description: Jižní Čechy, Jindřichohradecko - Česká horská střediska se rok od roku vylepšují. Lanovky, vleky a další vybavení jsou moderní, návštěvníků přibývá.…

title: Drahé české hory. Nevyplatí se cizina?

maintext:
Jižní Čechy, Jindřichohradecko - Česká horská střediska se rok od roku vylepšují. Lanovky, vleky a další vybavení jsou moderní, návštěvníků přibývá. Logicky tak ale rostou i ceny za poskytované služby. To hlavní - přírodní sníh ale dost často chybí .
Ilustrační fotoFoto: DENÍK/Marek Gerhard
A s tím vlekaři při sebevětší snaze sotva něco udělají. Ve sněhových podmínkách tak alpská střediska jasně vedou. Co je tedy lepší? Návštěva českých svahů s umělým sněhem, nebo sjezdovky v cizině?
Dva pohledy
Libor Knot, ředitel Asociace horských středisek ČR
1. Jsou naše horská střediska kvalitou srovnatelná například s těmi alpskými? Cenově se jim začínají přibližovat…
Nabídka je u nás, aspoň u těch největších středisek, se zahraničím srovnatelná například úroveň dopravního zařízení, kvalita úpravy tratí nebo nabídka lyžařských škol. Rozhodně ale nelze mluvit o tom, že se přibližují ceny. Podobnou cenovou úroveň můžeme najít jen v některých kategoriích ubytování, ale skipasy, půjčovny, lyžařské školy a stravování jsou v Alpách výrazně dražší. Je třeba vnímat, že technologie lanovek, zasněžování, nebo roleb na úpravu tratí je stejně drahá u nás i v zahraničí.
2. Jaké služby v horských střediscích upřednostňujete? Které z nich jsou u nás dostupné a které vám osobně chybějí?
Současný trend v lyžařských střediscích je takový, že průměrná doba strávená v jednom dni s lyžemi na nohou se zkracuje, logicky se naopak prodlužuje pobyt klientů v gastronomických a volnočasových zařízeních. Dostupné by měly být tedy nejen kvalitní sjezdovky, ale musí fungovat spolupráce i s ostatními poskytovateli služeb. Horský turistický ruch musí být zkrátka stále více zaměřený na pohodlí klienta a na splnění jeho přání a to si myslím, že se i u nás vcelku daří.
3. Je v našich podmínkách dobře postaráno o bezpečnost návštěvníků? Čeho by se měli vyvarovat, aby snížili riziko úrazů na minimum?
Bezpečnostní standardy jsou u nás na slušné úrovni a u velkých středisek jsou dokonce vynikající sítě na nebezpečných místech kolem sjezdovek i na kritických místech jsou stále rozšířenější. Bohužel neklesá celkový počet úrazů, ale to je dáno spíše chováním návštěvníků na sjezdovkách. Kvalitní lyžařská výzbroj a úprava tratí způsobují, že se pohybujeme rychleji něž dřív a častěji dochází k pádům a zejména srážkám. Rozhodně bych jako nezbytný standard doporučil lyžařům a snowboardistům helmu a apeloval na ně, aby jízdu měli pod kontrolou a předvídali situace, které na svahu mohou nastat.
Ondřej Bank, lyžař, bývalý český reprezentant
1. Jsou naše horská střediska kvalitou srovnatelná například s těmi alpskými? Cenově se jim začínají přibližovat…
Kvalita služeb i vybavenost lyžařských center u nás se těm v zahraničí začíná v poslední době přibližovat. Největší rozdíl zůstává v délce sjezdových tratí. Ale vzhledem k rozloze našich hor se tento hendikep nepodaří nikdy dohnat.
2. Jaké služby v horských střediscích upřednostňujete? Které z nich jsou u nás dostupné a které vám osobně chybějí?
Přiznám se, že v tomto ohledu nemám žádnou velkou zkušenost. Některé tratě mám projeté, ale jako závodník, takže se k tomuto nemohu vyjádřit jako běžný lyžař. Naše kopce si teprve začínám ohmatávat, a to spíš z pozice rodiče, který brzy vyjede na svah s dětmi.
3. Je v našich podmínkách dobře postaráno o bezpečnost návštěvníků? Čeho by se měli vyvarovat, aby snížili riziko úrazů na minimum?
Byl jsem pozván do nemocnice ve Vrchlabí, kde pracují na přípravě úrazové jednotky, která by měla sloužit právě zraněným lyžařům ze Špindlu. Zdá se mi tedy, že i na bezpečnost se začíná více myslet a i v tomto ohledu se k cizině přibližujeme. A čeho bychom se měli vyvarovat, abychom snížili riziko úrazů? Hlavně by měl být člověk kvalitně vybaven. Určitě není dobré vyrážet do hor v „sandálech". I podle toho jsou někdy v cizině poznat Češi.
Anketa | Kam jezdíte lyžovat a proč?
Ivana Ondráčková, Kaplice
Před třinácti lety jsem lyže vyměnila za snowboard. Většinou ale jezdíme do zahraničí, tak různě do Alp, záleží, kolik máme času. V Čechách lyžuji v podstatě jednou za pět let a tak nějak omylem. Podle mě jsou ceny v českých lyžařských střediscích předražené a ta cena neodpovídá kvalitě. Tuto sezonu se chystám na snowboard, ale kam, to se teprv uvidí.
Pavlína Tomášková, Písek
Každý rok jezdíme s rodinou do Alp do Itálie. Tam se lyžuje parádně, jsou tam upravené sjezdovky a když vyjde počasí, je to nádhera. Tuto zimu se chystáme také do Francie, kam se moc těším. Ještě jsem tam lyžovat nebyla. Když vyjde čas, jezdím ráda i na Šumavu. Na jednodenní nebo večerní lyžování je hlavně z hlediska dostupnosti Šumava ideální.
Kateřina Člupková, Jindřichův Hradec
Nejraději jezdím do Alp, protože jsou tam dobře upravené sjezdovky a příjemné zázemí. Nevýhodou je vyšší cena než u nás. V Čechách vyrážíme na Lipno, tam je sice malý kopec, ale z Jindřichova Hradce je to nejdostupnější. A také na německou stranu Lipna na Hochficht. Občas využíváme i možnost nočního lyžování na Hradecku, ale to musí být dost sněhu.
Pavla Jedličková, Prachatice
Hlavně sjezduji. Pokud vyrazím lyžovat, tak převážně do zahraničí, hlavně do Rakouska, případně Německa. V zahraničí jsou lepší kopce. Co jsou sjezdovky nejblíže k nám, na těch si moc nezalyžuji a do Krkonoš se mi také moc nechce. Výběr sjezdovek v zahraničí je zkrátka o mnoho větší. Navíc má sestra dělá lyžařskou instruktorku v Rakousku, a tak jezdím i za ní.
Jiří Reitinger, Český Krumlov
Do hor jezdím dvakrát ročně, a to hlavně kvůli dětem. Do Itálie je to kvůli ideálním podmínkám, možnosti si pořádně zalyžovat bez velkých front a hlavně kvůli bezpečnosti dětí. Každoročně pak jezdíme na týden do Rampuše v Orlických horách na „apaluchu". Tam sice nejsou takové podmínky, ale vždycky si tam užijeme legraci se skupinou stejně naložených lidí.
Miroslav Hlava, Strakonice
Na hory jezdím moc rád, hlavně když je hodně sněhu a dá se lyžovat a snowboardovat. Dá se říct, že je to nejen pro mě, ale i pro celou moji rodinu součást života. Snažíme se vždy vyrazit buď všichni, anebo alespoň já s manželkou. Pokud jde o krátkodobější pobyty, rádi vyrážíme na Hochficht. Když se nám podaří vyjet na delší dobu, je to zejména rakouská část Alp.
Lucie Kmínková, Tábor
U nás navštěvujeme sjezdovky v Krkonoších, kde máme kamarády a na Šumavě, kam vyrážíme hlavně na běžky a sněžnice. Také jezdíme na ledovce do Rakouska, které je blízko a navíc vychází cenově velice dobře. Konkrétně Stubaital, Dachstein. Jezdíme i na Hochficht. Pokud srovnám naše a rakouské sjezdovky , tak Rakousko zvítězí, ale i Čechy máme rádi.
Petr Klíma, Prachatice
Nejraději jezdím na sjezdovky do zahraničí, hlavně do Itálie, Rakouska nebo Německa, protože tam nejsou zaostalí a nevybírají židácké peníze za parkování jako v některých střediscích u nás v Čechách. Kvalita sjezdovek, co se týče délky a šířky, aby se na nich dalo bezpečně předjíždět, je mnohonásobně lepší. Vyhledávám náročnější tratě, které u nás vůbec nemáme.


