impozantní hlavní halu čiřičů ani sochy na jižním průčelí.
Muž, který dbal na propojení celku s detaily a jejich vyváženost, navrhoval subtilní zdobení fasády i dělení oken, které přispívá ke geometričnosti celé stavby, a promýšlel zasazení budovy do okolí, své největší dílo nespatřil. Bílá kráska tak nonšalantně oslňuje turisty i obyvatele Prahy a jen výjimečně poodhalí své kouzlo.
Filtrační hala. Hlavní prostor sloužil k úpravě vody a od roku 1929 se jeho podoba nezměnila.
Obnova zašlé slávy
Podolská vodárna sloužila jako hlavní zdroj pitné vody až do roku 1972. Po spuštění vodárny Želivka se do jejího rozvoje nijak neinvestovalo a koncem 80. let zchátrala už natolik, že funkčnost jejího provozu byla vážně ohrožena.
Rekonstrukce se nakonec dočkala, začala v roce 1992 a trvala za plného provozu osm let. Odstraněním nefunkční technologie staré filtrace vznikl v hale prostor pro muzeum. Vestavěla se do něj ocelová konstrukce a skleněná stěna oddělující prostor muzea a nového dispečinku od výrobní části.
Sklobetonové tvárnice nahradila celoskleněná velká okna, která byla osazena i v ostatních částech budovy, kde původně nebyla. Sjednotil se tak její vzhled, vynikly vysoké sloupy a vertikální pojetí budovy, která ladí s horizontální orientací hlavní haly, jak ji navrhl Antonín Engel.
„Abstrakce geometrizované konstrukce přitom není v rozporu se strohým vnějším pláštěm, jsou to dvě podoby jednoho uměleckého a technického uvažování, není to rub a líc, ale přesně zhmotněné Engelovy zásady o výtvarné podobě inženýrských děl,“ píše Petr Krajči v publikaci Podolská vodárna a Antonín Engel. Kniha mapuje historii této nádherné budovy i život jejího architekta.
Přestavba měla zlepšit kvalitu upravené vody a mít i vliv na životní prostředí, ale vodárna funkci plnila jen dva roky. Po povodních v roce 2002 ukončila aktivní činnost a slouží jen jako rezervní zdroj pitné vody. Stroje se rozběhnou čtyřikrát za rok pro ověření funkčnosti.
Navštívit Podolskou vodárnu můžete záhy: otevírá se vždy na jaře při příležitosti Světového dne vody a na podzim. Třetí zářijový víkend si tak můžete prohlédnout stroje na čerpání a úpravu vod z 19. a 20. století i funkční filtry v impozantní hale.
O víkendu 17. a 18. září můžete Podolskou vodárnu navštívit a pokochat se dechberoucí stavbou a světelným divadlem na vodní hladině. Otevřeno je od 9:30 do 16:30 a vstup je zdarma.
Uvnitř Podolské vodárny:


description: Třípokojový byt v Bratislavě je moderním bydlením dnešní doby. Obešel se bez honosných materiálů a zbytečných kudrlinek. Nejvíc bytu pomohla borovicová překližka a pár kusů jednoduchého nábytku. Nejlepší službu totiž udělá byt, ve kterém jsou nejdůležitější jeho obyvatelé.

title: Třípokoják pro rodinu. Holobytu pomohla překližka a pár kusů nábytku


description: Cihla provází tisíciletou historii naší kultury, je symbolem poctivé práce, individuality a tvárnosti. O jejích jedinečných vlastnostech a použití pro stavby staré i nové ví i architekt Jan Jakub Tesař z Fakulty architektury ČVUT Praha.

