authors:
Michael Romancov
Autor
Anna Vacková

description: Lidé ve městech mají nové zájmy. Chtějí být aktivnější, sdílet informace, vyrábět si vlastní energii. Města se tomu musí přizpůsobit, aby schopné obyvatele přitáhla. „Hlavně na Západě se lidé mění, jak si více váží svého času,“ říká ředitelka útvaru pro městský rozvoj firmy Siemens Elaine Trimble. To je východisko pro budování chytrých měst.

title: Elaine Trimble: Chytrá města budou soupeřit o chytré lidi

maintext:
Váš tým sídlí v londýnské futuristické budově The Crystal, kterou Siemens otevřel v roce 2012 a pořád si drží titul nejudržitelnější budova na světě. Co je na ní tak výjimečného?
Je to zelená budova v reálném městě, která je krásná, přímo ikonická. Snažíme se ukázat, že zelená budova nemusí být divná, že to může být umělecké dílo.
Budova byla navržena tak, aby měla co nejnižší spotřebu energií, aby co nejvíce využívala přirozeného světla a zároveň uvnitř nefungovala jako skleník. Energii, kterou potřebuje, si vyrábí z obnovitelných zdrojů. Na střeše máme solární panely, maximálně využíváme dešťovou vodu.
Jak si The Crystal stojí ve srovnání s jinými energeticky úspornými budovami?
Budova má výstavní prostory a kanceláře. V kancelářích spotřebováváme o něco více elektřiny, ale ve výstavních prostorách je spotřeba o 75 procent nižší než v budově podobné velikosti a zaměření.
Je to typická budova pro chytrá města budoucnosti?
Ano. Lidé čím dál víc přemýšlejí, jak stavět budovy, jejichž provoz bude levný. Občas dokonce můžete vydělávat, když budete prodávat přebytečnou energii. Chytří architekti o těchto aspektech přemýšlejí.
Teď jde o to, aby i developeři uznali, že v takovém přístupu se skrývá hodnota, kterou je možné prodat. A tady se dostáváme k otázce, jestli jsou lidé už dnes ochotni zaplatit něco navíc za to, že žijí nebo pracují v zelené budově. Trh už to začíná vnímat.
Stojí stavba zelené budovy výrazně více než stavba konvenční budovy?
Už ne. Cena technologií šla hodně dolů. Architekti také lépe vědí, jak je používat. Na Západě se zelené budovy stavějí za stejnou, nebo jen mírně vyšší cenu než konvenční budovy.
„ Byty by se měly stavět buď podél existujících tras veřejné dopravy, nebo tyto trasy zřídit ještě předtím, než se byty začnou stavět. “
Proč se tedy „zeleně“ nestaví už běžně?
Protože si lidé pořád myslí, že je to dražší, nebo že je to divné, nebo že se pak budova obtížně používá. Skutečnost je ale jiná. Řada zelených budov má na trhu výrazně vyšší hodnotu než srovnatelné konvenční budovy. A není to už jen případ New Yorku nebo Londýna, kde si lidé a firmy mohou dovolit vyšší nájmy.
V Česku se začíná o konceptu chytrých měst vážně mluvit. Už jsou vidět i první projekty. Co podle vás udělá z obyčejného města chytré město?
Třeba to, že lidé budou mít větší přístup k informacím, data budou přicházet sama na jejich mobilní telefon. Vyplývá to i ze změny chování lidí. Chtějí více sdílet, chtějí být aktivnější, chtějí mít solární panely na střeše. Města, energetické a vodárenské firmy a další instituce se budou muset přizpůsobit, aby jim vyšly vstříc.
Co budou obyvatelé po městech vyžadovat?
Budou chtít lepší a efektivnější veřejnou dopravu, nebudou chtít tolik plýtvat, ať už energií nebo časem. Hlavně na Západě se mění to, jak si lidé váží svého času. To všechno budou muset brát města v úvahu, aby zajistila spolehlivou dopravu a infrastrukturu, která bude lidi do města přitahovat.
Města budou mezi sebou soutěžit, aby přitahovala talenty a chytré lidi a udržela si je. Jen tak zajistí rozvoj své ekonomiky a vytváření nových pracovních míst.
Oblasti, jako je doprava, může ovlivnit přímo město, ale třeba energetika či vodárenství bývají v soukromých rukách. Jaká je role radnic v prosazování konceptu chytrých měst?
Dopravní podniky bývají ve vlastnictví měst, takže město může snadno říct, že chce více elektrických autobusů. Stejně tak snadno rozhodne, že se má zlepšit energetická účinnost městských budov. Elektrickou síť města zpravidla nekontrolují, ale mohou mít na její rozvoj vliv.
Na svých budovách nebo v městských teplárnách mohou vyrábět elektřinu. Pak se s energetickou firmou dohodnou, jak využít případné přebytky elektřiny. Tam, kde nemají přímý vliv, musejí města hledat partnery, jak chytré projekty prosadit. Důležité je, aby radnice měla strategii, jak má město za nějakých dvacet let vypadat.
Má město využívat regulaci, aby soukromé firmy a obyvatele postrčilo směrem k chytrým řešením, třeba stanovovat požadavky na energetickou účinnost či vybavenost nově stavěných budov?
Regulace může být dvojsečná. Sice developery donutíte k nějakému opatření, ale aby si zachovali svůj zisk, tak stavby „ošidí“ jinde. Lepší je motivovat. Radnice mohou říct developerům, že když postaví zelenější budovu, mohou postavit jedno podlaží navíc, aby získali dodatečný prostor, který mohou prodat nebo pronajmout. Pak ale musí ohlídat, aby se nestalo, že developer sice budovu vybavil systémem pro řízení spotřeby energií, ale nakonec ho nikdo nepoužívá.
Funguje tato motivace v praxi?
Ano. V Londýně developeři nedostanou povolení ke stavbě, pokud se nezavážou k určitým opatřením. Velké projekty musejí mít vlastní výrobny energie. Typicky se instalují systémy pro centrální zásobování teplem. Kromě toho bývá podmínkou stavba veřejné infrastruktury, jako jsou školy. Takže město získá to, co chce, a developer má užitek například z dodatečné podlahové plochy.
Jak chytře vyřešit problém řady středoevropských měst, která nemají dobudovanou základní infrastrukturu, jako jsou dálniční obchvaty nebo městské okruhy, a zároveň chtějí omezovat počet aut v ulicích?
Nemůžete nutit lidi, aby se vzdali aut, když nemají jinou životaschopnou alternativu. Pokud ji budou mít, sami se časem rozhodnou, že nechtějí strávit hodinu a půl za volantem, když mohou jet vlakem, kde budou mít Wi-Fi a budou moci strávit čas na cestě produktivně. Byty by se měly stavět buď podél existujících tras veřejné dopravy, nebo tyto trasy zřídit ještě předtím, než se byty v určité oblasti začnou stavět.
Viděla jsem hodně měst, kde se nejdříve postavily byty a silnice, lidé začali jezdit auty a veřejnou dopravu město dobudovalo až o tři čtyři roky později. Do té doby si ale lidé zvykli jezdit autem. Jakmile se tento zvyk vytvoří, je hrozně těžké ho zlomit. Ale pokud mají obyvatelé spolehlivou veřejnou dopravu k dispozici od prvního dne, může je to odradit od koupě auta, nebo alespoň od koupě druhého auta.
Mohou nové technologie pomoci městům snížit počet aut v ulicích?
Například mohou zkrátit čas pro hledání parkovacího místa. Jsou aplikace, které vás navigují přímo na místo, které je zrovna volné. Pomohou také informace v reálném čase o dobách odjezdu a jízdy autobusů, tramvají a vlaků. V Londýně nejvíce oceňuji, že když čekám na autobus, tak vím přesně, za jak dlouho přijede. Nevadí mi čekání, pokud vím, že bude trvat dvě, tři, čtyři minuty.
Když se mluví o chytrých městech, tak je řeč hlavně o technologiích, jako jsou senzory po celém městě a vyhodnocování získaných dat. Není to jen nálepka, díky níž firmy jako Siemens snadněji prodají své výrobky?
Může to tak působit. Ale technologie, které sbírají data, jsou důležité, protože s něčím musíte začít. Bez dat, která se dají analyzovat, se nikam nepohnete. Nemusí ale vždy nutně jít o něco složitého a velkého. Vezměte si jen elektronické jízdenky na hromadnou dopravu. Ty jsou samy o sobě užitečné, protože zjednodušují prodej jízdenek, část lidí mohou motivovat k využívání veřejné dopravy, a zároveň díky nim získáte data, jak lidé cestují.
Elaine TrimbleAutor: Anna Vacková/E15
Takže tisíce senzorů v ulicích nejsou nutné?
Záleží na tom, čeho chce město dosáhnout. Stále více měst si uvědomuje, že jejich vzduch je znečištěný a způsobuje zdravotní problémy obyvatelům. Díky datům ze senzorů, které sledují kvalitu vzduchu, mohou města lidem poskytovat informace o ovzduší a zároveň mohou lépe zacílit svá opatření. Třeba mohou zakázat vjezd velkým nákladním autům, nebo povolit vjezd jen těm s čistšími motory. Když to shrnu, tak jde o to zjistit, jak lidé město používají.
Jak z nasbíraných dat mohou profitovat firmy?
Jednak se z nich mohou přímo učit a využívat je pro své potřeby. Jednak mohou vyvíjet aplikace, které usnadní lidem rychlejší pohyb po městě. Za tím se skrývá dost pracovních míst jak ve vývoji softwaru, tak technologií. Firmy také na základě dat mohou získat lepší představu o budoucích podnikatelských příležitostech.
Kolik peněz může město stát vybudování základní infrastruktury pro sběr dat?
Neznám konkrétní číslo. Trik je v tom, aby za ni město neplatilo nic. Když otevřete přístup k datům, tak firmy za to mohou něco udělat samy. Město se prostě musí rozhodnout, jak chytré chce být a proč. Nemá data? Tak ať je začne sbírat prostřednictvím mobilních telefonů, elektronických jízdenek a dalších nástrojů.
Pak ať zapojí firmy, aby se na tato data podívaly. Tím města získají spoustu chytrých lidí, aby pro ně chytrá řešení našli. Amsterdam více zapojil soukromý sektor v době recese, kdy město samo nemělo dost peněz. Novinky teď financuje město jen z menší části, zbytek platí soukromí partneři. Pokud firmy vidí budoucí obchodní příležitost, budou spolupracovat.
Město by si ale mělo nad daty udržet kontrolu.
Města by měla stanovit pravidla. Měla by dohlížet, jak se s těmito daty zachází, kdo a kdy je používá. Pokud firmy nebudou městu za data poskytovat protihodnotu, tak mohou přístup ztratit.
Není v přílišné inteligenci měst i větší riziko, že přestanou fungovat, když se nějaká část systému pokazí?
To je velmi realistická obava. Čím komplexnější systém je, tím více možností se otevírá pro případné problémy. Na druhé straně všechno se okamžitě neotevře a nepropojí. Bude to postupný proces, v němž se města na menších projektech naučí, jak budovat záložní kapacity a jak systém zajistit proti pádu.
Některá města už otázku odolnosti vůči hrozbám zahrnují do svého plánování. Je třeba také poměřovat přínosy inteligentních řešení s potenciálními riziky.


description: Patří k nejúspěšnějším televizním tvůrcům, ale pro kina příliš filmů nenatočil. „Film je jen jeden. Jestli je určen pro televize nebo kina, je dneska už fuk,“ říká režisér Jiří Strach, jehož pohádka Anděl Páně 2 bude mít premiéru příští týden. „Doufám, že můj film nenechá lidi utéct k Santa Clausům,“ věří populární filmař.