title: Z Almy je muzeum veteránů, ve Sfinxu vzniká majáles

maintext:
Jižní Čechy, Nová Bystřice – V uplynulém čtvrtstoletí změnily jihočeské průmyslové areály majitel i svůj osud. Přinášíme příběhy některých z nich.
V bývalé novobystřické textilce Alma je dnes Muzeum veteránů. Foto: archiv Deníku
V TEXTILCE STOJÍ FORD Z ROKU 1912
Společnost Alma v Nové Bystřici se zaměřovala na výrobu klasických tkaných dek a distribuci froté prostěradel. Výrobní areál, který se nacházel v centru města Nové Bystřice, zaměstnával několik stovek lidí. V roce 2008 ukončila firma po více než padesáti letech svoji výrobu a areál zůstal prázdný. Od roku 2015 se zde nachází Muzeum veteránů, které představuje více než stoletý vývoj automobilismu. Většina aut patří soukromému majiteli, novobystřickému rodákovi Pavlu Janoušovi, který na otevření expozice pracoval téměř čtyři roky. V opraveném areálu je nyní první a největší muzeum amerických předválečných automobilů v Čechách. Prostory muzea jsou spojené s architekturou staré fabriky, což je skvělé předváděcí místo právě pro stará auta. K vidění je zde např. Ford T z roku 1912, mimořádně zachovalý DeLorean či Fantomasův citroën DS. (ao)
1500 ZAMĚSTNANCŮ ZMIZELO
Mezi průmyslové areály, které v Českých Budějovicích už neslouží svému účelu, patří i haly a další objekty po někdejší továrně Sfinx. Na mnohahektarovém pozemku vedle železniční tratě na Prahu se vyrábělo od předválečné doby smaltované nádobí exportované prakticky do celého světa. V době největší slávy každý den do továrny chodilo kolem patnácti set lidí a ročně se tady vyrobilo celkem osm tisíc tun nádobí, které putovalo do 60 zemí světa. Po roce 1989 přišel útlum výroby jako důsledek nástupu nových technologií v gastronomii. Zhruba před deseti lety výroba ve Sfinxu skončila a její zbývající část se přesunula do firmy Belis. Areál Sfinxu se využívá ke skladovacím účelům, je zde i ubytovna. Většina hal ale zeje prázdnotou a chátrají. I proto si mohli jednu z nich v roce 2015 vyhlédnout organizátoři Českobudějovického majálesu jako arénu pro koncerty. Odlehlost od zástavby vyhovovala produkci po 22. hodině. Ke kulturním akcím byla část areálu využita i později, pravidelné využití se ale nestalo. (win, ks)
PROSKLENÝ FUNKCIONALISMUS
Přádelna Na Dubovci ve Strakonicích byla postavena ve funkcionalistickém stylu v roce 1938 na místě původní vyhořelé přádelní haly. Prosklená budova, stojící na levém břehu Volyňky, je viditelná už z mostu Jana Palacha. Má čtyři podlaží o půdorysu 30x24 metrů. Ještě v roce 2011 fungovala v budově výroba umělých kožešin. Od té doby je nevyužívaná, chátrá. Vloni za ni dalo město 12 milionů korun. Dalších 4,5 milionu korun přidali letos strakoničtí zastupitelé na akci přádelna technologické centrum na financování přípravných a projektových prací. Zatím nejsou konkrétní výstupy. (jš)
LAZARET I SESAZOVNA DÝH
Pokud bychom při zkoumání historie zapojili čich, pak by objekt č.p. 46 v Soumarské ulici poblíž centra Volar nejvíce voněl dřevem. Od roku 1904 do roku 1938 se zde v zemské mistrovské dřevařské škole učili řemeslu truhláři, tesaři, kolaři, řezbáři ad. dřevařská řemesla. A dřevem voní i značná část poválečné historie objektu, který sloužil léta v rámci n. p. Jitona jako sesazovna dýh. V roce 1999 ji od tehdejší Jitony a.s. koupilo město Volary a vzniká městem zřizovaná organizace Sesazovna dýh. V mezidobí se objektem nesla vůně z kovovýroby Jihokovu a pohnutější historie konce druhé světové války čpí zápachem dezinfekcí, když objekt sloužil jako vojenský lazaret a podle některých pramenů zde američtí lékaři pomáhali také ženám, které do Volar došly v pochodu smrti. V současnosti už ale dřevo v objektu prakticky neucítíte. Slouží totiž zčásti pro montáž těsnicích kroužků a ve většině prostor našli zázemí místní podnikatelé. (aja)
IDEU NA ARCHIV VYSTŘÍDALY DĚTI
Základní kámen Sladovny, která se nachází v centru Písku, byl položen právovárečným měšťanstvem 5. července 1862. O dva roky později byla stavba dokončena. Od 80. let 19. století nedoznala Sladovna stavebních změn. Svému účelu, přípravě sladu, sloužila s přestávkami 100 let. Písecký pivovar využíval sladovnu do roku 1953, poté dodávala slad pivovaru Protivín a později n. p. Jihočeské pivovary. Provoz Sladovny byl v roce 1973 ukončen a vznikl tu sklad.
V roce 1995 převzalo budovu od Jihočeských pivovarů město a zasadilo se o rekonstrukci. Budova, jejíž rekonstrukce začala v roce 2000, měla být využita jako archiv. V roce 2005 získal Písek unijní příspěvek na projekt „Regenerace historického jádra města Písek na břehu řeky Otavy mezi Kamenným mostem a Putimskou branou". Zrekonstruovaná část budovy byla zkolaudována v roce 2007.V roce 2006 byla založena městem společnost Sladovna Písek s cílem vytvořit ze Sladovny kulturní prostor se zaměřením na dětského návštěvníka. (pb)

fasttext_language: cs


description: Jindřichův Hradec - Nejen pro sportovní kluby, ale i ostatní spolky zabývající se kulturou či volnočasovými aktivitami dětí, je důležitá podpora města.

title: Pro sportovce má Hradec téměř devět milionů


description: Peč - Vánoční atmosféru v Peči ladí zpíváním koled.

title: OBRAZEM: V Peči zpívala koledy celá náves


title: Listí mohou lidé dál vozit do sběrného dvora

maintext:
Jindřichův Hradec – Přestože již za týden budou Vánoce, sněhu zatím mnoho nebylo a lidé stále mohou uklízet zahrady.
Ilustrační fotoFoto: DENÍK / Matej Slávik
Popelnice na bioodpad v Jindřichově Hradci se vyvážely do konce listopadu. Podle informací jednatele Služeb města Jindřichův Hradec Ivo Ježka však mohou lidé zelený odpad odvážet denně kromě pondělí do sběrného dvora. „Kompostárna je také v provozu. Jen když začne víc mrznout, zastaví se procesy kompostování," dodal.
Listí není jen na zahrádkách, ale také v parcích ve městě. Přestože někteří Hradečáci upozorňují, že v parku nebo na sídlišti Vajgar není listí uklizené, Ivo Ježek vše vysvětluje. „Oproti loňsku ve skluzu nejsme. Uklízí se průběžně. Na sídlišti jsme žádný velký problém nezaregistrovali, park je nyní také uklizený. Pokud má někdo na mysli lesopark, tam uklízíme jen když zbude čas," říká. Navíc podle jeho informací mají Služby města od prosince k dispozici jen deset pracovníků veřejné služby, kteří se o úklid listí starají. „Je to polovina, než co jsme měli. Ale víc jsme jich nedostali," uzavřel.