title: Proč pálené cihly fungují tisíce let. Co dokážou a kam patří

maintext:
Pálená cihla spatřila světlo světa ve starověku mezi Eufratem a Tigridem a staví se z ní již několik tisíc let. V čem spočívá její „nesmrtelnost“?
Určitě není náhoda, že se cihla používá již tisíce let. Byla vždy poměrně dobře dostupným materiálem, u nás dříve bývaly cihelny téměř v každé druhé vesnici. Získala si oblibu především pro své vlastnosti, pevnost, únosnost, odolnost a trvanlivost.
Další zajímavé návštěvy najdete v časopise Můj dům.
Jedinečná je schopnost tepelné akumulace, a to jak v zimě, kdy stěny naakumulují teplo a pak jej sálají a prohřívají dům, tak i v létě, kdy silné cihelné stěny v historických budovách chránily prostor proti přehřívání. Rozměry a hmotnost cihly jsou také výhodné, s cihlou se snadno manipuluje i ručně, snadno se opracovává, rozměrově se přizpůsobuje nejrůznějším konstrukčním systémům.
Je rozdíl mezi cihlou vyrobenou například v roce 1900 a dnes?
Klasická plná cihla dnes již neodpovídá požadavkům na energeticky úspornou výstavbu, obvodové stěny by musely být více než jeden metr silné, proto výrobci vyvinuli celou škálu děrovaných cihelných bloků a tvarovek různých rozměrů a parametrů, které tyto normy splňují.
Jsou vylehčené, ale pevné, prodyšné, skvěle se uplatňují jak u novostaveb, tak při rekonstrukcích. Plná cihla se dnes používá spíše pro přizdívky, dozdívky, obklady a podobně. Základ je ale stále tentýž: pálená hlína, takže lze říci, že v určitém smyslu neexistuje rozdíl mezi cihlou vyrobenou dnes a před sto lety.
Pojďme k estetické kvalitě cihly. Režné zdivo má u nás tradici zejména u industriálních staveb, starým dílnám, továrničkám a komínům vtisklo charakteristický vzhled a osobitý půvab. Nyní se používá převážně u bytové výstavby. Co může režné zdivo dnes po estetické stránce nabídnout?
Režné cihelné zdivo má tradici především v zemích na sever a na západ od nás, v Německu, Holandsku, Dánsku, v Belgii, v Anglii a podobně. Tyto fasády doslova přetrvávají staletí, nevyžadují žádnou péči, odolávají povětrnosti a zůstávají stále krásné. U nás se ale z režných cihel nestavěly jen dílny a průmyslové objekty. V bytové výstavbě to byl například Tomáš Baťa a jeho kolonie dělnických domků ve Zlíně, které jsou i dnes moderní.
Když se řekne režné zdivo, představíme si charakteristickou cihlově červenou barvu, ve skutečnosti se však vyrábějí cihly ve velké škále barev od bílé přes odstíny pískové, červené, hnědé až po černou. V závislosti na výrobní technologii mohou mít různé úpravy: od hladkého glazovaného povrchu s přesnými a rovnými hranami (strojově vyráběné) až po ručně vyráběné cihly s různými nepravidelnostmi, nehomogenní strukturou, nestejnoměrnou barevností, pískovaným povrchem atd. Ty pak dodávají stavbě individuální vzhled a autentický charakter.
Na jedné straně směřujeme k superinteligentním budovám a technologiím, na straně druhé jsou například režné zdivo a ručně vyráběné cihly stále oblíbenější. Jak to jde dohromady?
Myslím, že lidé chtějí odlišit prostředí, kde pracují, šedé neosobní kancelářské prostory, od domova, který spojují s relaxací, soukromím, intimitou, určitým odpoutáním od civilizace.
Takže na jedné straně samozřejmě využívají moderní technologie, například k úspornému vytápění a pohodlnému a bezpečnému provozu domácnosti, na druhé straně se ale chtějí dívat do zahrady a v bytě se rádi obklopují přírodními materiály, jako je právě cihla, kámen nebo dřevo. Jsou příjemné jak na pohled, tak na dotek, a to je pro nás přirozené.
Rekonstrukce rodinného domu v Hostivicích s režným obkladem fasády (foto původního stavu) Vizualizace: rekonstrukce rodinného domu v Hostivicích s režným obkladem fasády (studie)
V čem je použití pálené cihly výhodné při rekonstrukcích? Používáte nebo doporučujete používat také očištěné staré cihly?
Určitě bych se použití zachovalých starých cihel nebránil, recyklace stavebních materiálů je žádoucí a kvalitně vyrobené staré cihly si svou kvalitu udrží i nadále. Najdeme-li na stavbě dochované staré pálené cihly, vždy je tu silná motivace tento materiál znovu použít. S největší pravděpodobností nebude vhodný pro nosné konstrukce, ale spíše na obklady a přizdívky jak v exteriéru, tak i v interiéru.
U starých stavení se často objevuje zdivo kombinované, cihla a kámen, případně cihla plus všechno možné... Jaké jsou vlastnosti takového zdiva a co to „obnáší“ při rekonstrukcích?
Naši předkové stavěli především z toho, co bylo trvanlivé a nejlépe dostupné, smíšené zdivo z cihel a kamene převažuje u staveb postavených zhruba do roku 1850. Samozřejmě má velmi nestejnorodé vlastnosti jak z hlediska statiky, tak i ostatních fyzikálních vlastností, tepelné izolace, akumulace, propustnosti vodních par, nasákavosti atd. Rekonstrukce takovýchto objektů se neobejdou bez velkého množství sond, sanací, vyztužení železobetonem apod.
Na základě našich zkušeností z praxe ani nedoporučuji takovéto stavby za každou cenu zateplovat, rozhodně ne kontaktním způsobem. Naruší se tím jejich po desetiletí ustálené přirozené fungování a náklady a rizika se zateplením spojená (zejména kondenzace vlhkosti ve zdivu) bývají ve výsledku vyšší než náklady na vytápění takovéhoto objektu. Pokud by se stavebník přeci jen rozhodl pro zateplení, doporučuji je řešit s odvětrávanou vzduchovou mezerou a například s cihelnou přizdívkou. Odvětrávání bude účinně a trvale odvádět vlhkost.
Vizualizace: bytový dům v Praze na Žižkově
Lze do starých domů použít také stropy z keramických vložek? Nejrozšířenější technologii pro rekonstrukce stropů (u zděných staveb) dnes představuje litá železobetonová deska. A to jak pro statické parametry, velkou pevnost, stabilitu a trvanlivost, tak proto, že umožňuje zcela individuální řešení a realizace není zvlášť obtížná ani nákladná.
Keramické stropy jsou poměrně pracné, a proto nákladné, stavební prostupy pro instalace jsou složitější, jsou limitované skladbou stropu. Tato technologie má své místo především tam, kde by provedení lité desky bylo obtížné nebo nemožné (například tam, kam nelze přijet s míchacím vozem a podobně).
Zděné prvorepublikové vilky či domy z poválečné doby bývají často poměrně kvalitní, kamenem úrazu jsou však tepelné ztráty. Jaké máte zkušenosti s jejich zateplováním?
Kvalitu prvorepublikové výstavby je obtížné obecně hodnotit, i tenkrát, podobně jako dnes, se stavěly stavby jak poctivé, tak různě ošizené. Setkali jsme se dokonce i s funkcionalistickým domem, kterému chyběly základy. Každopádně nedoporučuji pozvat „zateplovací“ firmu a jednoduše nalepit na fasádu polystyren.
K tomu ve velké míře docházelo v devadesátých letech a výsledkem jsou degradované vlhnoucí zdivo, nefunkční izolace a plesnivějící domy. Zateplování takovýchto domů je nutné vždy řešit individuálně, podle detailně zpracovaného projektu s přesnými výpočty. Je třeba pečlivě vybírat izolační materiál podle jeho konkrétních vlastností, tepelného odporu, hmotnosti, schopnosti propouštět vodní páry a tak dál...
S jakými materiály lze cihlu kombinovat a kde byste její použití naopak nedoporučil, pokud to lze takto obecně říci?
Obecně má cihla univerzální použití a dobře funguje ve spojení s betonem, kamenem i jakýmkoliv jiným materiálem. Pokud její použití není vhodné, bývá to dáno především specifickými podmínkami konkrétní stavby.
Detail cihelné fasády u rodinného domu v Popovičkách
Navrhovali jsme například dům do strmého svahu se složitými terénními podmínkami, kde by zakládání zděného domu bylo technologicky velmi obtížné a nákladné. Řešením byla lehká dřevostavba na speciální ocelové nosné podnoži. S takovými případy se však setkáváme jen výjimečně.
Bude se cihla pálit z hlíny i za sto let?
Myslím, že ano, protože její použití je velmi variabilní a má budoucnost. Nové technologie jí propůjčují nové vlastnosti, přizpůsobuje se náročným požadavkům na úspory energie atd., ale zachovává si tradiční kvality i krásu.
Správně provedené zdivo vyžaduje dobře zvládnuté řemeslo. Tomáš Garrigue Masaryk mimo jiné řekl, že řemeslo je základ kultury. U nás ale v nedávné minulosti byly řemeslo a ruční práce celkově poněkud deklasovány. Jak se s tím potýkáte ve stavebnictví?
Nedostatek kvalitních řemeslníků patří k největším problémům v dnešním stavebnictví. S vysoce sofistikovanými výrobky a materiály často pracují nekvalifikované levné pracovní síly a neodborná práce pak celou stavbu znehodnotí. Výrobci to často řeší pomocí prefabrikace.
Podobně jako se dříve dodávala nechvalně známá „umakartová“ bytová jádra, i dnes se vyrábějí a osazují celá schodiště, koupelny apod. Při rekonstrukcích to však není příliš možné, manuální práce, zručnost a zkušenost zde budou vždy nenahraditelné. Měli bychom vrátit řemeslu jeho hodnotu. Myslím, že umět dobře řemeslo se vyplatí v každé době.
Ing. arch. Jan Jakub Tesař * 1981 Vystudoval architekturu na Fakultě architektury ČVUT v Praze a na univerzitě v Delftu v Nizozemsku. V roce 2008 se stal partnerem studia Stempel & Tesař architekti společně s Jánem Stempelem. Zaměřuje se na navrhování všech typů staveb od obytných a rodinných domů přes rekonstrukce až po občanské stavby. Působí jako pedagog na Fakultě architektury ČVUT Praha, získal řadu ocenění za architekturu.
Další zajímavé články se stavební tematikou a návštěvy najdete v časopise Můj dům.