title: Jiří Strach: Bůh má nekonečný smysl pro humor

maintext:
Od natočení prvního filmu Anděl Páně získala pohádka téměř kultovní statut. Pomáhá to návštěvnosti do kin?
To je sice pravda, ale kino je dnes opravdu nevyzpytatelná disciplína. Třeba jak jsem natočil Vrásky z lásky, věřil jsem ve velký potenciál. Příběh silný, herci skvělí... a přišlo 60 tisíc diváků. Přistupuju k tomu tedy s velkou pokorou a vážím si každého diváka, který do kina přijde a zaplatí za film 160 korun. Ona to finančně není žádná legrace jít do kina s celou rodinou, zaplatit ještě dětem popcorn a pití.
Pokračování obecně jsou přece jen něco jiného než natočit původní dílo. Jak jste se s tím popral?
Původně jsem dvojku nechtěl, protože jsem se bál, aby to nebyla nastavovaná žvejkačka. Ale diváci mi pořád psali, jak u jedničky strojí stromek a jestli nechystáme dvojku. Při přemýšlení nad pokračováním kolegové chtěli rozvíjet příběh na Zemi a tomu já se bránil. Jedničce nemůžete podrazit nohy špatným pokračováním. Nakonec jsem si řekl, že chci udělat něco ve stylu Pekařův císař a Císařův pekař. Aby se jeden den hrál první film a další den druhý. Tedy dvojka musí být minimálně rovnocenná jedničce. Záleželo tedy na scénáři a zařekl jsem se, že pokud nebude z mého pohledu stoprocentní, radši to točit nebudu. Stejně šprajcnutý byl také Ivan Trojan, který rovněž není příznivcem dvojek. Bianco šek jsem od něho rozhodně nedostal. I pro něj byl klíčový scénář.
Kolikrát jste jej přepisovali?
Zase tolikrát ne. Vzniklo pět šest verzí. Chtěli jsme tam hlavně udržet ten nebeský humor, laskavost i určitou komornost. Ale to tam bylo už od druhé verze Marka Epsteina, ty další už přinesly jen další barvy. Já jsem do toho trochu sahal ze dvou důvodů. Marek nepsal jedničku a zároveň, protože jsem katolík, si myslím, že umím odhadnout správnou míru toho, co ještě je vtipné a co už je za hranou.
Jak jde dohromady vaše víra a zobrazování Boha?
Vycházím z principu židovských anekdot. V nich si židé nikdy nedělají legraci z Pána Boha, ale z toho, jak člověk Boha pojímal. A protože jsou židé zhruba o dva tisíce let starší než my křesťané, už mají k víře vybudovaný určitý nadhled a umějí ji vnímat trochu žertovně. My jsme to v době před křížovými výpravami také neuměli, ale tvrdím, že dneska už to umíme. Vezměte si islám, který je o nějakých 700 let mladší, je na tom časově zhruba jako křesťané kolem těch křížových výprav, proto ve své víře nesnese žerty.
Ale můžeme to vnímat ještě jinak. Bůh je v každé dobré lidské vlastnosti nekonečněkrát lepší. Nabízí nekonečně lásky, dobroty, milosrdenství, odpuštění. A já říkám: jaká je další dobrá lidská vlastnost? Přece smysl pro humor. To znamená, že On musí mít nekonečněkrát větší smysl pro humor než lidé, což ostatně pozorujeme kolem sebe.
Co Češi a Vánoce? Nestal se z nich již výlučně komerčně pojatý svátek konzumu, jehož prapůvodní význam ctí pouze minimální část populace?
To mě samozřejmě štve. Jsem konzervativní člověk vyznávající tradiční hodnoty. Ale jsem také filmař, tak než abych psal petice a chodil někam demonstrovat, raději do lidí pustím film typu Anděl Páně. Ten je nenechá utéct k Santa Clausům. Upřímně řečeno, nejradši bych natočil film o Dušičkách, protože ten Halloween mě už opravdu irituje.
Obrazově je Halloween strašně vděčný.
To možná jo, ale duchovně je modlitba za duše, aby byly blíž k Bohu, přece jen jinde než vydlabaná dýně. Filozoficky a duchovně to je rozdíl ligy. A já mám tendenci lidi tahat zpátky k těm našim tradicím, kulturním a náboženským kořenům. My je ztrácíme a pak se divíme, že nemáme žádné ideje a nemáme se s čím identifikovat. Taková kultura má problém, když se střetne s jinými kulturami, které jsou možná mladší, ale stojí na idejích. Takové kultury jsou daleko sevřenější. A to není jen islám, ale také například americké mýty. Proto mě naštvalo, když se do evropské ústavy nezačlenily naše židovsko-křesťanské kořeny. Teď rád mluvím jako Václav Klaus, je to krátkozraké.
Anděl Páně 2 bude teprve vaším třetím filmem pro kina. Jak tuto činnost, tedy točit pro kina, vnímáte?
Film je jeden. Jestli je určený pro televize nebo kina, je dneska už fuk. Vezměte si HBO. Oni natočí minisérii Hořící keř, pak ji přestřihají, a vyhrají všechny České lvy. Nežijeme už v éře televizních inscenací točených na tři kamery. Mně je úplně jedno, kde se na ten můj film divák podívá. Základem musí být příběh a ten musí dovést k emocím a divákovi něco dát.
Přesto tam jsou rozdíly.
Film je samozřejmě náročnější, protože je drahý. Na velkém plátně musejí záběry nějak vypadat, nic nejde ošulit, musíte pracovat se všemi plány. Hodně spolkne PR a reklama, aby do kina někdo přišel. Tohle vše se tlačí do rozpočtu filmu řekněme kinematografického.
A technicky už se rozdíly setřely?
No samozřejmě. Natočili jsme Osmy, v Berlíně dostaly Prix Europe a já pak na ČSFD čtu: „Tohle mělo jít do kin a ne to, co tam teď hrajou.“ Ale Osmy vznikly pro televizi. Trend doby je jasný, filmoví tvůrci jdou čím dál více do televizí, a to i u nás.
Nesouvisí to také s potřebou autora, aby jeho dílo vidělo co nejvíc lidí? Pak je televize vhodnější než kino.
Filmy netočím proto, abych na ně koukal doma sám a plácal se po ramenou, jak jsem skvělý. Můj profesor na FAMU Dušan Klein říkal, že ty sedačky v kině jsou od toho, aby na nich někdo seděl. Diváci jsou pro mě důležití. Ale ne tak, abych se lascivně podbízel. Autor musí respektovat svůj vkus. I vtipy v Andělu Páně mají určitou úroveň, a kdo nezná určitý biblický základ, není bohužel můj divák.
Jak se pohádka financovala?
Anděl Páně 2 stojí nějakých 30 milionů korun, což je na dnešní poměry téměř nízkorozpočtový film. Ale vzhledem k současné návštěvnosti není snadné pokrýt to z prodeje lístků. Jako koproducent nám výrazně pomohla Česká televize, která dělala i jedničku. Také jsme dostali grant. Já sice tento systém moc v lásce nemám, protože levicové komise a dotace z EU mě štvou. Ale musím to vnímat realisticky a i jako pravicově smýšlející člověk musím přiznat, že bez toho by se český film smrskl na dvě letní komedie a hotovo. Teď je otázka: Chceme český film? A můžeme pokračovat: Chceme Národní divadlo? Chceme opravený Karlštejn? Asi chceme, protože to jsou kulturní statky. A já se ptám, je film kultura? Asi je, protože má více než stoletou tradici.
Změnil se přístup České televize k tvůrcům za poslední roky, kdy se významným artiklem staly seriály?
Trh se vyvíjí a po estrádách se diváci a televize posunuli k seriálům. Divák chce českou hranou tvorbu a chce určitou kvalitu. A v kurzu jsou detektivky. Ale i to souvisí s tím, kdo a jak tu televizí řídí. A to já jako tvůrce vnímám pozitivně. Českou televizi jsem vnímal jako dobře řízenou za Františka Lamberta a pak až nyní za Petra Dvořáka. Asi i díky zkušenosti z privátní sféry ví přesně, co chce. Je tam zdravá ambice tvořit kvalitu. Přece jen veřejnoprávní televize má v tomto smyslu ohromnou konkurenci v HBO a jistě nechce být v původní tvorbě dvojkou.
Česká televize tedy funguje řekněme institucionálně.
Ano, ale nejenom to, také ekonomicky. Alespoň co vím, ČT šlape bez nějakých skandálů, šméček. My, tvůrci, můžeme tvořit nejserióznější pořady, které nyní v Česku vznikají.
Každý rok někdo vytáhne možnost privatizace České televize, co na takový nápad říkáte?
Ty myšlenky na privatizaci skoro vždy vycházejí z toho, co se dává na ČT24. Je to politický boj, který se nás tvůrců moc netýká. Ale jinak vám k tomu řeknu toto: Chcete ČT poslat do kytek? Tak ji zprivatizujte. Bude to čípácký privát.
Jak to myslíte?
Točím teď druhou řadu Labyrintu. Na každou epizodu mám 12 dní, zatímco v privátu bych na to měl maximálně půlku. Pro názornost to je, jako kdybych vám dal auto s poloviční nádrží a řekl, dojeď stejně daleko jako ten s plnou. Zákonitě skončíte v půli cesty. Hraná tvorba prostě potřebuje podmínky, a věřte mi, že peníze fakt nepálíme za opulentní cateringy. Cena vstupů neustále roste. Kamkoli jdeme, všude jsou dražší pronájmy. Film se každý rok zdražuje, ale koncesionářské poplatky zůstávají už několik let stejné. Takže si myslím, že možná nastala doba, aby se tato otázka zase dostala na světlo. Protože jinak se ten řemen bude zase utahovat a postupně to bude čím dál víc k nekoukání.

fasttext_language: cs


title: Rusko nenabízí model, ve kterém by někdo chtěl opravdu žít, říká novinář Brian Whitmore

maintext:
V Rusku žil mnoho let, teď už se do něj ale kvůli své práci jen tak nepodívá. Podle komentátora Rádia Svobodná Evropa a v anglofonním prostředí respektovaného experta na dění v Rusku Briana Whitmorea Moskva svůj zápas se Západem nemůže vyhrát. Nenabízí totiž model státu, ve kterém by někdo chtěl opravdu žít. Ruská ekonomika se musí zreformovat, politický systém to ale nedovolí, říká Whitmore.
S Ruskem máte osobní zkušenost od roku 1991. Změnili se Rusové nějak za tu dobu?
Jsou mnohem méně prozápadní. Jejich původní naděje upínající se k Západu se rychle propadly v deziluzi.
Čím to je?
Nebyla to chyba Západu, ten vztah se měnil postupně. Jejich vlastní prozápadní vládci v devadesátých letech zemi vládli špatně. Byli neefektivní a velmi zkorumpovaní, život Rusů se reálně zhoršil. Následovalo rozšíření NATO o Českou republiku, Polsko a Maďarsko, což se vykládalo jako protiruský krok. Dalšími momenty byly jistě válka v Jugoslávii a finanční krize v roce 1998.
I ruský prezident Vladimír Putin chtěl nejdříve se Západem spolupracovat.
Pro něj byly klíčové roky 2003 a 2004, kdy došlo k takzvaným barevným revolucím v Gruzii a na Ukrajině. Byl mylně přesvědčený o tom, že to zorganizovaly Spojené státy americké. Ve skutečnosti to byla opravdová lidová povstání proti neefektivním, zkorumpovaným a kleptokratickým vládám.
Putin nedokáže pochopit koncept občanské společnosti. Nevěří tomu, že vůbec existuje, všechno se podle něj musí manipulovat shora, jako to dělá Rusko. Byl přesvědčený o tom, že za převraty stojí americké ministerstvo zahraničí nebo CIA. Pak přišla vražda jeho kritika Alexandra Litviněnka, invaze do Gruzie, ukrajinská krize.
Jak vůbec Putina vnímat?
Je to komplikovaná osobnost. Lidé se na něj prostě dívají jako na agenta KGB a tím vysvětlují všechno. Je ale potřeba se podívat i na to, kdy v tajné službě byl. V sedmdesátých letech ji vedl Jurij Andropov, který se pak stal generálním tajemníkem sovětské komunistické strany. Andropov měl vizi autoritářské modernizace Sovětského svazu. Putinovi se nelíbily reformy Michaila Gorbačova, které vedly ke zničení země.
Byl agentem v Drážďanech a sledoval pro něj ponižující pád Německé demokratické republiky, po kterém ztratil vše. To je jedna část Putinovy osobnosti. Pak se ale v devadesátých letech znovu dostal nahoru v Petrohradu, ráji gangsterů. Byl spojkou mezi místostarostou města a organizovaným zločinem. To je druhá část jeho identity.
Putin teď mění lidi ve svém okolí. Co od nich lze očekávat?
O mnoha z nich se toho moc neví. Před půlrokem se objevovaly zprávy o tom, že tajné služby vyjížděly do provincií a nabíraly lidi, kteří měli stejné názory jako Putin. Ti se nahoru nedostali s Putinem jako například v srpnu propuštěný vedoucí kanceláře prezidenta (tato instituce má v současném Rusku silnější postavení než vláda – pozn. red.) Sergej Ivanov.
Ten byl Putinovým nadřízeným v KGB. On chce ale lidi podřízené, snaží se omezit svoji konkurenci v systému. Putin se bojí palácového převratu, jako se to stalo Nikitovi Chruščovovi. V posledním roce odešel šéf ruských státních železnic Vladimir Jakunin i šéf Národní protidrogové služby Viktor Ivanov. Mluví se o tom, že blízko k vyhazovu má šéf Vyšetřovacího výboru Alexandr Bastrykin. Otázkou je také, jak dopadne ředitel státní ropné společnosti Rosněfť Igor Sečin.
Je pro něj vláda jednoho muže ideálem?
Putin se snaží vyhnout zkostnatění systému, jako se tomu stalo za Leonida Brežněva. Tehdy jedno gerontokratické vedení vedlo zemi od začátku šedesátých let do konce let osmdesátých. Zkostnatění systému ale prezident zabránit nedokáže.
Největší změnou je, že jsme dříve mluvili o „kolektivním Putinovi“. Byl považovaný víceméně za předáka skupinového vedení, jako tomu bylo za Brežněva. Teď Putin mění systém blíže k vládě jednoho muže. Říká se, že Putin se posouvá od Brežněvova modelu ke Stalinovu modelu. Bude to systém více zaměřený na jednoho vůdce než na vedoucí skupinu.
U ukrajinských hranic se teď seskupují nové ruské jednotky. Co podle vás hrozí?
Ruská armáda se reorientuje na dlouhodobé obklíčení Ukrajiny. Rusko nezískalo na Ukrajině to, co chtělo. Moskva chtěla získat celé Novorusko, pás země táhnoucí se od Charkova po Oděsu, získat pozemní přístup ke Krymu. Chtěli získat ruskojazyčné části Ukrajiny. To se nestalo a nestane. Okupovali by velmi nepřátelská území.
Ukrajina navíc velmi efektivně reformovala svoji armádu, která by se teď dokázala mnohem lépe bránit. Lidé v Charkově, Mariupolu nebo Oděse nechtějí být součástí Ruska. Kreml si to uvědomuje. Plán B je vynutit si na Ukrajině decentralizaci, kde by okupovaná území získala disproporčně velký politický vliv v Kyjevě. Ale to se také nestane, takže Moskva přijala zmrazený konflikt a snaží se Ukrajině hrozit v dlouhodobém hledisku. Vojska se motají kolem hranic, do velké míry je to ale jen psychologická operace.
Proč vlastně Putin volil vojenskou cestu přede dvěma lety? Předtím měl na Ukrajině velký neformální vliv, který ztratil.
Zásadně se přepočítal. Nepochopil, že Ukrajinci jsou národ v občanském slova smyslu. Myslel si, že ruskojazyční obyvatelé budou loajální vůči Rusku, což se nepotvrdilo. Předpokládal, že převzetí Novoruska bude stejně lehké, jako tomu bylo v případě Krymu.
Neočekával věrnost, kterou prokázali rusky mluvící Ukrajinci vůči Kyjevu. Většina z nich preferuje být menšinou v demokratickém státě, než být většinou v zemi autoritářské. Putin počítal s tím, že národnost přebije všechno. Nepřebije.
Kdy se vůči Rusku vazalská Ukrajina začala měnit?
Rusko a Ukrajina jsou velmi rozdílné už od devadesátých let. V obou zemích byl nominálně reformní prezident stojící proti konzervativním poslancům. V Rusku dal prezident ostřelovat parlament. Na Ukrajině to vyřešily předčasné volby. Prezident po neúspěchu v nich odstoupil.
Volby na Ukrajině byly od začátku kompetitivní, vyvinula se tam velmi aktivní a nezávislá občanská společnost. Ruská byla zastrašená. Na Ukrajině jsou elity pluralitní, v Rusku je to jeden blok.
Putin špatnou ekonomickou situaci začíná vynahrazovat ideologií. Co je to vlastně za myšlenku?
Asi to není ještě ideologie, je to ale vědomí takzvaného „ruského světa“, který spojuje ruské mluvčí napříč bývalým Sovětským svazem. Je to stará myšlenka starého slavjanofilství. Jejím základem je pravoslavná církev, tradiční hodnoty. Ale je to spíše o vymezování se – proti Západu, proti liberalismu, pluralismu.
Je to představa země obklopené nepřáteli, kterou může vést jenom silný vládce. Putin se teď snaží omezit kleptokratické Rusko, aby financoval projekt obnovení ztracené ruské imperiální velikosti. O tom je celá současná ideologie. Putin nebude škrtat rozpočet pro armádu, jak doporučuje ministerstvo financí.
Takže se opakuje situace Sovětského svazu.
Ano, Rusko stále nevyřešilo svůj základní problém. Je to ekonomika, ve které nikdo nevyrábí nic, co by někdo chtěl koupit. Hospodářství je zcela závislé na surovinách a kvůli tomu je zranitelné vůči kolísání jejich cen. Jenže současné změny na energetickém trhu nejsou cyklické, ale strukturální. Přichází břidlicový plyn.
Rusko by potřebovalo reformovat, decentralizovat a diverzifikovat svoji ekonomiku. To ale nepůjde. Vznikla by nová centra ekonomické moci a dříve nebo později by vznikly i nové body politické moci. To by režim nemohl tolerovat. V mnoha směrech je tak hospodářství rukojmím politiky.
Jak dlouho může Rusko vydržet s takovými výdaji na obranu?
Nechci uvádět konkrétní čísla. Budou to ale roky, ne desetiletí. Dříve nebo později ho tlaky donutí. Během Putinovy vlády si Rusové zvykli na určitý životní standard, který si nebudou moci udržet, takže vyhlídky nejsou dobré.
Je Rusko supervelmoc?
Ne. V tom případě by vedlo blok států jako Sovětský svaz, má ale hodně spojenců z pohodlnosti jako Čína nebo uskupení zemí s nerychleji se rozvíjející ekonomikou BRICS. Ani zdaleka není rovné Západu vojensky, i když se za poslední dobu ruská armáda hodně zlepšila. Rusko je ovšem dost silné na to, aby dělalo problémy. Mají asymetrické prostředky jako informační válku, korupci západních elit nebo kyberválku. Ale to jsou zbraně slabých, ne zbraně supervelmoci.
Vyhrává Rusko tu informační válku?
Teď to tak určitě vypadá. Nastavují zrcadlo nedostatkům Západu a jsou v tom krátkodobě úspěšní. Časem se ale zvýší schopnost lidí se vyrovnat s novým informačním prostředím a Rusové v něm budou méně efektivní. Dříve to dělali potajmu, nyní každý ví, co dělají. Už dosáhli svého zenitu.
Evropa je pro ruský režim existenční hrozbou. Například Estonsko je hrozně vytáčí. Ukazuje, že bývalá sovětská republika může být úspěšným členem Evropské unie. Proto je Rusko tak posedlé Ukrajinou, kterou se snažila zastavit na její cestě do Evropy. To se jim nepodaří, jen to bude trvat.
Jde o souboj mezi dvěma normativními systémy. Západní je založený na vládě práva, transparentnosti, právech jedinců a tak dále. Východní je založený na korupci, bratříčkování, podřízení jedince státu. Rusko má nevýhodu, protože západní systém je atraktivnější, v tom východním by nikdo nechtěl žít. Pro Rusko je to předem prohraná bitva.
Takže model liberální demokracie podle vás převládne?
V dlouhodobém pohledu jsem optimistický. Liberální společnost ustála mnohem silnější a chytřejší protivníky, než jakým je Vladimír Putin. Vyjde z toho posílená. Musíme ale porozumět tomu, že to, co bráníme, stojí za obranu.