description: Jindřichohradecko – Pamlsky různých druhů, konzervy, kapsičky, ale také granule, piškoty či prášky na odčervení a odblešení se sešly v rámci materiální…

title: Opuštění psi a kočky dostali od čtenářů dárky


description: Jindřichohradecko - Poslední adventní víkend nabízí řadu možností, jak jej strávit. Kam se vypravíte?

title: Na lomnický trh přiletí andělé, v Bystřici budou psát děti Ježíškovi


description: Jindřichův Hradec - Polévku potřebným v Jindřichově Hradci každoročně rozdávají místní pracovníci Českého červeného kříže ve spolupráci s farní charitou.

title: Červený kříž rozdává předvánoční polévku již pět let


description: Dačice – Vedle schválení rozpočtu na příští rok dačičtí zastupitelé tento týden mimo jiné jednali také o připravovaném referendu o navrácení…

title: Dačické referendum o pomníku se odkládá

maintext:
Dačice – Vedle schválení rozpočtu na příští rok dačičtí zastupitelé tento týden mimo jiné jednali také o připravovaném referendu o navrácení přestěhovaného pomníku do centrální části Kancnýřova sadu.
Dačický pomník stojí na novém místě. Jeho přesun byl součástí revitalizace Kancnýřova sadu. Foto: Vojtěch Lojka
Zastupitelé ale nakonec rozhodli, že vyhlášení místního referenda se odloží. Podle starosty Dačic Karla Macků přijde na program dne až ve chvíli, kdy všichni budou vědět, kolik by stála případná realizace přesunu pomníku zpět: „Odhadem je to jeden milion korun."
Kdyby se Dačičáci v referendu vyslovili pro návrat pomníku na původní místo, je nutné se domluvit, co by k tomu všechno bylo zapotřebí. „Rada města musí nejdříve projednat s petičním výborem, jak si přesun představují a potom může být vyhlášeno referendum," uvedl starosta.
Pomník obětem válek byl letos přestěhovaný do jiné části Kancnýřova sadu v rámci revitalizace parku v centru města. To vyvolalo u některých obyvatel nevoli a nakonec vznikla i petice požadující návrat pomníku do středu parku.
Referendum odhlasovali na předposledním zasedání zastupitelé.


description: Čechy, Jindřichohradecko - Přestože jejich platy rozhodně nepatří k nejvyšším v republice, když Ústečané vyrazí s přáteli na tamní vánoční trhy, mohou se…

title: Svařák index 2016: Nejvíce si užijí na Ústecku, na jihu Čech už méně


description: Jindřichův Hradec – Udržet cenu vody ve městě na přijatelné úrovni by v budoucnu mohla pomoci nová dmychárna, kterou chce město vybudovat v čističce…

title: Přijatelnou cenu vody může udržet nová dmychárna

maintext:
Jindřichův Hradec – Udržet cenu vody ve městě na přijatelné úrovni by v budoucnu mohla pomoci nová dmychárna, kterou chce město vybudovat v čističce odpadních vod.
Ilustrační foto.Foto: archiv VaKu
První etapa prací je již zahrnuta v rozpočtu na příští rok. Jak uvedl místostarosta Bohumil Komínek, z dvanácti uchazečů se podařilo vybrat nejvýhodnější nabídku. Práce tak provede firma ČEVAK za 7 158 581 korun bez DPH.
„Chceme co nejdříve, nejlépe již na jaře, dmychárnu udělat, protože v letních měsících by se tyto práce dělaly jen velmi těžko," vysvětlil s tím, že v letních měsících se splašky musejí prodmýchávat jiným způsobem.
„Jedná se o nové kyslíkové hospodářství, které by mělo pomoci do budoucna udržet cenu stočného, což by se díky nové dmychárně mělo podařit," uzavřel.


title: OBRAZEM: Ve Starém Městě hráli na koledy divadlo

maintext:
Staré Město pod Landštejnem - Česko zpívá koledy se vydařilo nad očekávání dobře ve Starém Městě pod Landštejnem.
Nadšení po středeční akci Deníku Česko zpívá koledy panovalo také ve Starém Městě pod Landštejnem, kde si do kostela Nanebevzetí Panny Marie přišla zazpívat koledy bezmála stovka místních. „Bylo to úžasné, vydařilo se jak zpívání, tak i divadelní Vánoční příběh, který zahrály místní děti. Oproti předchozím rokům to byla opravdu vydařená akce," vyzdvihla starostka Alena Šindlerová.


description: Kardašova Řečice - Ve středu v 18 hodin měl start 3. ročník běhu Okolo Čechova lesíka.

title: Desítky lidí běžely Okolo Čechova lesíku


description: Jižní Čechy, Jindřichův Hradec - Štědrost čtenářů Deníku oceňují provozovatelé jihočeských útulků pro psy. Jejich svěřenci budou mít radost z množství…

title: I díky vám budou mít psi bohatou nadílku

maintext:
Jižní Čechy, Jindřichův Hradec - Štědrost čtenářů Deníku oceňují provozovatelé jihočeských útulků pro psy. Jejich svěřenci budou mít radost z množství pamlsků.
V redakci Jindřichohradeckého deníku přibývají dárky pro opuštěné psy v mikroazylu hradecké Cibely. Foto: Deník/Lenka Novotná
Předčasně dorazil Ježíšek do jihočeských útulků pro opuštěné psy. A to díky vám, čtenářům Deníku, kteří jste zareagovali na naše výzvy k pomoci nalezeným zvířatům.
Čtenáři Českobudějovického deníku nezapomněli o Vánocích na psy z městského útulku Na Zlaté stoce. „Na základě výzvy v Deníku přicházeli v minulých dnech lidé s dárky pro naše pejsky. Lidé nosili obojky, hračky, vodítka, ale i fleecové deky. Za všechny tyto dárky děkujeme," řekla zástupkyně provozovatele útulku Jana Karlíčková.
Příznivci Deníku v krajském městě pomohli i jinou formou. Poté, co si v novinách všimli fotografií dvou svěřenců budějovické odchytové služby a útulku Animal Rescue, postarali se o to, aby se informace o aktuálním bydlišti zvířat dostala k jejich majitelům.
„Díky Deníku se nám ozvali původní páníčci a své mazlíčky si okamžitě odvezli zpět do svých domovů," potvrdil za odchytovou službu Vladimír Kössl.
Pejskové bez domova z útulku pro města Písek a Strakonice dostali konzervy, pamlsky, hračky, deky, pelíšky i obojky a oblečky, a to díky čtenářům Píseckého a Strakonického deníku, kteří přispěli do materiální sbírky. „To je neuvěřitelné, kolik nám toho lidé darovali. Je to úžasné. Mockrát za pejsky děkujeme," řekla vedoucí útulku Alexandra Auterská.
Do redakce Jindřichohradeckého deníku za dva týdny od vyhlášení sbírky pro opuštěné psy a kočky, o které se na Jindřichohradecku starají členové spolku Cibela v mikroazylech, přišla desítka dárců všech věkových generací. Lidé zatím donesli několik přepravek, konzerv pro psy i kočky, stejně tak i granule a velké množství piškotů. V současné době se dobrovolníci z Cibely starají o 31 koček a 22 psů, z toho 10 štěňat. Seznámit se s některými z nich a třeba jim i dát nový domov můžete na umisťovací výstavě, která se koná 29. prosince od 10 do 16 hodin. "Nemůžeme tam vzít všechny naše svěřence, ale zájemci budou mít možnost dovědět se i o těch, kteří přímo na výstavě nebudou," slibuje Petra Jirsová ze spolku Cibela.
Také Českokrumlovský deník vyzval čtenáře, aby útulku darovali krmivo nebo finanční příspěvek. Ale takzvané Psí Vánoce, sbírka spojená s návštěvou útulku, už má v Českém Krumlově dlouhou tradici. Ani tentokrát příznivci zvířat nezklamali. Do útulku přinesli 1300 kilogramů krmiva.
Pytle granulí, několik šišek salámu, plyšové hračky, psí pamlsky a další dárky od dobrovolných dárců udělaly krásné Vánoce opuštěným pejskům i v táborském útulku. Materiální sbírku vyhlásil Táborský deník a hlavní podíl na jejím úspěchu mají zaměstnanci sezimovoústecké střední školy a COP. Na výzvu zareagovaly také čtenářky Táborského deníku Eva Syrová ze Zárybničné Lhoty a Dana Slouková z Tábora.