description: Lukáš si během jednoho večera koupil garsonku na Vinohradech za 2,6 milionu korun. Prostor velký 30 metrů čtverečních byl v dezolátním stavu, zapáchal a byl neobyvatelný. Kompletní rekonstrukce byla jediným řešením a navíc se na ni Lukáš těšil.

title: Dobře promyšlený byt má 30 metrů čtverečních. Z kuchyně je schodiště


description: Při rekonstrukci či vylepšování chalupy nebo venkovského domu je velmi důležitý výběr vhodné dlažby. Ta totiž pro tento typ staveb bývá ideální. Je dostatečně odolná a snadno se udržuje.

title: K chalupám a venkovské atmosféře patří stylové obklady a dlažby

maintext:
Dlažbu neponičí ani zablácené holínky, není nutné okřikovat děti, které s oblibou přebíhají bez přezutí zvenčí do kuchyně a zase ven. Pro vytvoření patřičné atmosféry venkovského stavení se však neobejdete bez vhodné volby dekoru, barvy i velikosti dlaždic i obkladů.
Na rozdíl od minimalistického vzhledu městských interiérů, kde v poslední době převládá velkoformátová dlažba s dekorem betonu a šedého přírodního kamene, patří do chalup spíše středně velké a menší formáty dlaždic v teplých odstínech, pojaté ve „venkovském“ duchu.
Mozaika 5 × 5 cm série Era vynikne nejen na stěně, ale spolu se základní dlaždicí může vytvořit zajímavou podlahovou dekoraci.
Ten v kuchyni, koupelně, ale i na chodbách podtrhne nejlépe dlažba s přírodním a „hand-made“ vzhledem. Přednost tak dostávají zejména dlaždice v odstínech hnědé, terakoty, smetanové, ale i vanilkové či dokonce bílé.
Velkým trendem se staly také výrobky s lehce opotřebovaným vzhledem a romantickými dekory, které se uplatní hlavně u keramických obkladů v koupelnách nebo v kuchyních.
Nemusíte se však nutit do „načančané“ romantiky. Vyznavači jednoduchosti mohou zvolit třeba obkládačky s lehce taženým, jemně stěrkovaným reliéfem v bílé, světle šedé či světle béžové, případně obkládačky napodobující mozaiku. Na trhu jsou i obklady s majolikovými motivy, připomínajícími ty na starých hrnečcích z antik prodejen.
Podlaha do chalupy
Naši předkové mívali velký cit pro materiály, barvy i tvary. Pokud vám zůstaly alespoň zbytky dlažby, většinou se vyplatí použít obdobnou, samozřejmě už v nové kvalitě.
Například nová „prošlapaná“ dlažba působí velmi autenticky. Spojuje v sobě romantiku starých opotřebených podlah s barevností pálených cihel typických pro venkovská sídla, kláštery či historické budovy.
Většina lidí si pod pojmem pálená dlažba představí „cotto“, dlaždice z Toskánska. Jejich historie začala v roce1660, kdy přijel Angiolo Ricceri do Impruneta, do malé vesničky Marsiliana, a objevil zde hlínu s unikátními vlastnostmi, dodnes známou pod jménem cotto. Tato hlína vznikla už asi před 80 miliony let z usazených hornin mořského původu a její načervenalá barva je důsledkem vysokého obsahu oxidů železa.
Cotto je stále pojmem, jen dnešní zhýčkaný zákazník dává přednost dlažbě, kterou už není potřeba upravovat napouštěním různými oleji, které chrání neglazovanou keramiku před vnějšími vlivy.
Pro ty, kteří cotto nechtějí a preferují klasickou dřevěnou podlahu, ale bojí se ji použít kvůli nižší odolnosti v porovnání se slinutou dlažbou, se vyplatí sáhnout po moderních výrobcích s dekorem dřeva. Slinuté glazované dlaždice mohou napodobovat jak prkna, tak dřevěnou skladbu parket, jejichž povrch má „léty prošlapanou“ patinu.
Dlažba s rustikálním charakterem a stylovým vzhledem je předurčena klasickým interiérům a exteriérům.
Nemáte rádi takovou klasiku? Pak lze sáhnout i po dlažbě imitující ručně natřené oprýskané dřevo v modré a bílé barvě.
Do chodeb, zápraží či koupelen starých domů se výborně hodí také černobílá dlažba. Další možností jsou různé patchworkové dekory, které mnohdy vycházejí z dekorů používaných ve 20. a 30. letech minulého století.