description: Sbor volitelů potvrdil, že 45. prezidentem USA bude Donald Trump. Ve stejnou dobu se ukazuje, že Hillary Clintonová získala zhruba o 2,8 milionu více hlasů. Demokraté sice mohou být v této situaci zapšklí, zhrzení nebo zlostní, odvolávat se ale nebudou.

title: Demokraté na dně. Hledají způsoby, jak uniknout krizi


description: „Křesťanství jako takové není slabší nežli islám. Ale v Evropě mnohdy dostává na frak. To je pravda. Navíc před migrací se bráníme způsobem, který není hodný tradic Evropy,“ říká nejmladší biskup v zemi monsignore Tomáš Holub v rozhovoru pro deník E15. Řeč byla o poslání vánočních svátků, Evropě, hrozbě islámu a o naději.

title: Biskup Holub: Velmi se bojíme chránit věci, které tvoří identitu Evropy. Křesťanství dostává na frak

maintext:
Advent by měl být dobou ztišení, měli bychom se zastavit… Platí to? Můžete si to jakožto nový biskup vůbec dovolit?
Moc času na to nemám. Ale já si myslím, že advent – jako doba ztišení – je vázán na to, že se stejnými lidmi, s kterými se potom slaví Vánoce, se slaví i advent. Dnes to tak nemáme. Advent slavíme s jinými lidmi než Vánoce, a vánoční svátky si tak chceme oslavit vlastně napřed, třeba s lidmi z práce. Tím tak trošku rehabilituji fakt, že se nám do adventu vlamuje dnešní hektická doba.
Nejsou už předvánoční doba, a hlavně Vánoce spíše svátkem konzumu?
Říkáme, že o Vánocích jsme obdarováni božím dítětem. A to je inspirace pro obdarování druhých. V okamžiku, kdy se nám daří velmi dobře, je strašně těžké najít rovnováhu mezi tím, abychom obdarovávali a nebyl to už konzum. Myšlenku Vánoc jsme vzali dobře, ale v situaci, kdy je dobře, to zkrátka společnost využije.
Takže necítíte, že by se vytrácelo duchovní poselství Vánoc?
Konzum vždycky vytlačuje duchovno. Ale to, že obdarováváme, zvlášť o Vánocích, není záležitost, která by byla primárně konzumní. Je to jen jedna z charakteristik, jak žijeme celý rok. Není to tak, že by byly jiné Vánoce. Zkrátka jsme konzumní společnost a o Vánocích je to spojeno s tím, že dáváme. Měli bychom ale obdarovávat osobně, a nikoli komerčně. A to je věc, o kterou je potřeba bojovat. Je to o čase hledání dárků, o čase najít souznění s tím druhým. Pak je to, že kupujeme dárky, i duchovní činnost.
Nesouvisí ale onen posun také s tím, že v digitálním věku žije paradoxně čím dál tím více lidí v izolaci?
To, že lidé nejsou schopni být spolu, samozřejmě obdarování zásadně protiřečí. V digitálním světě nejde o to, že někoho obdarovávám svou přítomností, ale o to, že si sám užívám a druhé k tomu používám jako nástroje. Komunikace, která nesměřuje k osobnímu setkání, je spíše egoistická. V tomto smyslu digitalizace skutečně může být významným ohrožením duchovna. Na druhé straně bližní můžeme obdarovat tím, že na ně myslíme. Tudíž nepošleme hromadný e-mail, ale velmi konkrétní, a to zvlášť lidem, s nimiž bychom jinak ani neměli možnost se potkat. Zase je to ambivalentní.
Někteří sociologové i filozofové v souvislosti s digitalizací mluví o vyhoření, dokonce o infarktu duše…
K takovýmto tezím jsem velmi opatrný. Mnohdy mnohem víc slouží k apokalyptickým myšlenkám než k povzbuzení. To, co je důležité, je povzbudit a dodat jednotlivci odvahu žít v tomto světě duchovně a ve vztazích. V tomto směru je mi velkým vzorem papež František. On věci pojmenovává, ale zároveň je velmi pozitivní. Zvlášť o Vánocích se množí úvahy, jestli dostatečně bráníme tradiční hodnoty, na kterých stojí Evropa.
Umíme je bránit?
My nebráníme naši tradici nebo identitu. Bráníme mělký odvar toho, co jsme si sami pro sebe, řekl bych velmi egoisticky, selektivně zachovali. To je velký problém. Bráníme něco jiného, než bychom měli. Nebráníme zdroje, které vytvářely a vytvářejí Evropu, ale jen reminiscence, které jsou mnohem romantičtější, než aby to bylo jádro Evropy. Křesťanství je v tom pouze „Ježíšku panáčku“, a není to setkání s Bohem, který se narodil proto, aby člověka vykoupil. Takhle velmi dramaticky bych to pojmenoval.
Je možné evropskou civilizaci ubránit?
Evropská civilizace již není křesťanskou civilizací. Místa, kde je křesťanská civilizace reálně žita, jsou jen malé ostrůvky. Žijeme v postkřesťanské společnosti, která na křesťanství vzpomíná už jen romanticky.
Co je pro ni charakteristické?
Právě konzum.
Když se tedy bráníme proti islámu, bráníme konzum?
Ano. O výdobytky konzumu máme největší strach.
Pak tedy ti, kteří mají víru, islám, možná budou silnější?
Křesťanství jako takové není slabší. Ale v Evropě mnohdy dostává na frak. To je pravda. Navíc před migrací se bráníme způsobem, který není hodný tradic Evropy. To je můj základní postoj k této věci. A mám tím na mysli kořeny, na kterých Evropa stojí. Ať už je to řecká svoboda, židovská schopnost vidění dopředu, křesťanská úcta vůči jednotlivci, svobodě jednotlivce. Spíše se vždy znovu svezeme k tomu, že bráníme nějaký prostor, ve kterém jsme ochotni jednotlivce obětovat.
Myslíte jednotlivce z příchozích uprchlíků?
Jistě. Základní problém je, že se bráníme buď šmahem, anebo vůbec ne. Obojí je podle mě špatně. Protože v prvním případě nerespektujeme úctu vůči jednotlivci, který je potřebný, a to je věc, na níž je založena Evropa a evropská civilizace. V případě, že se nebráníme vůbec, zase nebereme vážně náš domov s duchovními zdroji, které domov vytvářejí. Bojíme se vlastně střední cesty, velmi jednoznačně chránit věci, které tvoří identitu Evropy. Skáčeme z jedné strany na druhou.
Měli bychom se před migrační vlnou bránit i vojensky?
Obrana vnější hranice, to je něco, co skutečně potřebuje použití síly. Skutečnost, že nejsme schopni fyzicky bránit vnější hranice schengenského prostoru, je obrovská slabost Evropy. Podle etiky válečného konfliktu musí mít obrana také naději na úspěch. A pokud by měla mít tuto naději pouze u břehů Afriky, tak bychom se měli bránit tam. Jestliže vojensky, silově není možné ubránit se někde na moři, je potřeba to učinit někde v předpolí. Nejsem expert, ale možná je tím předpolím opravdu severní Afrika. Ale k tomu je nutno říct ještě jednu věc. V celé dnešní situaci neexistuje možnost obrany, která by byla jenom vojenská. V okamžiku, kdy se vše koncentruje jenom na vojenský aspekt, a to je situace, kterou známe z Iráku i Afghánistánu, jsou důsledky šílené.
Na vojenských misích jste působil mimo jiné v Bosně a v Kosovu. Podle některých expertů by se právě Bosna mohla stát evropskou základnou teroristů z Islámského státu. Domníváte se, že je to možné?
Balkánu si Evropa jednoznačně musí velmi dobře všímat, a jestliže má přežít, musí vzít tamní záležitosti za své. Že je Bosna kotel, ve kterém se evropské věci různě míchají, vaří a také připalují, to je jednoznačné. Svým způsobem je to fascinující střet kultur. Pravoslaví, západní křesťanství a islám. To vše ještě spojené s Titovým pokusem o komunismus. To je kombinace, která vytváří prostor pro dobro i pro zlo velmi intenzivně.
Tam jste se setkal se zlem?
Tam jsem poznal, že zlo je svině. My máme představu, že zlo bojuje sice za špatné cíle, ale gentlemansky. A ono je svinsky nefér. Je to jedna z důležitých charakteristik zla, kterou je potřeba vzít strašně vážně. Protože jinak člověk nemá odvahu se mu postavit všemi prostředky. A moje krize víry byla spojená s tím, nakolik je zlo v okamžiku, kdy vznikne chaos, silnější. A nakolik je to sociálně kulturní fenomén Evropy.
Když mluvíme o zlu – platí ještě „Nastav druhou tvář“?
Platí. To je základní věc. Ale nikdy neplatilo, a to je důležité, nastav tvář druhého. Můžu nastavit svou tvář a obětovat svůj život ve prospěch druhého člověka. Ale nikdy nesmím obětovat životy a tváře těch, za které mám odpovědnost. To je spravedlivá obrana a spravedlivá válka.
Působil jste nejen ve vojenských misích v Bosně a v Kosovu, ale jako hlavní kaplan jste také mnohokrát navštívil mise v Kuvajtu, Iráku a v Afghánistánu. Co vám ta zkušenost dala a co vzala?
Co mně dala? Onu krizi víry. A ta mně potom vzala spoustu iluzí, které jsem o víře měl. Spoustu různých klišé a kulturně podmíněných zkušeností, o nichž jsem si myslel, že jsou bytostně křesťanské. A ony najednou přestaly fungovat.
Například?
Třeba to, nakolik kněz musí mít kolem sebe věřící lidi, aby mohl jako kněz fungovat. Vždycky jsem svou pozici vázal na to, že mám své ovečky. Najednou jsem je neměl a nově jsem musel hledat identitu kněze, který je schopen žít své kněžství mezi lidmi, kteří jeho kněžství nepotřebují. Rovnítko kněz je farář, který má své ovečky, je něco velmi nebezpečného. Vede vás to do škatulek, ve kterých nejste svobodný. Víra je pak jen naplňování náboženských potřeb lidí. Takovou představu jsem měl velmi zakořeněnou, velmi natrénovanou. Ta mě opustila, a jsem velmi rád.
Co jste díky působení v armádě získal?
Úctu k lidskému hledání. Zjistil jsem, že lidé hledají smysl života mnohem více, než jsem si myslel. Dalo mi také větší kreativitu v tom, jak k lidem přistupovat v situaci, kdy se nikdy nepotkali s církví. A větší vnitřní svobodu. Uvědomil jsem si, že Hospodinu nezáleží na mnoha věcech, o kterých si myslíme, že by mu na nich záležet mělo. Že mu nezáleží na vnějších věcech – třeba že když na mši nebudu mít ornát, není to platné.
Neposunul jste se tím spíš do role psychologa?
Vůbec ne. Když jsem některé věci slyšel, říkal jsem: Hospodine, to neumím řešit, prosím, vlož se do toho. Pro mě se předkládání určitých záležitostí Hospodinovi stalo něčím, na čem stojí moje kněžská identita. To, že se člověk nemodlí s lidmi, ale za lidi. To je pro mě jedna z důležitých věcí. S lidmi se ale také rád modlím. S lidmi žijeme jejich radosti a starosti, nasloucháme jim a pak se za ně modlíme. A když se člověk za lidi modlí, oni se pak často chtějí modlit s ním.
Říkáte, že Evropa už není křesťanská, že ztráta křesťanských hodnot je symptomem dnešní společnosti. Dá se takový stav zvrátit pastýřskou činností?
Já v to věřím. V této chvíli nevím, nakolik je možné v krátké době učinit Evropu znovu křesťanskou, ale pro mě je zásadní vytvářet určitá ohniska, v nichž je víra energií a dynamismem, který přitahuje. Taková ohniska znám, znám vícero takových ohnisek dokonce i ve velmi ateistické plzeňské diecézi. Ta jsou radostí a přitahují.
Česko vychází ve všech výzkumech evropské religiozity jako nejateističtější země. Je tady pastýřská služba obtížnější?
Nejsem si jistý, jestli ano. Mé zkušenosti z armády mi velí přemýšlet, kde je hranice mezi tím, že tradice člověka konzervuje v něčem, co už není živá víra. Víra, která je adekvátní dnešnímu světu. A kdy je tradice pomocí k tomu, aby člověk dokázal udělat k víře krok. Sám to nevím. Proto je potřeba mít ostrůvky, kde se víra žije dnešním stylem a radostně. Ty přitahují, a v ateistických baštách možná víc než v tradičních enklávách. To, co je tragédií, je nízká vzdělanost a předsudky. To jsou dvě věci, které významně překážejí. Ne ateismus.
Vaše biskupské heslo je „Kdo miluje, poznává Boha“. Jak jste k němu došel?
V životě jsem zažil situaci, kdy člověk právě proto, že má někoho rád, je ochoten udělat to, co říká apoštol Pavel v listě Korintským – obětovat život. Není to kvůli rozkazu, není to apel morální povinnosti. Ale něco, co udělá spontánně. Věřím, že když někdo dokáže zapomenout sám na sebe proto, že má někoho rád, dotýká se Boha.
Láska se snad ze společnosti ještě nevytratila. Takže naděje na vzpruhu existuje.
Věřím, že svět dopadne dobře. Svět, tak tomu alespoň věřím jako křesťan, je spasen tím, že nám bylo darováno malé dítě, které pro nás přišlo na tento svět a vytrhlo ho z kolotoče zla. Jsem přesvědčen, že každý člověk rozhodování, jestli se k Bohu přihlásí, nebo ne, vyřeší nejpozději na konci života. Vzpruha je možná. Může se to stát. Ale také se to stát nemusí. To je ta síla lidské svobody. Z historie známe příklady, kdy celé skupiny samy sebe destruovaly. Pro mě jsou klasický příklad Etruskové. Prohráli s Římany, protože přestali mít naději dobra. Porazil je vlastní strach.