description: Se stále vzrůstající oblibou retra se vrací hluboko z kredencí, almar a šuplíků prababiččiny korálkové ozdoby, recepty na vrkoč, slané vdolky nebo poctivé…

title: Vánoce postaru jsou zase v módě, vrací se korálkové ozdoby i recepty na vrkoč. Podívejte se


description: Hospitalizace přišla po sérii bizarních incidentů, během kterých Kanye West nešetřil kontroverzními výroky.

title: Kanyeho Westa propustili z nemocnice, pracovat chtěl i na lůžku. Musí polevit, tvrdí jeho okolí


description: Britská kapela Rolling Stones vydala nové album bluesových skladeb. Čtveřice londýnských milionářů to „schytává“ za to, že se prý přetvařují a neumějí si…

title: Recenze: Rolling Stones přežili Fidela, málem zabili Trumpa a místo do důchodu odešli natočit blues

maintext:
6. 12. 2016
Britská kapela Rolling Stones vydala nové album bluesových skladeb. Čtveřice londýnských milionářů to „schytává“ za to, že se prý přetvařují a neumějí si představit utrpení starých bluesmanů. Ale jaká přetvářka? Když se Micku Jaggerovi předloni tragicky zabila partnerka, což to prokrista nebylo blues? píše ve své recenzi Daniel Konrád.
Britská skupina Rolling Stones, jejímž čtyřem členům už je dohromady 289 let, vydala nové album a hraje na něm blues. Žerty stranou, protože "Stouni" už přežili několik generací posměváčků, odpůrců kouření i tyranů, od Brežněva po Fidela. Po pěti dekádách na pódiu jsou zjizvení, rozpraskaní, málem zkamenělí, přesto se nad albem nazvaným Blue & Lonesome usmívají jako děti. A také tak vyvádějí.
Kytarista Keith Richards se v tričku s nápisem "Nerentgenovat" opět vyvaluje po nekuřáckých hotelech a spouští požární alarmy. Tázavé pohledy gerontologů odbývá mávnutím ruky, že jednou "natáhne brka ve velkém", a na konto Nobelovy ceny za literaturu pro Boba Dylana prohlašuje, že on by bral tu za chemii.
Richards se dokonce, jak žádá jeho pirátská pověst, stal lidovým hrdinou amerických prezidentských voleb. Ve finále kampaně vyšlo najevo, že když Donald Trump roku 1989 zasponzoroval vystoupení Stounů v Atlantic City, porušil dohodu a před tiskovou konferencí se rockerům nacpal před televizní kamery. Nepříčetný Richards prý v šatně tasil kudlu a výhružně ji zabodl do stolu se slovy: „Nenuťte mě tam jít, nebo jeden z nás tuhle budovu opustí hned teď.“
Ta historka se mimochodem odehrála tři čtvrtě roku před památným koncertem Stounů na pražském Strahově – a vypráví ji tehdejší manažer kapely Michael Cohl, jenž pak s Olgou a Václavem Havlovými vysedával v hospodě Na rybárně.
Ale k věci. Rolling Stones na novou desku Blue & Lonesome zařadili výhradně převzaté skladby černých bluesmanů z Chicaga šedesátých let, tedy muziku, na niž v mládí přísahali "jako na kamenné desky s Desaterem".
Krátce poté, co se bluesmani z amerického Jihu přistěhovali do Chicaga, objevili elektrickou kytaru a začali modernizovat do té doby akustický žánr, jejich písně po londýnských hospodách šířili mladí Rolling Stones. "Každý den jsme se z nahrávek snažili přijít na to, jak to hrají, a vyčerpáním jsme usínali s kytarou v ruce," popisoval Richards tu dobu, kdy ještě bylo "krajně nepravděpodobné, že by člověk kvůli ženské obětoval poslech nového Muddyho Waterse".
Stouni toho pro bluesmany udělali mnoho
Převzaté blues Ride 'Em On Down, které natočili na nynější album, hráli už na svém vůbec prvním koncertu roku 1962. Dva roky nato se během amerického turné zastavili ve studiích vydavatelství Chess Records a přišli o iluze, když svůj idol Muddyho Waterse spatřili při melouchu − zrovna tam maloval strop.
Stouni od té doby pro bluesmany udělali mnoho. Vražedně vysokého Howlin' Wolfa, jenž při hraní dupal jako ďas, dostali do zábavného televizního pořadu. Nespočtu muzikantů hráli na jejich deskách, brali si je na turné, přispívali jim na důchody. Sami blues natáčeli, a to i na své nejznámější desky typu Exile on Main St. A když si Muddy Waters v osmdesátých letech otevřel vlastní klub, přitáhli tam kamery a se skleničkami a cigaretami v rukou se sápali na pódium za starým kamarádem.
Otázka, jestli Stones hudbu černých bluesmanů nevykrádali, je zbytečná − v blues si vždy každý půjčoval od každého a dělá se to dodnes. Koneckonců Bob Dylan před deseti lety na albu Modern Times také "šlohl" celý riff právě Muddymu Watersovi.
Rozdíl je v tom, že v mládí se Rolling Stones do starých bluesmanů museli vžívat, kdežto dnes jejich pocity podávají s životní zkušeností přiměřenou věku. Rozdíl je také v tom, že tvůrčí tandem Keitha Richardse a zpěváka Micka Jaggera již za život stvořil přes 300 písní, a tak nemá zapotřebí přicházet s něčím novým.
Výsledek je syrový jak ze šedesátých let
V nahrávacím studiu kytaristy Marka Knopflera v londýnské čtvrti Chiswick, v místnostech s vysokými stropy a světlými parketami, kapela natáčela novou desku skoro bez přípravy. Aniž by přemýšlela, jak a jestli vůbec převzaté skladby aranžovat.
Výsledek má syrovostí blízko k chicagským nahrávkám ze šedesátých let, už třeba zkreslením hlasu Micka Jaggera, jenž na desce rovněž výtečně hraje na foukací harmoniku. Jagger se to naučil po vzoru bluesmana Little Waltera, který si kdysi mikrofon přizpůsoboval zvuku harmoniky a do téhož mikrofonu zpíval, což jeho hlas rozostřovalo. Jagger teď zřejmě usiloval o podobný efekt.
Ze skladeb Little Waltera na novou desku mimochodem vybral čtyři − jestli je to pocta, pak především jemu.
Jaggerovu hlasu, jenž z vrchních pater barytonového rejstříku nikdy nešplhal kdovíjak vysoko, blues sedí. S velkou chutí se zpěvák vžívá do role všelijak trpících, životem vláčených vypravěčů. Třeba když se ve skladbě Commit a Crime loučí s milenkou, která mu do kafe nasypala jed, a "tak tě opouštím, bejby / abych nemusel spáchat zločin".
Kytarista Richards v sousloví rock & roll za důležitější vždy považoval to "roll", tedy jak nad rytmikou vyklenout přirozeně pulzující, valivou vrstvu kytar. Ani na novém albu Richards nesóluje, jen hraje typicky osobitě − třeba když ve skladbě Hate To See You Go nepatrně posouvá, nedoříká, protahuje vytrvale se opakující riff.
Naopak druhý kytarista Ronnie Wood na několika místech zazáří − kupříkladu v písni Just Like I Treat You, kde poslední notu z krátkého sóla nechá pěkně "odpérovat" zachvěním vibrační páky na kytaře. Ve dvou skladbách tomu jako host přitakává Eric Clapton, nejvýrazněji sólem technikou slide na kytaru značky Gibson v písni Everybody Knows About My Good Thing.
Přetvářka? Kdepak
Blues, jehož ranou podobu do Ameriky přitáhli afričtí otroci, bylo vždy spojené s bídou a utrpením. Tedy s pocity, které jsou čtveřici londýnských milionářů cizí, namítají také dnešní kritici a hned to Rolling Stones nandavají za přetvářku.
Ale jaká přetvářka? Když se Jaggerovi předloni tragicky zabila partnerka, což to prokrista nebylo blues? Když se kytarista Wood rozváděl a zbavoval závislosti, když Richards podstoupil chirurgický zákrok na mozku a bubeník Charlie Watts chemoterapii − což u toho neměli pocity jako každý jiný?
Blíží se rok 2017 a nedávná úmrtí Davida Bowieho, Prince, Leonarda Cohena či předevčírem Radima Hladíka uzavírají jednu hudební éru. Nad novinkou Rolling Stones? Nic než radost, že tu vůbec jsou a ještě něco natočili. Že muziku po těch letech pořád prožívají.
Neznám nic lepšího, než dělat koncerty a hrát hudbu, nejsem omezená poptávkou fanoušku, říká zpěvačka Lenka Dusilová. | Video: Daniela Drtinová | 21:02
autor: Daniel Konrád