description: I majitele větších bytů trápí nevyhovující dispozice. Čtenářka Lenka má sice s partnerem 4+kk v cihlovém domě z 80. let minulého století, přesto váhají, jak postupovat při rekonstrukci, aby dosáhli požadovaného určení pokojů.

title: Byt 4+kk z 80. let hýří prostorem, přesto má už zastaralou dispozici

maintext:
„Na konec roku plánujeme rekonstrukci bytu, kterou bychom chtěli spojit s určitou dispoziční změnou. Částečně nás ale limituje nosná stěna, která odděluje pokoje od prostorné chodby. Kvůli statickým zátěžím už není možné, abychom propojili jídelnu s obývacím pokojem, což by mohlo být jedno z řešení,“ vysvětluje Lenka.
„Naše představa je taková, že zůstanou zachovány tři samostatné pokoje, ložnice a dva pokoje. Líbí se nám trend, kdy je obývací prostor propojený s kuchyní a jídelnou. Toaleta by měla zůstat oddělená, naopak bychom chtěli do koupelny umístit ještě druhou, kromě vany bychom si přáli i sprchový kout. Pračka by neměla být v koupelně.“
Architekt Hynek Maňák ze studia Maniac Interier připravil pro mladou dvojici tři varianty řešení. „Představy i požadavky uživatelky se mi jeví správné a vhodné. Byt svou velikostí nabízí velkorysé bydlení, požadované zdvojení WC je zcela na místě, jeho opodstatnění se však projeví až později u vícečlenné rodiny,“ doplňuje architekt Maňák.
Varianta A
V rámci rekonstrukce koupelny a záchodu je zde zakresleno samostatné WC propojené s prádelnou, od které může být odděleno posuvnou stěnou. V koupelně mají majitelé k dispozici sprchový kout, vanu, umyvadlo i otopný žebřík.
Jídelna je od chodby oddělena prosklenou příčkou (původní nenosná je vybouraná) s dvojitými dveřmi. Prostor nabízí velkorysé řešení kuchyňské sestavy s použitím velkého pracovního ostrůvku i velkého jídelního stolu.
Obytný pokoj je přístupný stávajícími dveřmi z prostoru kuchyně a jídelny. Jako budoucí dětský pokoj (s potomky mladý pár počítá) zůstal ponechaný prostřední pokoj.
Původní ložnice má zakreslenou vnitřní šatnu. V případě potřeby většího dětského pokoje pro dvě děti lze přehodit ložnici a dětský pokoj.
Varianta B
Tato varianta nabízí samostatné WC s umývátkem a samostatnou prádelnu přístupnou ze vstupní chodby. V koupelně s vanou, sprchovým koutem a dvěma umyvadly vznikl záchod oddělený dveřmi.
Prostor kuchyně a jídelny je společný jako v předchozí variantě. Pokud to dovolí instalace, lze umístit varnou desku do kuchyňského ostrůvku. Požadavek propojení obytného prostoru s jídelnou částečně umožnilo zbudování druhého průchodu v nosné stěně. Ložnice se zmenšila o průchozí šatnu.
Varianta C
Navazuje na předchozí variantu, prádelna je přístupná z chodby přes posuvnou stěnu. V koupelně se našlo místo pro WC za příčkou, případně lze klozetovou mísu oddělit posuvnými dveřmi od zbývajícího prostoru.
V kuchyni je zakreslený rozložený rozkládací stůl pro demonstraci maximálního počtu míst k sezení. S obytným prostorem je kuchyně a jídelna propojena nově vytvořeným otvorem v nosné stěně pro prosklené dvoukřídlé dveře.
Šířka nově vytvořeného otvoru bude odvislá od posouzení statikem, pokud situace dovolí ještě širší otvor, lze propojit prostor prosklenou stěnou se skládacími dveřními křídly. Původní otvor je zazděný. Dětský pokoj a ložnice budou přístupné z chodby přes průchozí šatny opatřené posuvnými dveřmi.
Varianta C
Poradna architekta Potřebujete změnit dispozici bytu či domu? Zašlete na e-mailovou adresu bydleni@idnes.cz potřebné podklady:
• dobře zaměřený půdorys původního stavu
• fotografie stávajícího stavu
• popis požadavků (kolik osob bude byt či dům obývat, požadavky na vybavení koupelny, kuchyně, příležitostné spaní, pracovní místo a podobně) Do předmětu zprávy napište: Dispozice


description: Maximální propojení s přírodou je častým mottem, od něhož se odvíjí návrh rodinného domu. V případě novostavby v severních Čechách rozhodně nejde o žádné klišé. Autoři obsah tohoto spojení totiž ztvárnili zcela svobodně.

title: Mají úžasný dům s biotopem, bazénem i pánským klubem v suterénu


description: Ústřední topení a účinnou izolační vrstvu považuje našinec za standard běžného bydlení. Na Novém Zélandu však není naruby jen roční období, úplně jiný svět na vás čeká i za dveřmi bytu, píše Kateřina do seriálu Češi v zahraničí.

title: Češka na Zélandu. Bydlení byl šok, topení a pořádek v domě jsou luxus


description: Brněnskou pobočku firmy IBM navrhla společnost U1. Kancelářské prostory nemají nic společného s klasickými korporáty. Jsou navrženy pro mladé lidi. Díky tomu jsou živé, ale přesto v nich každý najde klid a místo pro inspiraci.