description: V čase předvánočním všichni bilancují a pozadu nezůstal ani premiér Bohuslav Sobotka. Pochválil konání své vlády v letošním roce za všechno možné, ale nejvýraznějším, klíčovým slovem jeho projevu byla stabilita.

title: Komentář Martina Čabana: Blues o stabilitě

maintext:
Ta ekonomická, politická, ale i sociální, zkrátka stabilita všeho druhu. Nelze popřít, že předseda vlády má na svou Ódu na stabilitu právo. Navzdory četnému koaličnímu kočkování je na konci letošního roku už prakticky jisté, že Sobotka se svým týmem dovládne do konce volebního období, státní rozpočet poprvé po dlouhých letech zřejmě skončí v přebytku, nezaměstnanost je nejnižší v EU a tak dále.
Je ale potřeba připomenout i to, že ze Sobotkovy ódy se může snadno a rychle stát blues a ze stability pád. Píseň Blues o stabilitě napsal a nahrál Jiří Suchý v roce 1964. Vypráví o pánovi, který v ovíněném stavu závidí stolu jeho čtyři nohy, neboť „mít tak čtyři nohy, to by se to stálo“. Česká republika se může po Sobotkově vládnutí ocitnout v podobné situaci. Kabinet totiž v uplynulém roce udělal pramálo pro to, aby se současná stabilita opřela o nějaké pevnější základy. Jejím fundamentem je ekonomické oživení, které je ovšem notně podpořené dočerpáváním evropských peněz.
Těch bude příští rok k dispozici výrazně méně. Rozpočet zase vykazuje nevídané hodnoty především proto, že stát sice obstojně vybírá daně, ale také neinvestuje a nestaví. A kdyby přišel náhlý ekonomický poryv, nic moc jiného, oč by se ekonomika mohla opřít, není po ruce. Důchodový systém se nijak nezměnil, ve zdravotnictví, které by potřebovalo reformu jako koza drbání, se sice zvyšovaly platy, což je prima, ale jinak se nic nestalo.
Mandatorní výdaje státu pohlcují větší a větší část rozpočtu, místo aby byla vidět snaha uvolnit eráru ruce pro aktivnější a akceschopnější politiku. Až tedy českou ekonomiku něco rozhodí tak jako alkohol pána v hubertusu ze zmíněné písně, také bude marně hledat nějaké další nohy, o které by se opřela.
A tím nepříjemným impulzem může být leccos od globálních událostí a změn po nezvládnuté ukončení intervencí proti koruně. Ekonomika, která zavrávorá, by se měla dokázat opřít o udržitelný penzijní systém nebo ovladatelné zdravotnictví. Podobné opory by se měly budovat v dobách růstu, kdy to moc nebolí, aby byly připraveny, až bude hůř. Tento princip česká politika nikdy nedokázala přijmout a nedokázal to bohužel ani premiér Sobotka v letošním roce, kdy ještě byla šance nějaký ten nepříjemný zákon prosadit.
V tomto smyslu byl letošní rok promarněnou příležitostí a může se stát, že až bude příští premiér bilancovat některý z příštích roků, zbudou mu namísto ód už jen závěrečná Suchého slova: „Je to votrava zpívat o pádu/ /je to votrava zpívat blues/ /tak já jdu!“


description: Používání hotovosti otevírá dveře šedé ekonomice. Česko je v bezhotovostních platbách vpředu, ale pořád můžeme přidat.

title: Komentář Miroslava Lukeše: Bezhotovostní společnost bude férovější


description: Jedna neprosperující firma v likvidaci požádala vládu o státní pomoc. Proč to nezkusit. Jenže tou firmou byla těžební společnost OKD a chce rovnou 723 milionů korun. A tak to vzbudilo pochopitelně ohlas.

title: Zápisník Adély Čabanové: Ztráty a ztráty


description: Regulátoři bankovního trhu v Evropě se po letech uplatňování sankcí a hlídání rizikových operací jednotlivých bank začínají obávat o jejich celkovou ziskovost. Evropské banky mají za sebou další těžký rok, když nadále čelily prostředí velice nízkých úrokových sazeb a nutnosti vytváření dodatečných kapitálových rezerv, které by jim zajistily přežití v případě nenadálých krizových scénářů.

title: Z parketu Jakuba Bruknera: O ziskovosti evropských bank


description: Předseda KSČM Vojtěch Filip na cestě do Číny náležitě obdivoval její ekonomický rozvoj. Když se ho Filip Remunda, tvůrce dokumentu Krtek a Lao-c’, zeptal, co je podstatou socialismu, měl Filip zajímavou odpověď: „Každý podle svých možností, každému podle jeho zásluh.“ Duch kapitalismu, který Čínu prostupuje, přitom vzývá stejné principy.

title: Zápisník Jana Vávry: Kapitalista Vojtěch Filip


description: Sázkové kanceláře čeká od ledna příchod zahraniční, velmi silné konkurence. Před Tipsportem tak stojí nelehký úkol – na rozšířeném trhu obhájit pozici tuzemské sázkové jedničky. Kvůli tomu spustí on-line kasino a chystá expanzi do čtyř zemí. „Chceme se stát evropskou sázkovou kanceláří, která se nebojí konkurovat zavedeným jménům,“ říká ředitel pro strategii a rozvoj firmy Zdeněk Brázdil.

title: Zdeněk Brázdil: S armádou vývojářů nemůžeme zůstat jen ve dvou zemích

maintext:
Od ledna začnou platit nové zákony o hazardu. Co na ně Tipsport říká?
Jsme především rádi, že tady zákony jsou. Čekali jsme na ně velice dlouho. Hlavním benefitem je, že se konečně vyřeší problém nelegální konkurence na internetu. Dlouhodobě fungovat souběžně se zahraničními firmami, které v Česku působí nelegálně, neplatí tu daně a nedodržují žádné zákony a omezení, je pro nás nešťastné. Proto zákon velmi vítáme.
Nové zákony umožňují provozovat kromě nynějšího internetového kurzového sázení i on-line kasino a karetní hry v čele s pokerem. Spustí je i Tipsport?
Ano, zákon umožňuje poskytnout na internetu nové hry. Určitě budeme chtít této možnosti využít a náš hlavní produkt – kurzové sázení – doplníme o on-line kasino. S tím počítáme. Hlavním byznysem pro nás bylo a zůstává kurzové sázení. Na to se zaměříme a i po vstupu nynějších nelegálních firem na tuzemský trh chceme zůstat jedničkou. Doplnění naší nabídky o on-line kasino proto vnímáme jako nutnost.
A karetní hry?
Co se týká karetních her, zejména pokeru, a dalších her, v nichž mohou hrát na internetu hráči proti sobě, ty zavádět nebudeme. Ekonomicky to pro nás smysl nemá.
O jaký trh se hraje? U kurzových sázek se říká, že legální a nelegální trh je jedna ku jedné. Když loni lidé prosázeli 38 miliard, stejná částka by se příští rok měla stát legálním trhem?
Ano, legální a nelegální trh se dosud pohyboval ve stejné výši. Do legálního trhu se počítalo pouze internetové kurzové sázení, v částce za nelegální trh pak vše včetně kasina a karetních her. Pokud by všichni nynější zahraniční operátoři požádali o licenci, dá se říci, že internetový trh by mohl stoupnout jednou tolik.
Kolik z toho lidé prosázejí u dosud nelegálních on-line kasin a pokeru?
Co se týká tržeb firem v Evropě, u sázkových on-line kanceláří to bývá nejčastěji tak, že šedesát procent pochází ze sportovního sázení a čtyřicet procent z internetového kasina. Pokud je ale firma zaměřena čistě na sportovní sázení a kasino má jako boční produkt – jako budeme mít my – tak se asi nedá očekávat, že to bude padesát na padesát, ale třeba sedmdesát ku třiceti. Nebudou to ale malá čísla.
Z pohledu evropských trendů přitom on-line kasino spíše klesá a sportovní sázení roste. Náš hlavní byznys je tak stále na vzestupu a jeho obliba roste.
Co vám na nových zákonech naopak nevyhovuje?
Zákon je hodně přísný z pohledu vysokých daní, které u technických her činí třicet pět procent (nyní je to sedmadvacet procent – pozn. aut.). To je v Evropě jedna z nejvyšších sazeb vůbec.
Druhá věc jsou zákonná omezení. U her jsou nastaveny limity na vklady a výplaty. Hry tak nebudou moci mít vysoké jackpoty, protože i výše výher bude omezena. Kvůli tomu bych dokonce odhadl, že legální trh u technických her bude příští rok menší, než je nyní nelegální, protože ten žádná omezení nemá. Český zákon je v tomto mnohem přísnější, než jsou evropské standardy.
Stát ale říká, že bude nelegální weby a firmy blokovat stejně jako platby přes ně a reklamu na ně. To nepomůže?
Určitě spoléháme na to, že represe budou fungovat. Nelegální provozovatel by si měl vybrat – buďto se přihlásí o licenci a bude chtít v Česku provozovat hry za stejných podmínek jako my nyní a odvádět daně. Anebo se rozhodne z trhu odejít. Jiná varianta by neměla nastat. Budeme držet palce, aby blokace fungovala dobře. Praxe z Evropy ale ukazuje, že zcela stoprocentně se nelegální byznys vymýtit nedá.
V Česku nyní nabízí on-line hry přes weby v češtině asi pětadvacet zahraničních firem bez české licence. Kolik z nich si o ni podle vás požádá?
Dokážu si představit, že si o licenci požádají velké světové a evropské firmy, protože jsou na burze a mají nějaké renomé. Bude ale mnoho menších firem, které budou nadále zkoušet působit v nelegálním prostředí.
Se zástupci velkých zahraničních firem jsme se potkávali na workshopech, které organizovalo ministerstvo financí. Velké firmy přitom deklarovaly, že o licenci stojí. Můj odhad je, že si požádá zhruba deset až patnáct velkých společností. Ale uvidíme.
Na zmíněných workshopech prý bylo výrazně více zástupců zahraničních firem než tuzemských. To by naznačovalo, že zájem je značný?
Přestože jsou zákon a výše daní přísné, známá zahraniční jména si nemohou dovolit český trh opominout. Je pro ně zajímavý. Myslím proto, že zvolí variantu o licenci požádat, spíš než z trhu odstoupit.
Co pro ně ale nyní může být na pomyslné misce vah novou informací, je nový zákon proti praní špinavých peněz. Vstoupí v platnost právě na začátku ledna a může vést k rozhodnutí si o licenci nepožádat. Pro všechny sázkové kanceláře, jak pro české, tak zahraniční, je to nesmírná komplikace.
Proč?
Nově se stáváme takzvaně povinnou osobou, což jsme dříve nebyli. Vztahuje se tak na nás povinnost fyzicky identifikovat klienta před zahájením obchodního vztahu, tedy před sázením a hraním.
Nový zákon o hazardu přitom umožňuje on-line registraci, zatímco dosud to bylo možné jen na pobočkách. Zákon o praní špinavých peněz tak tuto situaci vrací zpět a říká, že před zahájením smluvního vztahu s klientem – i kdyby chtěl vsadit jedno euro – jej musíme fyzicky zkontrolovat, ideálně na pobočce.
Tuzemské sázkové firmy, které kamenné pobočky mají, tak budou mít výhodu, ne?
Pro nás je to velký problém, ale pro zahraniční operátory, kteří nechtějí mít kamenné pobočky, to bude ještě větší. Zákon proti praní špinavých peněz obsahuje ještě množství dalších parametrů, identifikací to nekončí, ale začíná. Obsahuje povinnost množství různých hlášení a kontrol.
Pobočky tak pro nás začí- nají mít zcela jinou roli. Naše příjmy pocházejí více než z devadesáti procent z on-line. Nyní se však pobočky ukazují jako konkurenční výhoda proti nelegálním provozovatelům. Klienti to stále využívají i třeba pro doplnění svého internetového konta. Budeme si proto chtít pobočky držet právě kvůli registraci požadované zákonem proti praní špinavých peněz.
Tipsport prý shání desítky lidí z IT. Proč?
V současnosti jsme v podstatě IT firma, všechno s tím stojí a padá. Náš hlavní byznys – kurzové sázení – je čistě vlastní produkt. Nic nenakupujeme, vše si vytváříme sami. Máme proto vlastní kreativce, analytiky, kodéry, testery, vše.
U vedlejších produktů jako on-line kasino nemáme ambice vytvářet si vlastní kasino hry. Takže u tohoto jsme zvolili cestu využití nabídky velkých světových firem. Budeme mít produkt založený na jejich systémech, jako to dělají víceméně všichni.
Personální obsazení je pro nás jedním z klíčových témat. Chceme zlepšit vnímání Tipsportu tak, aby byl pro IT odborníky zajímavým zaměstnavatelem. Máme několik projektů, abychom je sem dostali.
Chystáte také expanzi v Kazachstánu a dalších zemích. Co vás k tomu vede?
V současné době se jasně ukazuje, že pokud musíte mít stovky IT zaměstnanců a konkurenceschopný produkt, pak vám dvě země – Česko a Slovensko – armádu zaměstnanců neuživí. Rozšířit se i jinam je tak logická nutnost.
Znamená to si vytipovat státy, kde je dobrá legislativa, celkem příznivé daně a tržní potenciál. A pak v té zemi požádat o licenci a legálně tam vstoupit tak, jak by měly učinit zahraniční firmy v Česku v příštím roce. Máme čtyři státy, na kterých pracujeme, a ano – Kazachstán je mezi nimi.
Které státy to jsou?
Z konkurenčních důvodů bych je zatím nechtěl zmiňovat. Nacházejí se ale v Evropě. Nicméně ještě nikde nejsme tak daleko, že bychom měli fyzicky licenci a za měsíc mohli své hry spustit. Jsme ve stadiu licenčního řízení.
Je to pro nás velká změna a velké rozhodnutí nezůstat jen v Česku a na Slovensku, ale stát se evropskou sázkovou kanceláří, která se nebojí konkurovat zavedeným jménům. Je to nicméně běh na dlouhou trať.
Fortuna oznámila, že bude za dva roky generálním partnerem fotbalové ligy. Vy jste o to nestáli?
My jsme už nyní partnerem fotbalové ligy a reprezentace, i když ne generálním. Nicméně na generální partnerství, do kterého vstoupila Fortuna, nám to ekonomicky nevycházelo. Jsme přesvědčeni, že to ekonomicky nedává smysl. Věříme hokeji a zůstáváme jako generální partner u něj.