description: Natáčení všech scén do filmu Star Wars: Epizoda VIII, který má mít premiéru v příštím roce, podle filmového studia Disney Fisherová stihla.

title: Co bude s novými Star Wars bez princezny Leiy? Nechte ji velkolepě zemřít, žádají fanoušci

maintext: I'm not crying now but I'll probably cry when Disney shamelessly CGI's Carrie Fisher's face into episode IX


description: Claude Gensacová zemřela ve věku 89 let. Za svou kariéru natočila okolo stovky filmů a naposledy se objevila v letošním snímku Baden Baden.

title: Zemřela francouzská herečka Claude Gensacová, filmová manželka "četníka" Louise de Funèse


description: Nový trailer k válečnému filmu Dunkerk ukazuje statisíce spojeneckých vojáků v tísnivé situaci, neboť jsou obklíčeni u francouzského Dunkerku a hledají způsob,…

title: Nolanův nový film ukazuje válečné peklo obklíčených vojáků u Dunkerku


description: Kanadský režisér Denis Villeneuve připravuje pod producentským dohledem Ridleyho Scotta pokračování kultovní sci-fi Blade Runner, ve které se v hlavních rolích…

title: V prvním traileru na nového Blade Runnera se střetávají Harrison Ford a Ryan Gosling


description: Na počátku příběhu byla obrovská ruina Kaprálova mlýna v údolí Říčky nedaleko Ochoze u Brna v Moravském krasu. Na konci je ocenění českého skauta...

title: Skaut z Brna získal cenu od švédského krále. Mlýn v Moravském krasu obdivují skauti z celého světa

maintext:
20. 12. 2016
Na počátku příběhu byla obrovská ruina Kaprálova mlýna v údolí Říčky nedaleko Ochoze u Brna v Moravském krasu. Na konci je ocenění českého skauta z rukou samotného švédského krále Karla XVI. Gustava za přínos k ochraně životního prostředí. Ceremoniálu koncem listopadu v Rijádu byla osobně přítomna také saúdská princezna.
Brněnští skauti měli smělý plán přebudovat za socialismu zpustlý rozlehlý areál Kaprálova mlýna v Moravském krasu ve skautskou základnu a středisko ekologické výchovy. Mohlo se to zdát jako moc velké sousto, nicméně i díky tisícům hodin dobrovolnických prací se podařilo objekt otevřít v září 2012.
Od té doby se mu skvěle daří. Kaprálův mlýn má ekologicky šetrný provoz, poskytuje vzdělávací programy pro školy i neziskové organizace.
Nečekáme, až něco dostaneme
Navíc je ekonomicky soběstačný, a funguje tak jako sociální podnik. Spolupracuje se třemi univerzitami i se světovým skautským hnutím.
„Na rozdíl od řady jiných neziskovek netrpíme existenční nejistotou, že bez dotací nemůžeme fungovat a naplňovat své poslání. Nečekáme, až něco dostaneme, ale vyděláváme si na svoji činnost sami. Z hlediska společnosti děláme zadarmo službu, na kterou jiné instituce potřebují finance z veřejných rozpočtů,“ zdůrazňuje Michal Medek.
Za čtyři roky provozu už si Kaprálův mlýn zvládl vydobýt renomé v tuzemsku i zahraničí. Na světovém setkání skautů (jamboree) v Japonsku vloni zajišťoval ekologické programy a letos v květnu zde probíhal celosvětový skautský seminář o ekologické výchově. Ten se pravidelně koná jednou za tři roky a Češi z Brněnska uspěli v konkurenci tří kontinentů.
O příběhu se dozvědělo ústředí Světové skautské organizace v Kuala Lumpur a projekt rekonstrukce ruiny do podoby ekologické základny se mu líbil. Doporučil ho Světové skautské nadaci a její ocenění předával král Karel XVI. Gustav, sám skaut, při své návštěvě Rijádu.
Ze 40 milionů skautů mohli jen tři ke králi a princezně. Včetně Michala
Z třiadvaceti oceněných ze šestnácti zemí byl Michal vybrán mezi tři, kteří mohli své projekty osobně představit králi Gustavovi. „Setkání bylo milé. Král se ke skautskému hnutí hlásí, sám si skautskou výchovou prošel. Princezna Samma se zase podílí na projektech realizovaných místní skautskou organizací, takže nic formálního,“ vzpomíná na předávání cen.
Jen pro doplnění – na začátku se vybírá z prací čtyřiceti milionů skautů z 216 zemí. Skautský program Messengers of Peace se snaží inspirovat mladé lidi po celém světě, aby se zapojovali do společensky prospěšných aktivit. Na webu Světové organizace skautského hnutí každý rok přibývají stovky takových projektů. Ocenění Messengers of Peace však získá jen několik vůdčích osobností.
Se saúdskou princeznou jsem brzy našel společnou řeč
Švédský panovník se podle Medka zajímal o generační obměnu Junáka – českého skauta a o nárůst jeho členů. „No a saúdská princezna Samma pomáhá organizovat dobrovolnické projekty v humanitární oblasti, a jelikož i činnost Kaprálova mlýna je postavena na dobrovolnících, brzy jsme našli společné téma. Navíc stejně jako její matka patří k části královské rodiny, která usiluje o zlepšení postavení žen a o reformy, má za to můj obdiv.“
Do Kaprálova mlýna pravidelně jezdí skauti z celé Evropy, ale třeba i univerzita ze Sheffieldu. S provozem pomáhají zahraniční dobrovolníci, angličtina tu je proto nezbytností i pro kuchařky.
Michal Medek musel rozhovor pro Aktuálně.cz posunout, neboť se v polovině prosince věnoval delegaci slovinských skautů, kteří za brněnskými skauty do střediska v Moravském krasu přijeli načerpat inspiraci. Chtějí totiž rekonstruovat svou národní skautskou základnu.
„Příběh Kaprálova mlýna je inspirací pro skauty v řadě zemí. Nejdůležitější na celém projektu jsou mladí lidé, kteří zde sbírají dovednosti pro to, aby zanechali svět lepším, než jaký ho našli,“ uzavírá Michal Medek a dodává, že ocenění, které převzal osobně z rukou švédského krále Karla XVI. Gustava, nenáleží jen jemu, ale všem, kdo se na skautské základně Kaprálův mlýn podíleli.
Čeští skauti se na světové scéně prosazují pravidelně. O letních prázdninách 2016 se domažlickým skautům podařilo natočit nejúspěšnější skautské video všech dob | Video: Natálie Böhmová | 03:13
autor: Zuzana Hronová


description: Smetana byl dlouholetým dramaturgem pařížského hudebního klubu Gibus nebo manažerem a producentem romské kapely Kale.