title: Nové centrum IBM v Brně pojme 300 lidí. Inspirací byl kmen stromu


description: Odborná porota vybrala 15 staveb na českém území, z nichž bude na slavnostním večeru 13. října vybrána Stavba roku 2016. Mezi nominovanými je například tunelový komplex Blanka, rekonstrukce Kuksu, výzkumné centrum v Dolních Břežanech či Stezka v oblacích v Dolní Moravě.

title: Stavbou roku může být tunel Blanka i Archeologický park Pavlov


description: Za rekonstrukci chalupy či chaty by řada majitelů měla dostat ocenění či potvrzený výuční list hned z několika řemesel. Jejich nadšení a šikovnost zachránila už nejednu ruinu. To opět ukázala naše prázdninová soutěž o nejlepší rekonstrukci. Tři nejlepší získávají atraktivní ceny.

title: Podívejte se na nejlepší rekonstrukce chalup z naší soutěže

maintext:
Tak jako v loňské soutěži i letos se opět ukázalo, že rekonstrukce staré chalupy či chaty není záležitost na pár měsíců, ale let. Nebo dokonce desetiletí. Rekordmanem z našich soutěžících je rodina Mádlových, která svou chaloupku rekonstruovala 14 let. Výsledek ovšem stojí za to.
Dřevěné okapy vyrobil manžel sám.
Nejen za délku rekonstrukce, ale především za citlivý přístup a vkus se tato rekonstrukce stala zaslouženým vítězem naší letošní letní chalupářské soutěže o nejlépe zrekonstruovanou chalupu.
Za první místo získává rodina benzinovou sekačku MTF 4820 PDBW. Celý příspěvek včetně 29 fotografií najdete zde.
Druhé místo patří rodině Richarda Fanty. Chalupa postavená přibližně před dvěma stoletími byla v dezolátním stavu, zato v nádherné krajině, takže bylo rozhodnuto.
Z ruiny vznikla díky pomoci celé rodiny včetně dalších příbuzných romantická chaloupka s dřevěnou šindelovou střechou a kamennými zídkami, sklepem i pergolou.
Za druhé místo patří soutěžící rodině benzinová pila Oleo – Mac GS 520. Článek najdete zde.
Druhé místo: V základech staré chalupy bylo nalezeno takové množství kamenů, že vystačily na všechny zídky, pergolu i krb. Druhé místo: Chalupa byla v podstatě na spadnutí. Pro pořízení však rozhodlo její okolí.
A co ještě soutěžní příspěvky ukázaly? Že rekonstrukci často neurychlí ani pomoc odborné firmy či řemeslníků. Občas se z nich totiž vyklubají jen vychytralí neumětelové, kteří zmizí se zálohou nebo práci odvedou v kvalitě, která nemá s řemeslem nic společného.
To poznala i rodina Milana Homoly, ta si tak na proměnu své chalupy musela počkat celých deset let. Dnes však mohou být na svou chalupu opravdu pyšní. I jim právem patří třetí místo v soutěži. To mohou oslavit dobrotou připravenou na plynovém grilu Char – Broil Royal, ceně za „bronzovou“ příčku.
Podrobný průběh rekonstrukce naleznete zde.
Třetí místo: Při pohledu na dokončenou chalupu by nikdo nevěřil, kolik úsilí a problémů její rekonstrukce přinesla.


description: Luxusní stan od kalifornského architekta Harryho Gesnera nabízí táborníkům veškerý komfort. Za 3,2 milionu korun získá zhýčkaný milovník přírody skládací ubytování, které jde lehce přenášet a zároveň si v ničem nezadá s klasickou chatou.

title: Luxusní stan za 3,2 milionu nezničí vichřice, ani záplava sněhu


description: S manželkou bydlíme v řadovém domě a topíme plynem, tak byly řadovky také navrženy. V roce 2012 se soused rozhodl šetřit. V obýváku si nechal postavit horkovzdušný krb na dřevo, aniž by upravil komín. Od té doby máme v domě i na zahradě kouř a saze, píše Jan v příspěvku do seriálu Sousedské války.

title: Soused začal na topení šetřit. Dům a zahradu máme plnou kouře a sazí


description: Eva se nedávno s rodinou přestěhovala z velkého domu do menšího pronajatého. Díky nápadům interiérové designérky se povedlo zařídit bydlení levně a za pár dní. Návštěva byla připravena pro Doma Dnes.