description: Osmadvacítku trápí dlouho zanedbávané vnitřní problémy, jejichž závažnost naplno odhalilo červnové britské referendum. Navíc musí najít řešení výzev přicházejících zvenku, zejména se postarat o svou bezpečnost.

title: Evropa v krizi. Trápí ji zanedbávané vnitřní potíže i vnější hrozby

maintext: Dopady neklidu v těsném sousedství EU I letos mělo napětí na Blízkém východě přímý dopad na Evropu. Experti tvrdí, že s tím, jak Islámský stát ztrácí území, soustředí se více na přípravu teroristických činů na Západě. Zamezit jim je přitom stále složitější, protože je páchají nejen organizované skupiny, ale také jednotlivci. Rozšířila se i škála terčů útoků na takzvané měkké, těžko chránitelné cíle. „Takzvaný Islámský stát se ukázal být velice efektivní v podněcování lidí ke spáchání teroristických činů,“ uvedl počátkem měsíce Europol. Varoval, že je nutné od radikálů očekávat nové útoky i metody. Starý kontinent tento rok nečelil tak velkému přílivu uprchlíků jako loni. Pokles počtu příchozích ze zhruba milionu na 350 tisíc je dán především březnovou dohodou EU s Tureckem o navracení imigrantů. Podle agentury Frontex se ve druhém čtvrtletí odtamtud dostalo do Řecka zhruba sedm tisíc imigrantů, v prvním šlo o 151 tisíc lidí. Úmluva je však křehká, jelikož vztahy mezi Bruselem a Tureckem výrazně zhoršily čistky po letním pokusu o puč v zemi. Ankara v listopadu pohrozila otevřením hranic kvůli výzvě Evropského parlamentu, aby s ní EU zmrazila přístupová jednání. Turecko není spokojeno ani s vývojem kolem uvolňování vízového režimu mezi ním a osmadvacítkou. Brusel se pokouší snížit i počet příchozích z Afriky, kteří proudí do Evropy zejména přes Libyi. Rozvíjí spolupráci s některými státy a podporuje libyjskou pobřežní stráž. Zatím se však nedaří tuto migrační trasu eliminovat. I v listopadu, navzdory zhoršeným podmínkám, dorazilo po moři do Itálie téměř 14 tisíc běženců, proti loňskému jedenáctému měsíci více než čtyřnásobek. Změna šéfa v Bílém domě Evropské unie se velmi dotýká i změna na postu amerického prezidenta. Éra Baracka Obamy, který měl dobré vztahy s klíčovými představiteli osmadvacítky a nabádal k její jednotě, končí a starý kontinent si není jistý tím, co může čekat od jeho nástupce. Největší obavy, které Donald Trump vzbuzuje, se týkají bezpečnosti. Budoucí šéf Bílého domu v kampani zpochybnil automatickou pomoc evropským členům NATO , kteří nevydávají na obranu předepsanou částku. Země v blízkosti Ruska navíc děsí jeho příznivý přístup k Moskvě. Jejich obavy rozhodně nerozptýlila ani Trumpova nominace šéfa firmy Exxon Mobil Rexe Tillersona na post ministra zahraničí. Ke všem starostem, které EU má, tak přibyla nutnost zapracovat na vlastní obraně. Evropský parlament už v listopadu vyzval v rezoluci členské země k větší spolupráci v této oblasti a menší závislosti na USA . „Už si dále nemůžeme dovolit naši současnou slabost,“ konstatoval šéf zahraničního výboru parlamentu Elmar Brok. Evropská komise na konci minulého měsíce navrhla zřídit společný obranný fond. Na nedávném summitu se pak lídři členských zemí shodli na nutnosti posílit vojenskou kooperaci. Podle některých názorů by k budování společné obrany mohl přispět i odchod Británie ze společenství. Představitelé osmadvacítky navíc nevěří, že v čase Trumpovy administrativy dojde k uzavření dohody o volném obchodu TTIP mezi EU a USA . Brusel v neposlední řadě znepokojuje i to, že se k Trumpovi hlásí mnozí euroskeptici, což může přispět k drolení unie. Příkladem je Marine Le Penová, která by se na jaře ráda stala francouzskou prezidentkou. Vztahy s ambiciózním Ruskem Osmadvacítka se loni těžko sjednocovala na společném kurzu vůči Rusku. Část jejích členů je znepokojena expanzivní politikou federace a přeje si co nejpřísnější politiku. Někteří ale volají po zrušení sankcí a kooperaci. Mezi jestřáby patří hlavně pobaltské země a Polsko, ležící na výspě NATO . Přátelštější postoj zastávají například Itálie a Maďarsko. EU sice minulý týden prodloužila postihy o dalšího půl roku, rozložení sil mezi tábory by ale mohly změnit jarní prezidentské volby ve Francii, případně i následné parlamentní v Německu. „Německá kancléřka Angela Merkelová zatím klub držela pohromadě. Ale konsenzus začíná skřípat, ztráta Francouzů by byl šok,“ poznamenal The Economist. Z krize na Ukrajině, která byla příčinou penalizace Ruska, se mezitím stává zapomenutý konflikt s potenciálem kdykoli znovu eskalovat. Pozorovatelé OBSE tvrdí, že ani jedna strana nerespektuje hlavní body minských dohod, tedy příměří a stažení těžkých zbraní z linie kontaktu. „Cena za tato porušení je nízká. Zdá se, že mezinárodní společenství začalo brát soustavný vysoký počet narušení jako normu,“ řekl tento měsíc Deutsche Welle představitel mise Alexander Hug. Unie také značně tápe, jak reagovat na angažmá Kremlu v Sýrii a současnou humanitární katastrofu v Aleppu. Někteří evropští politici jsou k ruské podpoře režimu prezidenta Bašára Asada a jejím způsobům značně kritičtí a země jako Dánsko a Švédsko zmiňují i možnost dodatečných postihů Moskvy. Pro osmadvacítku jako celek to však není aktuální téma.


description: Listopadové ceny potravin výrazně předčily očekávání, když vystřelily nahoru a posunuly tak inflaci výrazně blíže k dvouprocentnímu cíli. Za tak výrazným růstem cen potravin stojí hned několik faktorů.

title: Komentář Jiřího Polanského: Exit a ceny potravin


title: Komentář Terezy Spencerové: Aleppo a přihlížející Západ

maintext:
Východní Aleppo padlo, vý- chodní Aleppo bylo osvobozeno. Záleží na úhlu pohledu, který je komu blízký. V každém případě ale platí, že nemá význam pokračovat v patetických prohlášeních o „genocidě civilistů“. Je po všem. Čtvrt milionu lidí ve východním Aleppu nebylo, z oblastí zničených boji jich vyšlo nějakých 70 tisíc, a to ještě více než polovina z nich ozbrojená. Tím vznikla pozoruhodná „kolonka“ civilistů se zbraní, do níž lze se zavřenýma očima vměstnat třeba i bojovníka al-Káidy.
Žádné hromadné hroby nikdo nehlásí. A v západních metropolích si zřejmě uvě- domují, jak marná by byla snaha je hledat a zachraňovat tak svůj kulhavý narativ. Jen francouzský prezident Hollande ostentativně oplakává porážku al-Káidy a přidružených organizací (a tím i své politiky) zhasnutím Eiffelovky, zatímco obyvatelé Aleppa z téhož důvodu slaví své přežití o sto šest. V pětimilionovém městě byly jen čtyři kilometry čtvereční území mimo dostřel rebelských raket a granátometů, a tak obyvatelé města v posledních letech – za našeho nezájmu – umírali po desítkách týdně.
I v Damašku přiznávají, že poměrně rychlému vítězství ve východním Aleppu pomohlo i to, že Západ hodil své „umírněné“ přes palubu a výrazně jim omezil dodávky zbraní, zatímco tuto politiku zkoušel zastřít zostřením protiasadovských proklamací. A Syrská svobodná armáda přiznává, že rebelové na jihu země za této situace nevyhnutelně dopadnou stejně jako jejich vousatí souvěrci ve východním Aleppu.
Ať tak či tak, otázka dne zní vcelku prostě: Co bude dál? Některé zprávy naznačují, že syrská armáda se svými mezinárodními spojenci z řad nacionalistů, šíitů, sunnitů, křesťanů, Palestinců i Kurdů hodlá pokračovat do provincie Idlíb na severozápadě Sýrie. Právě tam, k tureckým hranicím, byli sváženi džihádisté ze všech oblastí, které v posledních měsících kapitulovaly. Právě sem zamířila i většina ozbrojenců z východního Aleppa.
Syrská ofenziva do takto koncentrovaného území by mohla přinést rozhodující porážku džihádu, anebo jej alespoň vytlačit přes hranice do Turecka. Mimochodem zprávy, podle nichž už mnozí teroristé z Aleppa v Turecku získali doklady a jsou v Evropě, nelze brát na lehkou váhu. Nyní zasedli ministři zahraničí Ruska, Íránu a Turecka, aby si ujasnili, kdo má v ruce jaké karty. Putin s Erdoganem dojednal zatím nepříliš uchopitelnou „mírovou“ konferenci. Turecko sice svou politiku v Sýrii mění, ale pomalu – po dvou krocích vpřed vždy následuje jeden úkrok. A tak se nyní zřejmě v Moskvě a Teheránu rozhodli Erdoganovi, bez něhož se syrský problém vyřešit nedá, přitáhnout šrouby.
Pro Západ je ovšem důležité, že bez něj očividně „Sýrii“ řešit lze. Nikdo ze zúčastněných už se nenamáhá zvát k jednacímu stolu OSN nebo USA, o Evropě nemluvě. Další náznak neslavného, ale zřejmě zaslouženého konce západní politiky na Blízkém východě.


description: Česko má po více než třiceti letech opět celou dálnici. D8, která spojuje Prahu a německé Drážďany, má takové problémy, že se jí dnes bude zabývat vláda. Premiér Sobotka nevylučuje, že by se nestabilní část komunikace mohla v budoucnu zase nadobro uzavřít.

title: Zápisník Jany Havligerové: My, úžasní Češi


description: V posledních letech se objevuje stále více padělaných obrazů nebo kreseb českých výtvarníků, potvrzuje kunsthistorička a soudní znalkyně uměleckých děl dvacátého a jednadvacátého století Rea Michalová. „Některá falza se tváří velice přesvědčivě a tato přesvědčivost je navíc dokládána různými certifikáty od údajných odborníků,“ dodává autorka obsáhlé publikace věnované nejvýznačnějšímu teoretikovi meziválečné avantgardy Karlu Teigemu.