title: Zemřel hudebník a producent Jiří Smetana, autor textu k písni Slunečný hrob

maintext:
26. 12. 2016
Ve věku 71 let zemřel hudebník a producent Jiří Smetana. Serveru iDNES.cz to potvrdila jeho dcera Emma Smetana. Byl mimo jiné autorem textu k písni Vladimíra Mišíka Slunečný hrob, dlouholetým dramaturgem pařížského hudebního klubu Gibus nebo manažerem a producentem romské kapely Kale. Smetana se narodil 16. prosince 1945. V roce 1972 emigroval do Francie. Ve známém pařížském hudebním klubu Gibus dělal nejprve diskžokeje, od roku 1979 ho pak vedl jako umělecký ředitel. Objevil některé světové hvězdy, například kapelu The Police se zpěvákem Stingem, The Clash, zpěvačku Annie Lennox nebo skupiny Blur a Oasis. Byl také dlouholetým manažerem zpěvačky Věry Bílé se skupinou Kale.
autor: ČTK


description: Během listopadu a prosince opět brázdil česká a moravská města vánoční kamion s Coca-Colou. Lidem nabídl opak všeho, co si dřívější generace představovaly pod…

title: Fotky: Do města přijel Santa s colou. Tradice nám neberou cizinci, vzdáváme se jich sami


description: Téměř všichni členové pěvecké části souboru písní a tanců Alexandrovci byli na palubě letadla Tu-154 ruského ministerstva obrany, které se v neděli zřítilo do…

title: Fotky: Alexandrovci přežili rozpad SSSR, v Praze byli poprvé v 1937. Zpívali s nimi Gott i Bílá


description: Ofocený diář Václava Havla z roku 1977 skrývá zážitky z vazby, náčrtky faustovského tématu i připomínku, že má koupit na Hrádeček travní semena.

title: Neznámý Havlův deník se skrýval v diáři z Mototechny. Nabízí vše od Charty po travní semena

maintext:
AKTUALIZOVÁNO před 1 hodinou
Knihovna Václava Havla vydala publikaci Zápisky obviněného, která v sobě skrývá ofocený diář Václava Havla z roku 1977. Tehdy pobýval půl roku ve vyšetřovací vazbě po zveřejnění Charty 77. Dokument doplňují statě jeho přátel, kteří jsou z Havlových strohých poznámek tužkou schopni vydedukovat více než běžný čtenář bez znalosti souvislostí. Diář objevil David Dušek, když likvidoval pozůstalost svého dědečka, spisovatele a disidenta Zdeňka Urbánka, blízkého přítele Václava Havla. Rozhodl se ho vydat celý, aby nevznikaly dohady, co zatajil. Kromě úvah, deníkových zápisků a náčrtků her či povídek se tak čtenář rovněž dozví o nutnosti koupit travní semena či vymalovat chlívek na Hrádečku.
Málokdo tušil, že pět let po smrti Václava Havla by se ještě mohl objevit nějaký jeho nový text, o němž se navíc sám autor nikdy nezmiňoval. A již zřejmě nikdo by netipoval, že by se tento text mohl skrývat v diáři opravárenského závodu Mototechna z roku 1977.
Objevil ho zde David Dušek, když likvidoval pozůstalost po svém dědečkovi Zdeňku Urbánkovi, spisovateli, překladateli a disidentovi, jinak též blízkém příteli Václava Havla a většinou prvním kritikovi jeho nových prací.
V modrém diáři se ukrývaly osobní poznámky, myšlenky a nápady Václava Havla ze čtyřměsíční vazby v cele 379 v pražské ruzyňské věznici od 14. ledna do 20. května 1977. Havel byl tehdy zatčen po zveřejnění Charty 77.
Zápisky jsou stručné, útržkovité, psané obyčejnou tužkou. S jejich rozluštěním pomohla Duškovi dlouholetá asistentka Anna Freimanová. Postupně rozkrývaly nejen seznamy knih, které přečetl, seznamy léků, které dostal, dopisy, které z vězení napsal, ale i koncepty her a esejů, jež se chystal napsat, či záznamy snů a nálad. Zápisky obsahují i plány do budoucna, včetně seznamu hostí na oslavu jeho propuštění či menu, které se ten den bude podávat.
Z vězeňského deníku je cítit jeho osobní nejistota, zda tuto první konfrontaci s vyšetřovateli, dozorci a prokurátory zvládne, zda obstojí tváří tvář moci, proti níž bojoval, a zda až vyjde z vězení, bude ještě stále disidentem. Jeho nejistotu ještě prohlubovaly zprávy, které se mu donesly o smrti filozofa Jana Patočky po namáhavých výsleších kvůli Chartě 77.
„Temné myšlenky: zhoršení obecné situace – snadná volba – odtud se nikdo tak hned nevrací – všechno sečtou…,“ poznamenává si například 29. ledna 1977.
Dlouholetý Havlův přítel a pozdější velvyslanec v USA či Británii Michael Žantovský ve své stati k Zápiskům obviněného upozorňuje na Havlovu naivitu při výsleších s „hodným“ vyšetřovatelem, k němuž se ve své samotě a depresích upíná jako k někomu, s nímž si lze popovídat. Upozorňuje i na jeho dilema poté, co sepsal dopis prokurátorovi, v němž sice nechce ustoupit ze svých přesvědčení, ale slibuje, že když ho propustí, nebude své názory prezentovat veřejně. Nejprve se raduje z toho, jak lišácky na režim vyzrál, později však na dopis nahlíží jako na osobní selhání.
„Neříkám v tom nic, co si nemyslím a co není pravda, ale vzhledem ke kontextu to může působit hrozně. Jsem zoufalý, je to totiž půl pravdy!“ píše ve svém deníku Václav Havel.
„Havel se pak tímto svým ‚proviněním‘ trápil po léta, a to i přes to, že mu nikdo nikdy nic nevyčítal. Sám pro sebe prostě došel k závěru, že odčinit je může pouze tím, že podruhé již v žádném případě neuhne a skončí ve vězení. A teprve když se tak skutečně stalo, byl s to tuto svou negativní zkušenost se sebou samým čestně uzavřít a dosáhnout vnitřního usmíření,“ napsal k nově nalezeným poznámkám filozof a diplomat Martin Palouš.
V diáři národního podniku Mototechna je také rozpracováno několik her a povídek. Často zaznívá faustovské téma, které pak Havel zužitkuje v roce 1985 ve hře Pokoušení.
Dne 11. dubna si kromě poznámky, že měli k jídlu velikonoční mazanec, do diáře napíše velkým písmem do rámečku: „Faustovská látka vynalezena!“
Dny, kdy načrtává dialogy a situace, se střídají s dny, kdy upadá do deprese a píše o svých niterných pocitech: „Jsou tu samé ošklivé věci – žádná kytka, žádná barva, žádná hudba, nic. Člověk tu plesniví – je to k ničemu? Má to nějaký smysl?“ ptá se 16. února.
Svou sklíčenost se snaží přetlouci až pedantsky bodovým harmonogramem, co udělá, až ho propustí: „Ihned ostříhat, velká koupel, večeře s Olgou U Labutí, americké cigarety, humrový koktejl, Cinzano, minutka s tatarskou omáčkou, salát, bílé víno, ovoce se šlehačkou, sýry, káva. (…) Hluboký spánek do desíti, 11–14 procházka s Olgou po Petříně a Pohořelci, 15-nekonečno – den otevřených dveří.“ Následuje dlouhý seznam jmen svých přátel, které po propuštění pozve.
Čtenáře ofocené listy diáře zaujmou právě prostřídáváním existenciálních pasáží s ryze praktickými poznámkami. Poslední dny onoho roku 1977, 30. a 31. prosince, obsahují například pečlivě očíslované položky, co je potřeba udělat na Hrádečku: „(…) koupit sekačku, travní semeno, maliny za špejchar?, košíky do kuchyně?, naolejovat plot, pole?, zeleninová zahrádka?, přinést hodně dřeva, vymalovat chlívek, vyčistit krb (…)“
Diář po dlouhých debatách zveřejnil nálezce a editor David Dušek nakonec v plném znění, a to i měsíce, kdy už Václav Havel ve vězení nebyl. Dle editorových slov ho prý děsila představa, že neotisknutím všech pasáží „vyvolají řetěz podezření a diskusí o tom, co jsme zamlčeli a co skrýváme“. Upozorňuje, že diář podle něj neobsahuje žádné neotisknutelné nebo neznámé skutečnosti.
Pro zveřejnění celého diáře se Dušek mimo jiné rozhodl proto, že díky Havlovým osobním poznámkám „máme možnost poodhalit jeho osobu ve chvíli těžké životní zkoušky, provázené pocitem výčitek a osobního selhání“. Editor na závěr vyjádřil přání, aby Zápisky obviněného ukázaly lidem Václava Havla jako živého člověka, ne jako „muže z mramoru“, jak je na něj mnohdy nahlíženo.
autor: Zuzana Hronová