title: Velký dům vyměnili za menší. Oceňují nízké náklady a rychlý úklid

maintext:
Eva vyrůstala v Praze, ale skoro dvacet let žije na Dobříši. Před více než 35 lety se do města ve středočeských Brdech přestěhovala její švagrová. Při návštěvách Evě zdejší krajina učarovala. Odchod z velkoměsta byla vlastně první velká změna. S manželem si tu postavili na rozlehlé parcele patrový dům a byli spokojeni.
Kdo ale někdy pečoval o nějakou nemovitost, ví, že kromě pohodlí a určité záruky soukromí to obnáší nikdy nekončící práci a značné finanční prostředky na provoz. Před nedávnem se proto v rodině dohodli a začali se ohlížet po něčem jiném, hlavně menším.
Do jídelního koutu se vešel dřevěný stůl a ratanové židle z bývalého domu. Nová je výmalba, zrcadlo v kovovém rámu a závěsy.
Stěhování z oblíbené Dobříše ale nepřicházelo v úvahu. Město se mezitím stalo oblíbenou adresou nedaleko Prahy a v momentě, když začali hledat, tu nebylo doslova nic.
Pak se ale objevil inzerát nabízející pronájem. Dům měl přesně takové parametry, jež si Eva s manželem Milanem představovali. Zvenku vypadal nenápadně, měl rozměry většího třípokojového bytu a rodina se do něj na první pohled zamilovala. S majiteli se povedlo dohodnout pětiletý pronájem a předkupní právo.
„V bývalém domě jsme měli galerii, a tudíž všechno bylo slyšet, čas od času mě doma čekalo mytí deseti velkých oken. Tady je úklid pohoda, na zem stačí položit robotický vysavač. Máme čtyři psy. Ocenili jsme proto, že v interiéru jsou snadno udržovatelné materiály, což byla také jedna z podmínek,“ pochvaluje si Eva.
Hodně praktický
Obytná plocha 95 m2, čtyři pokoje a šestisetmetrový pozemek je podle Evy úplně akorát. Přestože to na první pohled není příliš znát, je přízemní bezbariérový dům s rovnou střechou do budoucna staticky a stavebně připravený na zvětšení, nejenom na přistavění dalšího patra, ale v případě potřeby na rozšíření z boku. Projektanti pamatovali kromě ,rostoucí‘ architektury také na snadný provoz a ekologii. V domě funguje elektrický kotel a krbová vložka.
Když se začne topit v krbu, systém automaticky přepne na ohřev teplé vody, začnou se ohřívat radiátory. Na zahradě jsou zakopané zásobníky, v nichž se sbírá dešťová voda na závlahu.
„Asi nejvíc se mi líbí propojení se zahradou. V sezoně jsme na terase od rána, zejména o víkendech. Manžel by sice chtěl v tomto místě přistavit zimní zahradu, ale já si užívám výhled tak, jak je. Těším se na podzim, až se všechno krásně probarví. Protože máme rádi návštěvy, je nám terasa malá a momentálně ji proto rozšiřujeme. Zatím jsme k tomu použili levné dřevěné europalety. Což je provizorium, ale zatím nám postačí,“ připomíná Eva.
Omladit znamená ochladit
Stěhování do pronájmu má často omezené možnosti a většinou se to řeší kompromisem. Manželé to měli jednodušší v tom, že uvnitř domu byl dobrý základ, například kvalitní podlahy a dveře, nic nebylo opotřebované. Eva je také moc spokojená s moderní kuchyní v neutrální šedo-béžové barvě.
V obývacím pokoji a kuchyni je na zemi dlažba, v ostatních pokojích plovoucí podlaha. Manželé nechali vystěhovat stávající nábytek a přivezli si část vlastního z bývalého domu. Hodně práce pak odvedla Evina kamarádka a interiérová designérka Iva Králíčková ze studia Harmony Decor, kterou Eva požádala o pomoc při zařizování.
Na proměnu ložnice stačilo pár rolí tapety a šedá látka, z níž designérka ušila závěsy. Vyrobila i obraz, do kterého lze díky tabulové barvě psát.
Stačilo jí na to pár dní. Když se před lety manželé zařizovali, obklopili se přírodními materiály. V té době bylo módní masivní teakové dřevo, ratan a teplé barvy, nosily se etno i rustikální styly.
„Takový interiér časem opticky i morálně ztěžkne a potřebuje něčím odlehčit a provětrat,“ říká Iva. Někdy pak stačí to nejlevnější řešení a samozřejmě dobré nápady: výměna oranžových a žlutých barev za chladnější tóny a třeba pár kovových doplňků. Iva například natřela staré obrazové rámečky z bazarů stříbrnou barvou.
„S atmosférou vždycky ,hýbne‘ textil,“ připomíná Iva, která nakoupila na internetu látky a ušila do domu závěsy. Stejně dobře se povedlo nakoupit zbytkové role tapet. Stěna v ložnici se tím změnila k nepoznání, a to za necelých pět set korun.
Teplo domova zajišťuje z části krb umístěný uprostřed obývacího pokoje.
Eva viděla před časem u Ivy doma, co s místností umí udělat barvy, takže měla inspiraci a těšila se na nový domov.
„Byla jsem překvapená z výsledku. Jinou než šedou na stěně, která navíc ladí s krbem, si teď doma už nedovedu představit,“ doplňuje Eva.
Protože se má dát pro štěstí něco nového, Iva sem přidala vlastnoručně vytvořený strom z přírodního mechu, jenž je umístěn v obývacím pokoji a o Vánocích jej rodina i zdobí.


description: Bydlení v Karlíně bylo ještě před čtvrtstoletím za trest. Kouřící komíny, hluk, rozpadající se domy, krádeže. Přitom to kdysi bývala rezidenční čtvrť pražské smetánky s nádhernými klasicistními a secesními domy. Měšťanský ráz Karlína změnil příchod průmyslu.

title: Nastěhoval jsem se a za 14 dní Karlín spláchla voda. Dobře, že jsem zůstal