title: Podvodníkům s uměním naletí i velmi bohatí lidé, říká Rea Michalová

maintext:
Pozornost médií vzbudilo několik případů rozsáhlých obchodů s padělanými obrazy a dalšími výtvarnými díly, které vyšetřuje policie. Které autory podvodníci nejčastěji falzifikují?
Jde hlavně o díla české klasické moderny. Dokonce bych mohla sestavit jakýsi žebříček top deset nejfalzifikovanějších autorů, v němž by určitě nechyběla jména jako Jan Zrzavý, Emil Filla, Václav Špála, Kamil Lhoták, Josef Čapek, Karel Černý a další.
Nemusí se ale jednat jen o položky v řádu milionů korun. Vidím určitou tendenci v tom, že se dnes často padělají i práce na papíře v nižších cenových relacích. Také se setkávám s falzifikáty děl autorů, o které dříve nebyl takový zájem. Nyní jsou ale objevováni monografiemi kunsthistoriků, na což reagují i obchodníci s uměním.
Můžete popsat metody, které podvodníci používají?
Jsou velmi různorodé – od poměrně elementárních až po vysoce profesionální. Začínají v podstatě od dosignování či přesignování díla jiného, většinou méně ceněného autora, a jdou až k vytvoření celého nového díla. V případě sofistikovaných padělků bývají kromě zdánlivě přesvědčivého podpisu zohledňovány materiály, jaké daný umělec používal, dílo je zestařeno, je opatřeno výstavními štítky a jinými doklady o původu. Určitě není snadné rozpoznat je od originálu.
Takže začínající sběratel zpravidla naletí. Jak se toho vyvarovat?
Některé padělky se tváří velice přesvědčivě a tato přesvědčivost je navíc často podporována různými certifikáty a dobrozdáními od údajných znalců a odborníků, kteří jimi ve skutečnosti třeba ani nejsou. Dnešní zájemce o umění musí být poučeným sběratelem či investorem, nemůže se řídit jen zdánlivě výhodnou cenou. V první řadě by měl nakupovat u renomovaných galerií a aukčních síní, které se prověřováním pravosti děl dostatečně zabývají a tu širokou nabídku přicházející zvenčí filtrují. Navíc poskytují záruky. I v jejich zájmu je případné problémy s pravostí děl vyřešit a falzifikátory odhalit.
Hlavně při větších investicích je důležité mít vlastního nezávislého znalce, k němuž máte důvěru. Pokud budete mít dva, nic tím nezkazíte. Odborník vás uchrání nejen před koupí padělku, ale také se může vyjádřit ke kvalitě i ceně díla. Obecně platí, že jako laik se mnohem snáze vyhnete koupi předraženého ojetého auta než koupi předraženého obrazu pochybné kvality.
Kde jsou padělky nejčastěji nabízeny?
Na internetových bazarech, kde se kupujícím stává ten, kdo nabídne nejvyšší cenu. Tyto portály nenabízejí jen obrazy či grafiky, ale prakticky jakékoliv zboží.
Spálí se i bohatí lidé, kteří si mohou dovolit najmout odborníky?
Stává se to. Buď příliš důvěřují prodejci, nebo si myslí, že po přečtení několika monografií rozumějí umění natolik, že se nemohou splést. Když jsou navíc šetřiví, naletí na v uvozovkách výhodnou cenu. Někteří bohatí lidé investici do obrazu nebo plastiky naopak nezvažují. Rozhodují se okamžitě a občas špatně.
Jak postupují státní instituce při nákupech děl, mají dostatek expertů?
Mají akviziční komise, v nichž jsou nebo by měli být zastoupeni skuteční odborníci. V některých případech, pokud například cena překročí určitou hranici, je přizván soudní znalec. Největší problém ale vidím v tom, že státní instituce mají na výtvarná díla žalostně málo peněz a někdy mohou kupovat dokonce jen grafiky. Nedávno jsem byla na aukci svědkem prodeje obrazu v hodnotě několika milionů. Majitel měl v úmyslu přenechat ho státní instituci. Ta ale nabídla desetkrát méně než soukromý sběratel.
Objevuje se v současnosti, kdy roste ekonomika, více padělků než v době recese?
Jejich počet se stále zvyšuje už od poloviny devadesátých let, kdy se v Česku etabloval trh s uměním. V poslední době je ale tendence rozhodně vzrůstající, lidé investují do výtvarných děl stále více peněz. Určitě je to dobrý způsob, jak je uložit, pokud kupují originály.
Z výsledků letošních aukcí je zřejmé, že se ceny násobně zvýšily a u některých obrazů překonaly dosavadní rekordy. Renomované galerie a aukční síně jako Galerie Kodl, European Arts nebo 1. Art Consulting mají velké obraty. Negativním jevem tohoto boomu je snaha padělatelů na něm profitovat. A nejen u nás. Ve Velké Británii už mají speciálně vyškolenou policejní jednotku, která tuto kriminalitu odhaluje.
Nedávno jste představila osmisetstránkovou publikaci Karel Teige Kapitán avantgardy. Co všechno práce na tak rozsáhlé knize obnášela?
Publikace je výsledkem mojeho téměř desetiletého badatelského úsilí. Studovala jsem jak samotná Teigeho díla, tak díla jeho generačních současníků, ať už v knihovnách, literárních archivech či uměleckých sbírkách. Kromě toho jsem vycházela ze starší i nejnovější odborné literatury.
Zatímco část Teigeho díla tvoří snáze prezentovatelná tvorba umělecká, především surrealistické koláže a typografické úpravy, hlavní náplň jeho života, teoretická práce, je roztroušená po časopisech, novinách, sbornících, knihách a mnohdy i rukopisných a strojopisných studiích a konceptech.
Teigeho dílo se už v minulosti pokusil zpřístupnit obsáhlý, třísvazkový výbor. Navazuje na něj vaše kniha?
K tomuto vydavatelskému počinu je třeba říci, že téměř celý náklad druhého dílu šel v roce 1969 do stoupy a k jeho reedici došlo až před pár lety. Je to výborný pramen. Moje kniha je ale jinak strukturovaná, nejedná se o výbor z díla. Pracuji hodně s citacemi, a to nejen Teigeho, ale i jeho vrstevníků. Chtěla jsem co nejpřesvědčivěji vykreslit jeho pravou tvář ve víru tehdejší doby, v kontextu jeho rozporuplnosti či dobových polemik.
Když jsem se Teigeho tvorbou začala zabývat, stanula jsem před problémem, jak přistoupit k autorovi, který toho nejenom tolik napsal, ale o němž bylo také mnoho napsáno. Text jsem strukturovala chronologicky. Kapitoly postupně analyzují jednotlivé fáze Teigeho teoretické a umělecké tvorby i jeho životní osudy. A zároveň vystihují zásadní témata a mezníky vývoje české avantgardy v řadě uměleckých oborů, jimiž se Teige teoreticky zabýval. Šlo především o malířství, architekturu, typografii, fotografii a film.
Charakterizovala byste Teigeho jako teoretika, nebo jako umělce?
Spojoval v sobě obě tyto polohy. Jako by se právě v tom přesně zrcadlily dvě stránky jeho osobnosti, racionální soustavnost a básnická vzletnost. Je zajímavé, že vstoupil na scénu jako teoretik, literát a malíř, přičemž to byl právě sklon k systematické intelektuální práci, který nakonec vytvořil základní osu jeho tvorby.
V tom byl ojedinělý?
Teige byl naprosto fenomenálním zjevem, což uznávali už jeho současníci. V roce 1927 ho Laszló Moholy-Nagy označil za „nejinformovanějšího obyvatele Evropy“. V průběhu dvacátých let vyrostl v programového mluvčího levicové avantgardy, který v míře do té doby nevídané zapojil tehdejší Československo do světového kulturního dění. Udržoval kontakty se všemi významnými centry avantgardního umění. Teige měl bezesporu hlavní zásluhu na tom, že u nás vznikly tak unikátní a v rámci evropského umění ojedinělé útvary jako obrazové básně, scénáře lyrických filmů, artificialismus.
Byl první, kdo komplexně formuloval vztah evropské avantgardy k filmu a fotografii. Podílel se zásadním způsobem, a to teoreticky i prakticky, na podobě nové evropské typografie. O své pojetí architektury jako vědy se neváhal střetnout s Le Corbusierem. A Teigeho koláže, které jsou už součástí světových dějin umění, zase ukazují tu druhou, básnickou část jeho osobnosti.
Byly to jeho intelekt a kontakty, kterými dráždil komunistický režim, byť byl marxista?
Teige byl homo politicus. Marxistická filozofie a dialektický materialismus představovaly trvalý základ jeho teoretického díla, členem komunistické strany ale nikdy nebyl. Asi cítil, že by nedokázal být loajální straník. Od počátku třicátých let zastával jasně antifašistická stanoviska, už za svého působení na Bauhausu poznal sílu nastupujícího nacismu.
Moderní umění ale začalo být ohrožováno nejen ze strany pravice, ale i zleva, ze strany stalinské kulturní politiky. Po kritické analýze událostí v SSSR, po prvních politických procesech prozřel a dokázal najít odvahu k tomu, že sovětské poměry odsoudil. Čeští komunisté ho začali nenávidět, označili ho za trockistu.
Čím může Teigeho dílo oslovit současné generace?
Teige je jakýmsi symbolem rozporuplného 20. století. Svou erudovaností významně zasáhl do rozličných oblastí kultury, jeho záběr byl světově ojedinělý. Zároveň vytyčil základy postmoderny. Pojímal umění jako novou neelitní formu tvorby, která přesahuje do žité skutečnosti. Například v tom je jeho odkaz stále aktuální.


description: Kvůli blízkovýchodnímu konfliktu a jeho aktérům bychom neměli zapomínat, co letos dokázala Čína.

title: Komentář Michaela Romancova: Krvavé cesty a hedvábné stezky


description: Princip dodávek tepelné energie se technicky značně liší od dodávek elektřiny a plynu. Soustavy zásobování tepelnou energií (SZTE) mají zpravidla lokální působnost, odlišné parametry, rozdílnou členitost a různé vlastníky. Na rozdíl od elektroenergetiky a plynárenství není možné, aby v rámci jedné části SZTE působilo více dodavatelů. Dodavatelem může být jen vlastník či nájemce soustavy

title: Komentář Aleny Vitáskové: Dodávka tepla


description: Aplikace pro dopravu osob Taxify vznikla před třemi lety jako studentský nápad a k dnešku úspěšně expandovala do dvacítky zemí, kde obsluhuje zhruba milion zákazníků. Její zakladatel Markus Villig ji nedávno nasměroval mimo Evropu. „V Africe nebo v Mexiku každý uvítá, že si u nás může jako řidič přivydělat,“ říká mladý estonský podnikatel a úspěšný příslušník pobaltské startupové generace.

title: Hodnocení zákazníků žádná regulace nenahradí, říká zakladatel Taxify Markus Villig