description: Štve vás práce, partner, šéf či nešťastná láska? Od vzteku si můžete ulevit v nově otevřeném podniku v Brně.

title: Fotky: Totální destrukce. V Brně můžete zničit celou místnost, zbavíte se tak stresu

maintext:
před 17 hodinami
Štve vás práce, partner, šéf či nešťastná láska? Od vzteku si můžete ulevit v nově otevřeném podniku Anger Room. Tam si za menší poplatek pronajmete na pár minut prostor, kde ze sebe všechen stres a napětí vymlátíte na připraveném nábytku. Podnik otevřeli tři kamarádi z Brna podle obdobných prostorů v zahraničí.
Kousek od brněnského Cejlu si mohou lidé od prosince vyzkoušet netradiční zážitek. Tři kamarádi tam otevřeli podnik Anger Room, ve kterém si zákazníci platí za ulevení si od vzteku a napětí tím, že rozmlátí vybavenou místnost.
“Lidé se tady mohou legálně vyblbnout bez větších obav, že by měli problémy s policií nebo že by po sobě museli uklízet. Nemají pak potřebu být agresivní, lépe se jim pracuje a třeba tím mohou vyřešit i vlastní psychické problémy," popisuje majitel Tomáš Šimek.
Fenomén, který vznikl zhruba před deseti lety v Americe, se tak konečně dostal do Česka. Kromě Brna by se brzy mohl objevit i v Praze. A podle všeho by právě i Anger Room mohl zafungovat podobně dobře jako třeba únikové hry, kterými se to ve velkých českých městech jenom hemží.
Na video z návštěvy Aktuálně.cz se můžete podívat zde:
Jak se zbavit vzteku? Využijte ho a rozmlaťte, co se dá | Video: Jakub Plíhal, Prokop Vodrážka | 01:07
autoři: Prokop Vodrážka, Jakub Plíhal


description: Režisér Wes Anderson se vrací ke zvířatům i animaci. Osm let po Fantastickém panu Lišákovi uvede do kin film Isle of Dogs, ve kterém zazní hlasy Edwarda…

title: Wes Anderson chystá animovanou psí komedii s Billem Murrayem a Yoko Ono

maintext:
před 16 hodinami
Wes Anderson představuje svůj nový film. | Video: YouTube
Režisér Wes Anderson se vrací ke zvířatům i animaci. Osm let po Fantastickém panu Lišákovi uvede do kin film Isle of Dogs, ve kterém zazní hlasy Edwarda Nortona, Scarlett Johanssonové, Yoko Ono, Billa Murraye nebo Tildy Swintonové. Režisér kromě ohlášení filmu, který se bude točit v Anglii, vyhlásil charitativní sbírku. Za každých 10 dolarů věnovaných nadaci Martina Scorseseho, která restauruje staré filmy, získá dárce možnost navštívit plac a podívat se, jak Anderson pracuje při natáčení snímku. Zatím jeho poslední projekt Grandhotel Budapešť měl premiéru před dvěma roky, letos natočil pro módní značku H&M vánoční reklamu s Adrienem Brodym.
autor: Kultura


title: Recenze: Do Národního dorazil Spalovač mrtvol. Martin Pechlát ho hraje jako úplně obyčejného chlápka