maintext:
Bohaté Pražany vystřídali dělníci, komunistický režim zestátnil malebné paláce a nastal zmar v podobě špíny a chátrání. Karlín vysvobodila až přírodní katastrofa. Po tisícileté vodě se čtvrť vzpamatovala a dnes už se za adresu pod Vítkovem nikdo stydět nemusí.
Psal se osudový rok 2002. Osudový pro mě osobně, osudový pro Karlín. Hledal jsem levný podnájem v centru Prahy a narazil na inzerát majitelky malé garsonky u Karlínského náměstí. Kousek od metra, pár minut chůze od náměstí Republiky, skvělá cena. Neváhal jsem a na konci července se nastěhoval. Pár dní nato přišla tisíciletá voda, která navždy změnila tvář této unikátní pražské čtvrti.
VIDEO: Dříve romské ghetto, dnes žijí v Karlíně milionáři Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
V Karlíně jsem se nenarodil, bydlím tu ani ne polovinu svého života. Neznalého Plzeňáka sem dostala náhoda, důvěřivost, vrozená spořivost. Bydlel jsem v Křižíkovce dva dny a už mi ukradli z auta rádio. Po týdnu mi někdo sebral u dveří boty. Když jsem se vracel večer z práce domů, bál jsem se temných postav pod stromy na Karlínském náměstí.
Po dvou týdnech mi spláchla všechny zbylé iluze tisíciletá voda. Do garsonky jsem se dostal až po dvou týdnech. Voda se sice do bytu v prvním patře nedostala, ale někdo stihl vypáčit dveře, ukrást mi televizi, notebook a ze sklepa kolo. Vedlejší dům se kvůli narušené statice zbortil. Smolné začátky v hlavním městě.
Zůstat, nebo vypadnout pryč?
Majitelka mi pak sice odpustila dva nájmy, ale já měl sto chutí z Karlína utéct. Klidně někam do paneláku, ale daleko od zaplaveného Karlína u Vltavy, pryč ze čtvrti s černou duší.
Odolal jsem. Koupil jsem si gumáky, pracovní oděv a pustil se do vyklízení páchnoucího nepořádku z chodeb a sklepů. Seznámil jsem se s místními rodáky a při úklidu se zatajeným dechem naslouchal jejich osobním příběhům.
Vytopená důchodkyně z přízemí kdysi učila dějepis na základce na Lyčkově náměstí. Byla zdejší živoucí kronikou. Pamatovala si „karlínské kluky“, komunisty v čele s Klementem Gottwaldem.
Vzpomínala na německou okupaci, na mobilizaci milicionářů v únoru 1948, na sovětské tanky stojící před kostelem sv. Cyrila a Metoděje v srpnu 1968.
Párkrát jsem s ní venčil jejího přestárlého jezevčíka a ona mi ukázala chátrající areály bývalých továren. Karlínskou Pragovku, Rustonku. Ukázala mi, kudy ještě před padesáti lety tekla na Rohanském nábřeží Vltava, než ji zasypali pískem.
Trpělivost přináší růže
Dal jsem Karlínu druhou šanci a on mi ji začal pomalu, ale jistě splácet. Když se obnovil provoz metra, zjistil jsem, jak to mám všude blízko. Metrem jsem byl v práci za pár minut.
Když jsme vyráželi s přáteli na noční jízdu, nemusel jsem si zpátky volat taxíka. Za pár minut jsem byl z centra pěšky doma. Po půlroce jsem se zeptal majitelky, jestli bych od ní nemohl garsonku odkoupit.
„Vy byste o ni měl zájem? I teď po těch šílených povodních?“ „Jasně!“ A dostal jsem ji za hubičku.
Když někde žijete, změn ve svém okolí si moc nevšímáte. Všechno se děje pozvolna, klidně. Zabředl jsem do stereotypu a okolí ignoroval. Pohltila mě práce, každodennost. A pak přišel týden dovolené. Nikam se mi nechtělo, zůstal jsem doma, v Karlíně. Četl jsem, jezdil na novém kole, procházel se a konečně otevřel oči.
Karlín se změnil. Všude spousta lidí, čilý stavební ruch, nové obchody, kavárny. Namísto starých favoritů luxusní limuzíny. Mezi domorodce v teplácích se infiltrovali vymydlení manažeři v oblecích a dámy v kostýmcích a lodičkách. Rok a půl po velké vodě.
Corso Karlín - stavba roku 2001. Z průmyslové haly v Křižíkově ulici zůstal pouze obvodový plášť se zdobným klasicistním štítem a obvodovými stěnami. Do pláště investor vestavěl administrativní budovu s moderním designem.
Genius loci
Dnes, čtrnáct let poté, už je to úplně jiný Karlín. Z toho starého moc nezůstalo. Krásné klasicistní paláce, secesní domy, školy, kostely jsou v novém hábitu. Čistém, upraveném, luxusním.
I tak je tu ale někde původní Karlín. Vezměte bezdomovce, oholte ho, ostříhejte, umyjte, oblečte do gala. Bude k nepoznání, jako nový. Ale co jeho vzpomínky, trápení, duše? Ty roky na ulici v něm zůstanou nadosmrti. Změní se, ale nezapomene. Stejně jako Karlín.
Žil jsem v tom starém černém Karlíně, dělnické čtvrti, romském ghettu. Sice krátce, ale vzpomínám na to. Nový Karlín je plný přepychu, drahých bytů, úspěšných firem, luxusních restaurací, hotelů, salonů krásy a posiloven pro bohaté.
Dvě karlínská století
Na Karlíně je úžasné to, že vám stačí jediná hodina, abyste si ho prošli od začátku do konce. A na nic podstatného nezapomněli. Šedesát minut na cestu křížem krážem, na cestu dlouhou dvě století.
Psal se rok 1817 a nová obec, nové pražské předměstí dostalo název Karolinenthal. To vše na počest manželky císaře Františka I. Karolíny Augusty. Pro místní občany to bylo moc dlouhé, a tak se brzy ujal zkrácený a počeštěný název Karlín.
Byla to doba pravítek, kružítek a obdivu k dokonalé antické velkoleposti. Stavitelé chtěli vtělit do Karlína od začátku klasicistní pravidelnost. Umístění čtvrti k tomu přímo vybízelo. Obdélníková placka jim umožnila vystavět tři rovnoběžné ulice.
Jednu přímo pod Vítkovem, druhou uprostřed a třetí lemující břeh Vltavy. Dnes se jmenují Pernerova, Křižíkova a Sokolovská. Ty v pravidelných rozestupech protíná několik kratších kolmic. Vznikly tak čtvercové a obdélníkové bloky s nádhernými měšťanskými domy. Nastala zlatá éra a do Karlína se začala stěhovat bohatá pražská smetánka.
Od poloviny 19. století tu vyrostlo několik významných průmyslových podniků. Od plynáren až po strojírenské továrny. Na přelomu století pak poblíž Invalidovny přibyly nové domy v secesním slohu.
V roce 1850 Karlín proťal Negrelliho viadukt, první pražský železniční most přes Vltavu. Měří přes kilometr a až do roku 1910 byl nejdelším mostem v Evropě. V roce 1896 v Karlíně František Křižík vystavěl slavnou elektrickou tramvajovou dráhu.
Se vznikem Československa se začal ráz Karlína pozvolna měnit. Původně královské město se stalo natrvalo součástí Prahy a z rezidenční lokality byla rázem typická dělnická čtvrť. Prázdná místa mezi bloky zaplnily úsporné funkcionalistické bytovky s malými byty pro pracovníky místních fabrik.
Po 2. světové válce se pak byty ze zestátněných domů nabídly sociálně slabým, včetně početné romské komunity. Zrodil se proletářský „černý“ Karlín. Po sametové revoluci se většina průmyslových podniků zavřela. Dlouho se nevědělo, co s opuštěnými továrními halami a administrativními budovami z 19. století bude.
Nesmělé plány na oživení čtvrti povzbudily až ničivé záplavy. Město postavilo u Vltavy protipovodňové hráze a publicita nejpostiženější části Prahy přitáhla do Karlína investory. Staré domy se opravily, z některých zůstaly jen štíty a průčelí, nové budovy se stavějí.
Výstavba je k vidění úplně všude. Ve vnitroblocích, v prolukách a hlavně na nevyužitém Rohanském nábřeží, kde vznikly obří prosklené paláce se stovkami kanceláří a luxusních bytů. Místa na nové projekty je tu stále dost.
Hluk kolejí. Podél Vítkova vede v Karlíně železniční trať. Bydlet u kolejí není žádný med, i když hlučné parní lokomotivy už dávno nahradily moderní soupravy.
Místo pro život
Kolikrát už jsem se rozhodoval, že se z Karlína odstěhuji? Aspoň desetkrát. Štvalo mě tu hodně věcí. Nejprve to byla šílená povodeň, která podle tehdejšího primátora Igora Němce vůbec neměla přijít.
Pak permanentně vykrádaná auta, chodníky plné psích exkrementů, nahlas puštěné písničky Věry Bílé z okna vedlejšího činžáku, vlaky pod Vítkovem, hluk z neustálých oprav, demolic a staveb, cinkající tramvaje a mohl bych pokračovat.
Přesto tu stále jsem a nechce se mi odejít. Už to není ten starý dobrý dělnický Karlín, ale přesto tu něco z toho starého dobrého zůstalo. A přišlo i to „dobré“ nové. Bohatší klientela přilákala do Karlína řadu drobných podnikatelů. Narazíte tu na klidné kavárny a cukrárny. Dokonce i bezlepkové a bezlaktózové.
A vedle nich i na klasické zaplivané pivnice a hospody - to když dostanete během horkého léta chuť na správně vychlazenou dvanáctku. Multikulturní výběr je mezi restauracemi. Najdete tu italskou, francouzskou, libanonskou, americkou i ruskou kuchyni. Vyrostly tu i fastfoody. Ideální volba, když zrovna spěcháte a chcete jen tak do ruky čerstvou bagetu s tuňákem, kanadský poutine, salát s cizrnou nebo obyčejný párek v rohlíku.
Když si chcete něco pěkného vybrat do bytu, můžete zajít do klasického vetešnictví, standardního obchodu s nábytkem nebo do speciálního studia na míru, kde vám seženou klidně i divan ve stylu Ludvíka XVI. Pytel se roztrhl se salony krásy, kadeřnictvími, tělocvičnami. Je tu bazén, studio jógy. S nemocným kocourem můžete zajít na veterinární kliniku, s nemocnou dcerou do soukromé nemocnice, s bezzubou babičkou do stomatologického centra.
Nechybí buddhistická modlitebna, katolická zpovědnice, notář, psychiatrická ambulance ani kancelář potrhlých astrologů a kartářek. Navíc metro za rohem, tramvajová zastávka na každém kroku, tři supermarkety a centrum Prahy, co by kamenem dohodil. Jó, Karlín. Má černou duši, ale neměnil bych.
Střípky minulosti
I tak tu pořád najdete připomínku starých časů. Rozpadající se karlínská kasárna, objekt, který nikdo nechtěl, až ministerstvo spravedlnosti napadlo, že by tam mohl vyrůst justiční palác. Kdo ví, jak to dopadne.
Invalidovna. Unikátní stavba z 18. století s nádhernou barevnou fasádou, kde Miloš Forman natáčel slavného Amadea. Zepředu pozlátko, uvnitř prázdná ruina, kam jednou za čas přijede z nostalgie zahraniční filmový štáb. Kulisy na chvíli ožijí, po pár dnech jsou dlouhé chodby zase prázdné.
Škola na Lyčkově náměstí. Ve své době nejkrásnější a nejmodernější škola v Rakousku-Uhersku. Naštěstí z ní není pětihvězdičkový hotel, děti tam stále běhají po chodbách.
Slavný tunel pod Vítkovem. Temná spojnice Žižkova s Karlínem, kterou projde během noci jen bezstarostný opilec, člověk bez nervů nebo skutečný hrdina. Kostel svatého Cyrila a Metoděje. Unikátní novorománská bazilika s obřími varhanami, které byly ještě na začátku minulého století největší v českých zemích.