maintext:
Jak jste přišel na nápad zabývat se taxislužbou a stvořit Taxify?
Nápad jsem dostal v devatenácti letech během studia na střední škole. Vlastně jsem ani nejezdil často taxíkem, ale občas jsem ho o víkendu potřeboval a vždy jsem měl velký problém nějaký sehnat. Jezdily různé společnosti, čekání trvalo i půl hodiny, bylo to prostě špatné.
A protože jsem měl nějaké zkušenosti s programováním, bylo mi jasné, že pomocí technologie lze tu službu vylepšit.
Plánoval jste od samého začátku celosvětový byznys, nebo jste se soustředil jen na Estonsko?
Chtěl jsem udělat něco, abych nemusel litovat času. A tyhle IT věci jsou v podstatě velice snadno rozšiřitelné. Když už je vytvoříte pro jednu zemi, stačí je jen přeložit do dalšího jazyka. Takže od samého začátku jsem chtěl udělat mezinárodní projekt.
Prý jste dostal do začátku peníze od rodičů. Je to pravda?
Ano, to je pravda. Neměl jsem téměř žádné vlastní peníze, byl jsem student. Také jsem vzápětí zjistil, že nemám dostatek znalostí, abych sám dotáhl celou aplikaci ke zdárnému výsledku. Musel jsem tedy najít programátory. A ti samozřejmě potřebovali peníze, takže jsem si půjčil od rodiny, hlavně rodičů. Během následujících tří let jsme pak získali od investorů přes dva miliony eur.
Kvůli Taxify jste nedokončil univerzitu.
Rozjel jsem Taxify v srpnu a o měsíc později jsem nastoupil na vysokou školu. Jenže firma se rozjela tak rychle, že jsem po půl roce školu opustil.
Jaká byla reakce rodičů?
Bylo to pro ně těžké. Svěřili mi pět tisíc eur ze svých úspor, takže jsem mohl vytvořit první verzi aplikace, a já jsem pak odešel ze školy. Mé začátky pro ně byly možná více stresující než pro mě.
Kde má Taxify dnes své nejdůležitější trhy?
Tři největší trhy jsou Estonsko, Lotyšsko a Jižní Afrika, ty nám dělají většinu byznysu a jsou nejziskovější. Ale v poslední době jsme vstoupili do deseti nových zemí, kde velice rychle rosteme. Předpokládám, že příští rok už budeme dělat většinu byznysu mimo Evropu.
Mimo jiné jste expandovali do subsaharské Afriky, zemí jako Nigérie, Kongo nebo Ghana. Co vás k tomu vedlo?
Nikdy jsme neměli problém s tím, jak získat zákazníky. Lidí, kteří se potřebují dostat odněkud někam, je vždy dost. Co byl ale od počátku problém, že jsme těžko sháněli řidiče. Po dvou letech působení v Evropě jsme zjistili, že není kde brát. Ale mimo Evropu je spousta trhů, kde je mezi řidiči o práci u nás obrovský zájem, kde poptávka je naopak na straně řidičů. To je právě případ Afriky nebo Mexika; tam každý uvítá, že si může přivydělat. Tyhle země nabízejí spousty řidičů, a proto jsme tam šli.
Když se řekne subsaharská Afrika, Středoevropan si představí špatnou infrastrukturu, zastaralý vozový park a jen málo rozvinutou mobilní telefonii. Platí to? Je těžké tam držet nějaký standard kvality?
Po pravdě řečeno, ještě před šesti měsíci jsem měl stejné představy. Ale byl jsem vyveden z omylu. Pro nás je důležité, že tam dostatek lidí má auto a vybavení smartphony odpovídá Evropě. Průměrná cena za jednu cestu v těchto zemích je podobná jako ve střední a východní Evropě, tedy zhruba pět šest eur. Kvalita odpovídá místním standardům. V Africe nás navíc místní vnímají jako přátelskou firmu, a nikoli vykořisťovatele z Ameriky. Jdeme schválně do měst, kde je konkurence, naše provize je po celém světě výrazně nižší.
Pojďme zpátky do Evropy. Kolik řidičů máte v Praze?
Pracuje pro nás až 700 řidičů. Ale stejně jako jinde v Evropě se potýkáme s problémem nedostatku řidičů. Kdyby se nám podařilo sehnat jich více, rostli bychom rychleji. Stále vidíme v Praze obrovský prostor.
Co je to za lidi?
Většina našich zdejších řidičů jsou profesionálové, zhruba čtvrtinu pak tvoří privátní řidiči. Profesionální řidič u nás stráví jedenáct hodin týdně a privátní devět hodin. Můj odhad celkové pracovní doby řidiče taxislužby v Praze je kolem 50 až 60 hodin týdně, takže vidíte, že Taxify je pro ně přivýdělek ze sdílené ekonomiky.
Co vás vedlo k tomu, že jste před nedávnem zapojili privátní řidiče?
Původně jsme to stavěli pouze na profesionálních taxikářích. Naše rozhodnutí ale ovlivnily dva faktory. Ukázalo se, co se ukazuje na všech trzích, a to že privátní řidiči mají lepší hodnocení než profesionální řidiči. Připisujeme to špatným návykům profesionálních taxikářů. A zadruhé sehrálo roli rozhodnutí soudu, že pokutovat řidiče ze strany magistrátu je nezákonné.
Není to ale opravdu živnost na černo?
Žádný zákon nezakazuje takovou aplikaci. Soudce říká, že to prakticky není taxikář. Může brát jen uzavřenou skupinu lidí, kteří jsou uživateli té aplikace. Osobně si myslím, že toto je zóna, která není řešená a nebylo by správné ji řešit v takto úzkém segmentu, jakým je taxislužba.
Vezměte si další služby sdílené ekonomiky, jako je třeba Airbnb. Do budoucna je skoro jasné, že lídrem této sdílené ekonomiky budou jiné firmy, které dnes ani neznáme. Těch byznysů se rozjede mnoho, a proto by bylo krátkozraké regulovat jen jednu část sdílené ekonomiky.
Nepohybujete se tím ale tak trochu ve vzduchoprázdnu?
Ve vzduchoprázdnu funguje vlastně každý byznys, protože politici na celém světě jsou kreativní a pořád vymýšlejí spoustu nových zákonů. Žádný byznys si nemůže být jistý, že se u něj regulace nezmění. A pokud jde o řidiče, zákazníci si je prostě vyberou podle hodnocení. Regulace tohle nemůže nahradit.
Je firma jako celek zisková?
Ano, v tuto chvíli je. To není nicméně u takto rychle rostoucí firmy zas tak pozitivní. Chceme tedy ještě více investovat do dalšího růstu a o celkovou ziskovost tak brzy přijdeme. Pro nás je důležité, že máme již dost opravdu hodně ziskových měst a další postupně přidáváme.
Jak si v tomto směru stojí Praha? Kolik jízd měsíčně tu uděláte třeba ve srovnání s Tallinnem?
Ziskovosti jsme v Praze ještě nedosáhli, jsme stále v investiční fázi. Věříme, že jí dosáhneme někdy začátkem druhého kvartálu příštího roku. A informace o počtu jízd v jednotlivých městech nezveřejňujeme. Vyvíjí se to tak rychle, že ta informace v podstatě nemá vypovídací schopnost. Ve srovnání s Tallinnem je Praha stále ještě na začátku. Nicméně růst v posledních týdnech a měsících je velice zajímavý.
Chcete si udržet kontrolu nad společností, nebo přichází v úvahu prodej či umístění na burzu?
Jsme ve fázi růstu, expandujeme na nové trhy a já si chci udržet kontrolu tak dlouho, jak to bude možné. V příštích pěti letech máme šanci se zvětšit desetinásobně, možná stonásobně. Na to se teď soustředím. A pokud jde o burzu, myslím, že na trhu je dost privátních peněz, takže není třeba je hledat na burze. Ta je pro nás až poslední možností, když neseženeme peníze jinde.
Estonsko je často považováno za evropského technologického premianta, ale zároveň se o něm říká, že jej spousta mladých lidí opouští. Jak to vnímáte vy?
Když se podíváme na estonské start-upy, většina jejich zaměstnanců žije a pracuje v Estonsku. Kapitál ale musejí majitelé hledat v zahraničí. Estonsko využívá moderní technologie, ale na trhu není dostatek investorů. Když to shrnu, Estonsko je dobré na vymýšlení nových produktů, ale ne na shánění peněz. Je to velmi malý trh.
O Pobaltí se často hovoří také jako o dalším možném cíli expanzivních choutek ruského prezidenta Vladimira Putina. Ovlivňuje tamní byznys stín Ruska?
Většina lidí to vůbec nevnímá. Sovětský svaz zkolaboval už před čtvrtstoletím a pro lidi mé generace je nějaký návrat k tehdejším pořádkům stejně nereálný, jako je návrat do doby kamenné. Řekl bych, že většina lidí hledí na Západ a je optimistická, že se nic nemůže stát.


description: Rok 2016 ukázal, že věřit průzkumům nebo spoléhat na referenda se ne vždy vyplatí.

title: Brexit, Trump a další. Pět politických překvapení roku 2016


description: V republikánských primárkách byl překvapivě zvolen Francois Fillon. Zvolení konzerervativního kandidáta by mohlo otevřít prostor pro středové politiky.

title: Emmanuel Macron, černý kůň nebo outsider francouzských voleb


description: Česká pošta ví, jak se zviditelnit. Zatímco během roku o ní nebylo vidu ani slechu, náhle je jí všude plno. Důvod není zanedbatelný: pošta, po Agrofertu druhý největší tuzemský zaměstnavatel, drží své řadové pracovníky na mzdové uzdě. V zásadě jde o všechny ty, s nimiž se zákazník setkává na přepážce a kteří si svou frustraci často vylévají právě na něm.

title: Glosa Igora Záruby: Pošta zahnaná do kouta


description: Jak už je v českých zemích zvykem, i novostavba D8 má řadu much. Vzpomeňme jen, že v provizorním režimu dodnes funguje například jihočeská D3 nebo pražský okruh.

title: Glosa Jana Šindeláře: Nadmíru výtečná D8


description: Nadbytečná elektřina z německých větrných elektráren letos nezatížila českou přenosovou soustavu tak jako v minulosti. „Němci se chovají velmi odpovědně. Velkou část možných přetoků vyřeší regulací vlastní sítě,“ říká předseda představenstva ČEPS Jan Kalina.

title: Jan Kalina: Elektřina z Německa už tolik nezlobí

maintext:
Přebytky výroby německých elektráren, které pronikaly do české přenosové soustavy, nutily ČEPS nasazovat drahá opatření na vyrovnání výkyvů napětí v síti. Jak to vypadalo letos?
Nad očekávání dobře. Čekali jsme, že v souvislosti s vypnutím jedné linky na severu mezi Vierradenem a Krajnikem a instalací polských transformátorů s posuvem fáze výrazně vzroste množství drahých mezinárodních redispečinků neboli vyžádané změny výkonu určitých zahraničních elektráren. Ale na severu Německa letos zřejmě tak moc nefouká. Navíc Němci se chovají velmi odpovědně a řeší si situaci sami pomocí řízení výkonu elektráren uvnitř Německa. Takže nároky na naši síť nejsou vysoké a my se držíme pod původním rozpočtem.
Ve srovnání s rokem 2015 je situace lepší?
Náklady na redispečinky jsou letos nižší. Důvodem je jednoznačně počasí. Loni byl problém v tom, že na Balkáně bylo málo vody pro vodní elektrárny a na severu Německa hodně foukal vítr. Proto byly přetoky na velké vzdálenosti masivní a náklady na redispečinky vyšší. Měli jsme problém jen dva dny v září, kdy jsme zaznamenali velké přetoky, které Němci úplně neuřídili.
Kolik jste ušetřili?
Náš letošní rozpočet na redispečinky je 120 milionů korun. Báli jsme se, že kvůli omezení kapacity na polsko-německé hranici se můžeme dostat až na 400 milionů korun. Pro srovnání – v samotném Německu stála vyrovnávací opatření v síti v roce 2015 přes 400 milionů eur a pro letošek se odhaduje už miliarda eur. To zaplatí německý spotřebitel elektřiny. Když spustíme na hranici s Německem transformátory s posuvem fáze, naše náklady na redispečink klesnou k nule, protože přetoky budeme umět lépe řídit.
Kdy se očekává zprovoznění českých transformátorů?
Dvě jednotky jsou už na místě a jsou nainstalované. Třetí už tam máme také, ale ještě není zapojená. Čekáme na čtvrtou, která je pořád u výrobce v Itálii. Původně neprošla testy, ale teď by už měla být v pořádku. V únoru by ji Italové měli přivézt do Česka a uvést do provozu do poloviny roku.
Dříve Česko před nežádoucími přetoky elektřiny chráněno nebude?
Chceme se dohodnout s Němci, že bychom zprovoznili dvě už nainstalované jednotky a vedlejší linku bychom dočasně vypnuli. Toto řešení Němci preferují. Pokud k tomu dá italský výrobce souhlas, protože původní plán byl zprovoznit všechny čtyři jednotky najednou, mohli bychom už od ledna tok elektřiny z Německa do Česka regulovat.
Nebude vadit, že místo dvou linek bude fungovat jen jedna?
Dočasně se sníží přenosová kapacita mezi Českem a Německem. Až se zprovozní další dvě jednotky transformátoru, zase tu druhou linku zapneme a obnovíme plnou kapacitu. Regulovat tok elektřiny jen na jedné lince by nemělo smysl. Protože tou druhou by se elektřina vracela zpátky a přetěžovala by ji.
Jak zprovoznění českých transformátorů pocítí tuzemští obchodníci s elektřinou nebo výrobci elektřiny?
Transformátor je nástroj, který chrání síť proti přetížení a blackoutu. Obchodníkům moc nepomůže, protože neuvolní přenosovou kapacitu. Těm by mohlo pomoci až zrušení německo-rakouské obchodní zóny na trhu s elektřinou.
Ta by měla podle rozhodnutí evropského sdružení regulátorů ACER skončit v červenci 2018. Stane se to?
Provozovatel rakouské přenosové sítě APG už řekl, že se všemi právními prostředky pokusí toto rozhodnutí zvrátit. Rakušané by na zrušení zóny totiž nejvíce prodělali. Nakupují levnou elektřinu z Německa a ukládají ji do svých přečerpávacích elektráren v Alpách. Když je nedostatek elektřiny v Německu, tyto elektrárny spustí a posílají za vyšší ceny elektřinu do Německa.
Jaký by to mělo mít na Rakousko finanční dopad?
Rakušané zaplatí za elektřinu zhruba o 300 milionů eur více. Ale na druhou stranu stejné peníze ušetří Němci. Jde o to, že na německo-rakouské hranici se začne plánovat využití tamního vedení podle jeho skutečné kapacity. Dnes se Rakousko a Německo tváří, že součástí jejich společné hranice jsme i my. Takže nakoupená elektřina teče z Německa do Rakouska přes Česko.
Co bude zrušení zóny znamenat pro české obchodníky s elektřinou?
Toky elektřiny na jih budou menší. Tím by se mohla uvolnit pro české obchodníky kapacita vedení mezi Českem a Německem a nakonec i směrem do Rakouska.
Pokud budou mít čeští obchodníci lepší přístup k levné elektřině v Německu, může se to nějak promítnout do tuzemských cen elektřiny?
To si nemyslím. Levnou elektřinu už tady máme. Půjde spíše o nárazové obchodní příležitosti pro obchodníky. Výhodu by mohli mít i čeští výrobci elektřiny, kteří mohou uvolněné kapacity na vedení využívat třeba k většímu exportu do Německa a Rakouska.
Na konci listopadu Evropská komise zveřejnila návrhy na reformu trhu s elektřinou. Jak je hodnotíte?
Zvlášť nebezpečný je pro nás návrh, kterým chce komise vytvořit regionální provozní centra. Ta by měla dostat rozhodovací pravomoci, které dnes mají provozovatelé jednotlivých přenosových soustav. Ti jsou však dnes odpovědní svým národním vládám. Hrozí, že se pak všichni budou spoléhat na ty druhé a příslušná opatření nebudou rozvíjet tak, jako když se soustavy řídí samostatně.
Už teď se s jinými přenosovými soustavy domlouváte na společných postupech. Proč by to mělo být s regionálními centry jiné?
Domlouváme se, ale pořád platí, že každý je odpovědný za svou soustavu, za její bezpečnost. Pokud se vše bude řídit z jednoho centra, odpovědnost přejde na toto centrum a provozovatelé jednotlivých soustav se na to budou spoléhat.
Takže ČEPS nebude nic dělat a bude spoléhat na to, že případné problémy se vyřeší v Německu?
Rozhodnutí nebudeme dělat my, to bude dělat někdo jiný.
Vy se na něm v rámci regionální centra nebudete podílet?
Bojím se, že nebudeme. Protože to bude nějaká nadnárodní instituce, která nebude v rukách provozovatelů přenosových soustav. Naše výhrady k pracovní verzi návrhu, které jsme formulovali prostřednictvím evropského sdružení provozovatelů přenosových soustav ENTSO-E, komise nevzala v úvahu.
Sama logika návrhu komise, aby se výroba a přenos řídily ve větších regionech, protože se optimálně využijí dostupné kapacity, není správná?
Do určité míry ano. Ale hrozí, že se bude rozhodovat o provozu sítí bez jejich detailní znalosti. My přesně víme, v jakém stavu je ta která část naší soustavy, jak si můžeme dovolit zatížit nějakou linku, jak můžeme spoléhat na určité zdroje regulační energie. Když o tom nové řízení nebude mít dostatečné povědomí, roste riziko, že zvolí špatnou strategii. Podobné je to i s náklady. Nás teď zajímá, kolik bude českého zákazníka řízení soustavy stát, ať už jde o náklady na redispečinky nebo ochranné transformátory. Při centrálním řízení tento národní pohled nebude brán v úvahu.
Komise také navrhuje, aby nové obnovitelné zdroje už neměly prioritní přístup do sítě pro svou elektřinu. Pomůže to nějak přenosovým soustavám?
Na českou přenosovou soustavu by to vliv mít nemělo, protože u nás jsou obnovitelné zdroje zapojeny do distribučních soustav. Jiné to může být v Německu, kde se velké větrné parky zapojují do přenosové soustavy. Když nebudou mít povinnost výkupu jejich elektřiny, bude pro její provozovatele výrazně levnější omezit výrobu z větru, když to bude potřeba. Tím se ušetří za drahý redispečink.
Podle variabilních nákladů jsou ale tak jako tak větrné a solární elektrárny automaticky první v řadě těch, které mají v danou chvíli vyrábět.
To je pravda, ale jsou okamžiky, kdy je spotřeba tak malá, že už jiné zdroje než vítr a slunce do sítě nedodávají. Pak nastává problém, kdy i tyto zdroje vyrábějí více, než je potřeba. Tam by možnost regulace byla vítaná.
S rozvojem menších obnovitelných zdrojů chce dát komise větší pravomoci provozovatelům distribučních soustav, aby si mohli síť řídit podobně, jako to teď děláte vy. Poznáte to nějak v běžném provozu?
V Česku už totéž řešíme v rámci Národní akčního plánu pro chytré sítě. Myslíme si, že je správné, aby za bilanci České republiky byla i nadále odpovědná společnost ČEPS, a to kvůli jednoznačné nákladové efektivitě z pohledu celé elektrizační soustavy.
V notifikaci podpory obnovitelných zdrojů pro elektrárny připojené před rokem 2013 si komise dala podmínku, že Česko musí investovat 20 milionů eur do posílení přenosových kapacit. Jak významná je to částka?
Máme několik projektů společného evropského zájmu, do nichž investujeme několikanásobně více než těch 20 milionů eur. Investujeme do rozvoden a do vnitrostátních linek, přeshraniční propojení posilovat nepotřebujeme. Tam je kapacita dostatečná.


description: Zkraje příštího roku dojde na zmučené dálnici D1 k zajímavému souboji. Budou tu závodit limuzíny šéfa poslaneckého klubu hnutí ANO Jaroslava Faltýnka a prezidenta republiky Miloše Zemana. Cílem závodu bude Brno a soutěžit se bude o to, kdo jako první doručí na tamní podatelnu Ústavního soudu stížnost proti novele zákona o střetu zájmů známé jako lex Babiš.

title: Komentář Martina Čabana: Zeman v Babišově zákopu

maintext:
Nebylo by ani tak překvapivé, že prezident tento zákon vetoval. Poté, co Miloš Zeman vlídně žertoval o navržení Andreje Babiše za Nobelovu cenu za ekonomii kvůli plnění státního rozpočtu, nebylo pochyb, že pragmatické politické partnerství dvou nejpopulárnějších politiků přetrvává. Chvíli poté ostatně prezident v jednom rozhovoru prohlásil, že by rád pochválil i premiéra Sobotku, kdyby ovšem bylo zač. To aby bylo jasné, jak schůdná a nadějná je cesta, po níž by někteří sociální demokraté chtěli dojít ke spojenectví s Pražským hradem.
Jedna věc je ovšem stvrzení politického paktu symbolickým vetem, které poslanci na první lednové schůzi přehlasují, a druhá je podlézavé oznámení, že pokud tak poslanci učiní, obrátí se prezident osobně na Ústavní soud. Každý, kdo chce v hnutí ANO něco znamenat, už během debat o lex Babiš slíbil, že pokud zákon projde, skončí u ústavních soudců.
Není tedy pochyb, že zákon by se do Brna dostal i bez servilního přispění Hradu, který se nepochopitelně a nedůstojně pustil do souboje o to, kdo velkého šéfa potěší víc. Je to tím trapnější, že to nejsou ani dva týdny, co se Babiš dostavil na Hrad s tlačenkou, vepřovým a s tabákem a za prezidentské veto lobboval právě s argumentem, že je lex Babiš protiústavní. Bylo by zajímavé vidět, nakolik se liší posudek přiložený tehdy k tlačence a včerejší hradní zdůvodnění veta.
Na každý pád rozsáhlý přípis, který hradní (a možná i jiní) právníci k prezidentovu vetu vypracovali a který Hrad zveřejnil na svých stránkách, připomíná spíše než zdůvodnění politického aktu rovnou soupis argumentů pro jednání před Ústavním soudem.
Žádná z těchto trapností nemění nic na faktu, že jednání Ústavního soudu bude zajímavé a napínavé. Lex Babiš vznikl ve svatém nadšení poslanců pro dobrou věc (robustnější ochranu demokracie), které bylo ještě rozpumpováno vzácnou příležitostí nevybíravě zkomplikovat život silnému politickému soupeři za halasného snášení ušlechtilých argumentů.
Výsledkem tohoto nadšení se ovšem stal výsostně problematický a nedomyšlený zákon, který například ministrům zakazuje vydávat papírový časopis o chovu koček nebo vlastnit malé hudební rádio, ale vlastnictví velkých zpravodajských webů nijak neřeší.
O věc samotnou, tedy o rozumnou úpravu pravidel pro oddělení ekonomických a politických zájmů, ale dávno nejde. Za necelý rok jsou volby, a tak je důležitá především zákopová válka ublíženého Andreje Babiše a jeho hnutí proti zbytku politických stran. A do Babišova zákopu včera skočil jeden dost silný spojenec.


title: Komentář J.X. Doležala. Berlín: Islamisté přejí pěkné Vánoce

maintext:
To, že někde v Evropě na vánočních trzích dojde k dalšímu útoku, naznačovaly zprávy tajných služeb i zdravý rozum. Nyní k tomu skutečně došlo. Píšu tento text tři hodiny po útoku v Berlíně, kdy je k dispozici minimum informací. Ale jejich distribuce je zaznamenáníhodná!
Skutkově jde v tuto chvíli o pár vět. V Berlíně kolem dvacátého hodiny vjel kamion s polskou poznávací značkou do davu lidí užívajících si vánoční trhy. Na místě usmrtil devět lidí, dalších padesát zranil a mnozí jsou v kritickém stavu. Majitel firmy, které kamion patří, kontaktoval německá média, ujistil je, že za svého řidiče ručí a že nemohlo jít o útok - i když nikdo neví, zda ten autorizovaný řídič v momentě útoku skutečně řídil.
Zpočátku nebylo jasné, zda už je prokázána přímá souvislost s islámským terorismem. V pořadu ČT Události, komentáře vysílaném od 22 hodin opakovaně zdůrazňovali, že ani nevíme, zda šlo o útok či nehodu. Nepřímých důkazů, že o nehodu nešlo, bylo poměrně dost. Podobných nehod je absolutní minimum, a podobný teroristický útok kromě islamistických fanatiků letos v Nice zatím spáchala jenom před lety Olga Hepnarová. Takže vše ukazovalo na islámské teroristy, ale ČT 24 byla tak korektní, že to neřekla. Až do čtvrt na dvanáct, pak jsem odeslal tento text do redakce. Přitom:
Už ve 20.30 vyšel na účtu Iraqi Popular Mobilization Force - irácké armády bojující proti Islámskému státu, post oznamující, že v Berlíně zaútočil právě Islámský stát.
Nemám pochybnosti, že pánové z irácké tajné služby jsou věrohodným zdrojem. Washingtontimes.com publikovaly irácký tweet o chvíli později, a Thesun.co.uk před desátou. Ještě v půl dvanácté (to odesílám text) však byla na ČT 24 živá informace, že se neví, zda vůbec šlo o útok.
Takže - útok v Berlíně je podle všeho dalším kolem teroristických útoků islamistů, je druhým dílem atentátu v Nice. Mohli jsme čekat, že se před Vánoci připomenou, abychom měli strach i o svátcích. Nepřekvapuje. Překvapující je, že v tuto chvíli jasně existující a medii kolující islámskou stopu nezaznamenala ČT 24 až do čtvrt na dvanáct. Že by politická korektnost a nechuť byť jen naznačit, že by za tím útokem mohli být naši milí islamisté??


description: Můj kamarád je velký znalec amerického justičního systému. Za vrchol úcty k zákonům považoval, když soudci ve filmech nepřipustili nějaký důkaz jen proto, že nebyl získán v souladu se zákonem.

title: Komentář Bohumila Pečinky: Kauza Rath: důkazy, které obstojí

maintext:
Tvrdil, že neosobní procedurální korektnost musí v demokracii stát výš než formální správnost. Jinak řečeno, nejde spoléhat na individuální vkus lidí, kteří posuzují, zda ten či onen je vinen. Jediná podstatná věc je řádný důkaz, který dotyčného usvědčí. Dodával, že když se bude postupovat v souladu se zákony, nemohou nastat justiční přehmaty, k nimž dochází i v demokracii.
Jaké bylo moje překvapení, když dotyčný nazlobeně reagoval na zrušení rozsudku v kauze Rath a spol. Najednou zapomněl na americkou zkušenost a tvrdil, že když někoho chytí s krabicí od vína, v níž je sedm milionů, má být odsouzen bez ohledu na cokoli. Svou roli v jeho postoji hrálo i to, že Ratha neměl dvakrát rád. Když jsem mu připomněl jeho někdejší názory na procedurální korektnost, jen řekl, že Rath si to stejně zasloužil za jiné věci.
Shrňme si, k čemu vlastně došlo. Jeden senát pražského vrchního soudu zrušil v říjnu 2016 rozsudek krajského soudu, který bývalému středočeskému hejtmanovi a jeho spolupracovníkům vyměřil několikaleté nepodmíněné tresty. Před pár dny pak všem stranám sporu rozsudek doručil. V reakci na to začala mediální vřava, a to hned z několika důvodů.
Soudní řízení s Davidem Rathem, spojené s jeden a půlletou vazbou, mělo ráz rozsudku nad celou politickou epochou. Když do něj novináři tolik investovali, měli za to, že rozsudek jim dá „jistotu desetinásobku“. Do toho přichází soudce Petr Zelenka a říká: Neřeším, jestli je Rath vinen, nebo nevinen. Podstatná pro mě je procedurální korektnost a soulad se zákony. Ústečtí soudci pochybili tím, že ve věci odposlechů, domovních prohlídek a sledování osob nepřistoupili k hodnocení důvodnosti nasazení těchto prostředků a jen mechanicky převzali argumenty policistů a státních zástupců. To je zhruba hlavní závěr jeho čtyřicetistránkového písemného rozsudku.
Ostře na to reagoval ministr spravedlnosti Robert Pelikán, který prohlásil, že je to „precedent pro jiné případy postavené na odposleších“, a dodal, že podá k Nejvyššímu soudu stížnost pro porušení zákona. Na rozdíl od něj si dovolíme myslet, že je to precedent především v jedné věci – stávající právní praxe se musí dodržovat. Pokud si ministr Pelikán myslí, že tato pravidla jsou špatná, mohou je v parlamentu vládní poslanci změnit.
Dost mimo jsou pak debaty, jestli to Rath udělal, nebo ne. Pravděpodobně ano, ale to je na vkusu a posouzení každého z nás. Soud se však zabývá výhradně důkazy, které jedině rozhodují o vině a nevině. A jestli byly pořízeny nezákonně, tak prostě jako důkazy neobstojí. Rath možná bral úplatky. To nic nemění na tom, že policisté, a především státní zástupci v čele s Lenkou Bradáčovou tak tlačili na pilu, až zničili výsledky své práce. Rozsudek soudce Zelenky není o ničem jiném.
Autor je zástupcem šéfredaktora Reflexu


description: Pozemky pro výstavbu přehrady v Nových Heřminovech musí být vykoupeny nejpozději do konce roku 2016, aby v roce 2018 mohla začít realizace. Tyto termíny…

title: Na výkup pozemků zbývají už jen poslední dva týdny


description: Zatímco většina obcí si loučení s rokem 2016 šetří až na Silvestra, v Jindřichově si to několikrát zopakují.

title: Na jindřichovském zámku se už v pátek rozloučí ohňostrojem se starým rokem


title: Blíží se den, kdy se naše vánoční stromečky změní na odpad

maintext:
Technické služby se už připravují na to, že se z nazdobených stromků a z vánočních dárků stává specifický sezonní odpad.
Ilustrační foto.Foto: DENÍK/Alena Kaňková
Z praxe známe nejen sezonní potraviny nebo sezonní zaměstnání, ale také sezonní odpad, který přichází nárazově a je nutné ho pohotově zlikvidovat.
POPELÁŘI SVÁTEČNÍ VOLNO OBVYKLE NEZNAJÍ
Protože v těchto dnech snad všechny kontejnery přetékají obaly z čerstvě rozbalených dárků, patří technické služby k odvětvím, která si nemohou dovolit dát svým zaměstnancům vánoční dovolenou, aby trávili svátky se svými rodinami. Naopak je potřeba kapacity na svoz odpadu co nejvíc posílit.
Technické služby Krnov mají od včerejška až do pátku 30. prosince běžný provoz jako kterýkoliv všední den. „V době svátků budou sídlištní stanoviště na odvoz odpadu posílena o velkoobjemové kontejnery," ujistil občany Martin Tabach, vedoucí odvozu odpadu v Technických službách Krnov.
Navíc všechny tři krnovské recyklační sběrné dvory v ulicích Karáskově, Opavská a Bruntálská už ode dneška najíždí na běžný provoz. Například v Zátoru zase dnes chystají pytlový svoz plastů.
SEZÓNNÍ ODPAD: JEDLE, SMRKY A BOROVICE
Lehce opadané jedličky, smrky a borovice se zbytky papírových řetězů, třásní a ozdob jsou velmi specifický vánoční velkoobjemový bioodpad. Lze ho štěpkovat, kompostovat i spálit. Ne všude jsou pro to ale vytvořené podmínky.
Například albrechtická kompostárna se v prosinci pro veřejnost úplně uztavřela a zůstane mimo provoz až do do konce února 2017. V Krnově systematický svoz vánočních stromků zahájí technické služby 2. ledna a podle potřeby potrvá až do konce února. Občané mohou odstrojené stromky odkládat přímo na zem vedle kontejnerů na komunální odpad a nebude to považováno za černou skládku.


description: O Štědrém dnu se lidé v Dolní Moravici setkají také ve Vyhlídkové věži. Tu společně vyzdobí v sobotu 24. prosince od 11 do 14 hodin, večer ve 22 hodin zde…

title: Vánoce na věži