title: Nová Blesk knihovnička České kameňáky

maintext:
Nová Blesk knihovnička České kameňáky (31. 7. 2016)
Veselé léto s českými kameňáky. Vyšla nová knihovnička deníku Blesk s vtipy z Kameňáků.
Deník Blesk přichází o letošních prázdninách s novou knihovničkou České kameňáky. Tentokrát na čtenáře čekají vzpomínky na filmovou sérii Kameňák od Zdeňka Trošky. Nová publikace se tak zařadila mezi předešlé letní filmové knihovničky z minulých let - Slunce, seno, 30 let a Chalupáři, 40 let.
Novinka nabídne 132 stran, na kterých nechybí především všech 404 Kameňáckých vtipů, které zazněly ve slavné filmové komedii, ale také ty, které se už do scénáře nevešly. Knihovnička je rozdělena chronologicky, postupně tedy čtenáře seznamuje se všemi pěti díly Kameňáku a doplňuje spoustou fotografií z filmu i z natáčení včetně postelových scén Václava Vydry a Jany Paulové. Uvnitř se nachází také rozhovory se Zdeňkem Troškou, Václavem Vydrou, Martinem Maxou, Ladislavem Županičem nebo Tomášem Lipským (Pepíček), zákulisní detaily, reportáž, v které se Zdeněk Troška vrací na filmová "místa činu", profily známých protagonistů a křížovky na léto s anekdotami.
Knihovnička, která zaručeně zlepší náladu a zpříjemní letní dny, vychází ve volném prodeji za 39 Kč a k dostání je od 12.7.2016.