maintext:
20. 12. 2016
Slavná novela Ladislava Fukse je režijním debutem Jana Mikuláška v činohře Národního divadla. Režisér provokativně opomíjí inscenační zákonitosti a hru zasadil do současnosti. "Svébytnými divadelními prostředky poukazuje na aktuální hrozbu latentního fašismu, který může dřímat v duši každého normálního občana – ochránce odvěkých jistot," píše v recenzi Saša Hrbotický.
Bylo by bláhové čekat, že jeden z nejoriginálnějších divadelních režisérů současnosti Jan Mikulášek se ve své jevištní verzi Spalovače mrtvol dopustí jakékoliv citace legendární filmové adaptace z roku 1968, v níž svou životní roli vytvořil Rudolf Hrušínský.
Mikuláškova dramatizace slavné Fuksovy novely je zcela odlišným uměleckým dílem, které se na úkor větší dramatičnosti děje a psychologických zvratů zaměřuje na nový výklad jednotlivých figur, ale především na výtvarnou neotřelost.
Přesto se nakonec vyzněním tolik neliší ani od knižní ani od panoptikální filmové podoby. Jen prostě svébytnými, divadelními prostředky poukazuje na aktuální hrozbu latentního fašismu, který může dřímat v duši každého normálního občana – ochránce odvěkých jistot.
Režisér Mikulášek ve spolupráci s dramaturgyní Martou Ljubkovou, dvorním scénografem Markem Cpinem a light designérkou Pavlou Beranovou přesadili příběh spořádaného zaměstnance krematoria, jenž propadne lákadlu nacistické ideologie, do reálií dnešního světa.
Nedivme se tedy, že poprvé zastihujeme spokojenou rodinku Kopfrkinglových před nákupním centrem, obtíženou papírovými taškami. Anonymní monumentální prostor v chladné bílošedé kombinaci navozuje pocit cizoty. Tři obrovské skleněné výklady člení scénu, ale zároveň se stávají místem, kam se děj čas od času přesouvá.
Za prvním z nich jsou umístěny tři monitory s průběžně promítanými klipy šťastné rodiny či záběry divokých zvířat. Za dalším odhalíme velkou koupelnu, která zároveň slouží jako společenská místnost. Třetí z výloh ukrývá krematorium, ale také pochmurnou smuteční krajinu, do níž se chodí skrýt spalovačův syn.
Některé Mikuláškovy scénické nápady jsou srozumitelné, jiné spíš surrealisticky bizarní, ve výsledku ne tolik účinné. Často jsou postaveny na kontrastu mezi tím, co postavy verbálně sdělují, a jejich skutečným chováním či dalším děním na scéně.
K nejpůsobivějším patří Kopfrkinglovo sentimentální velebení rodinné vánoční idyly, při němž se na jevišti rozpoutá apokalyptický obraz konzumního šílenství: rozběsněný dav s papírovými taškami bere útokem nákupní centrum, zatímco oddaná manželka Lakmé z posledních sil vleče z obchodu umělý vánoční stromek. Anonymní chór mužů a žen s bílými maskami i bez masek se stává neoddělitelnou, většinou funkční součástí také mnoha dalších jevištních situací. Naproti tomu opakované zvukové efekty s řvoucím tygrem vytvářejí jen polopatickou ilustraci.
Karel Kopfrkingl v podání Martina Pechláta je sice člověk s trochu neobvyklým povoláním, ale jinak nenese rysy patologické vyšinutosti. Je to zkrátka obyčejný chlápek, co se živí jako spalovač mrtvol, starostlivý manžel i otec dospívajících dětí Miliho a Ziny. Donekonečna omílá, jak ctí spořádaný život, a při pouhém pokusu vyslovit slovo rozvod dostává záchvaty dávení. Kdyby další děj nebyl notoricky známý, diváka by nejspíš nenapadlo, že se z laskavého muže stane vraždící stvůra.
Pechlátův Kopfrkingl si svým příjemným, vemlouvavým hlasem stěžuje na vlastní nedostatečnost v péči o rodinu, jedním dechem však projevuje manželce i dětem veškerou náklonnost, dokonce neváhá ocitnout se s nimi na zemi v láskyplném rodinném klubku. Až posléze u něj začne probleskovat utajená chlípnost pečlivě ukrývaná pod maskou laskavosti. A teprve pod vlivem přítele a uvědomělého nacisty Williho Reinka se ústřední hrdina změní v bezcitného kariéristu a vraha zcela podléhajícího zrůdné ideologii.
Postava přítele Williho je v podání Vladimíra Javorského jakýmsi Koprfkinglovým druhým já, sugestivním našeptavačem zla. Nejenže Martin Pechlát a Vladimír Javorský představují vizuálně podobné typy, ale záměrně používají i podobně tlumených výrazových prostředků, jejich projev je civilní, skoro všední s lehkým podtextem zlověstnosti.
Vžitou představu tiché a submisivní spalovačovy manželky úspěšně narušuje Pavla Beretová. Její Lakmé nečekaně spojuje pocit beznaděje a vzdoru, třeba když v zoufalství pokropí fašistu Reinka sprškou mandlí, nebo v drásavém konci, kdy se marně snaží odvrátit manžela dlouhými polibky od zamýšlené vraždy.
Nečekaně velký prostor dostává v Mikuláškově inscenaci role zpola dětského, zpola chlapeckého syna Miliho. Pro Radúze Máchu je to po Tibergeovi v Manon Lescaut a Prozorovovi ve Třech sestrách další, charakterově diametrálně odlišný a maximálně zúročený herecký úkol.
Co Fuks ve své knize jen ostýchavě naznačuje, to se v divadelní adaptaci vyjevuje naplno. Opakované Kopfrkinglovy dotazy na synovo časté, blíže nespecifikované toulání i veškerá starostlivost o to, s kým se Mili přátelí, je jen zástěrkou pro otcovskou homofobní paniku.
Máchův Mili má v sobě klukovskou hravost, jímavost a zranitelnost, ale také už probuzenou sexualitu, jak se to naplno prozradí ve scéně, kdy se Mili slastně vine k tělu polonahého boxera. Právě skrze postavu Kopfrkinglova syna se tak v inscenaci zřetelně vyjeví ryze aktuální úvaha nad tím, kdo je větším nebezpečím pro společnost, zda ten, jenž se vymyká ze stereotypních společenských rámců, nebo spořádaný, normální občan, který se bije v prsa jako ochránce konzervativních hodnot.
Mikuláškův debut v činohře Národního divadla bude bezpochyby přijímán kontroverzně, protože svým provokativním opomíjením inscenačních zákonitostí a standardních režijních postupů ani on nezapadá do ustálených diváckých představ a rámců.
Ladislav Fuks: Spalovač mrtvol, činohra Národního divadla ve Stavovském divadle 15. 12. 2016, dramatizace: Marta Ljubková, Jan Mikulášek, režie: Jan Mikulášek
Hodnocení: 70 %
autor: Saša Hrbotický


description: Niagara, levandulová pole v Provence, aktivní vulkán na Reunionu. Tam všude loni fotografovaly drony. Podívejte se na nejlepší záběry roku.

title: 20 nejlepších fotek pořízených z dronu: od levandulových polí po rumunské serpentiny

maintext:
před 1 hodinou
Niagarské vodopády, levandulová pole ve francouzské Provence i jedna z největších aktivních sopek na světě. Tam všude se loni vznášely a fotografovaly drony. Server Dronestagr.am, kde se piloti těchto strojů sdružují, vybral z desetitisíců záběrů dvacet nejlepších. A je na co se dívat.
Mohlo by se zdát, že Dronestagr.am má něco společného s Instagramem, ale není to tak. Je to naprosto samostatná a relativně nová sociální síť, která vznikla v roce 2014 a setkávají se tam piloti dronů z celého světa. Renomé si získala mimo jiné i tím, že spolupracuje s National Geographic. Společně pořádají speciální fotosoutěž určenou pro snímky pořízené z dronů.
Řadu vítězných snímků z této soutěže Dronestagr.am zařadil také do letošního výběru 20 nejlepších fotek roku a Aktuálně.cz získalo svolení tyto snímky publikovat.
Snímky z dronů hrají ve světě stále významnější roli, o čemž svědčí mimo jiné i fakt, že se začínají umísťovat i na nejvyšších příčkách renomovaných světových fotosoutěží. Například absolutní vítěz letošního ročníku Travel Photographer of the Year, Portugalec Joel Santos, se prosadil právě díky snímkům pořízeným létající kamerou.
(Dronestagr.am najdete také na Facebooku a na Instagramu.)
autor: Tomáš Vocelka


description: Zpěvačka Lady Gaga řekla, že trpí posttraumatickou stresovou poruchou. Se syndromem se potýká denně a velkou podporou pro ni byla rodina, přátelé a lékaři.…

title: Trpím posttraumatickou stresovou poruchou po znásilnění, přiznala Lady Gaga

maintext: Today I shared one my deepest secrets w/ the world. Secrets keep you sick w/ shame ❤Watch this video #ShareKindness https://t.co/Rynfxekz3Z


description: Ve věku 93 let dnes v jedné z pražských nemocnic zemřela herečka Luba Skořepová. ČTK to řekla její přítelkyně Helena Váňová. Emeritní členka Národního divadla…

title: Zemřela herečka Luba Skořepová. Bylo jí 93 let, přesto donedávna hrála ve třech divadlech

maintext:
AKTUALIZOVÁNO před 14 hodinami
Ve věku 93 let dnes v jedné z pražských nemocnic zemřela herečka Luba Skořepová. ČTK to řekla její přítelkyně Helena Váňová. Emeritní členka Národního divadla během svého téměř sedmdesátiletého působení na české první scéně vytvořila na 160 rolí. Více než stovku dalších rolí ztvárnila ve filmu a v televizi. Hrála po boku slavných herců a pod vedením věhlasných režisérů. Ještě po devadesátce účinkovala na třech divadelních scénách.
Téměř 160 rolí vytvořila během svého takřka sedmdesátiletého působení v Národním divadle jeho emeritní členka, herečka Luba Skořepová. Hrála po boku slavných herců a pod vedením věhlasných režisérů. Více než stovku dalších rolí ztvárnila ve filmu či v televizi.
I po devadesátce hrála v divadle a natáčela. Skořepovou diváci znali jako neúnavnou herečku. Na prknech české první scény se poprvé objevila už v roce 1945 ve Vančurově hře Učitel a žák a členkou činohry byla plných 65 let. "Když ve zlaté kapličce vystoupila poprvé, byla to zkrátka ještě novostavba," shrnul to před časem David Prachař.
V posledních letech hrála například v Divadle v Řeznické, kde slavil úspěchy její ženský trojobraz Mydlibaba a ty druhé. Na stejném jevišti uvedla monodrama Pomluva, přibližující život francouzské královny Marie Antoinetty, jak se o něm v učebnicích nikdo nedočte. Další monodrama s názvem César a Drana uváděla donedávna na komorní scéně Městských divadlech pražských.
Účinkovala i v divadlech Metro a U Valšů. Podle Váňové hrála Skořepová ještě před dvěma lety ve třech divadlech.
Skořepová byla i spisovatelka
Luba Skořepová byla nejen uznávanou herečkou, ale i spisovatelkou. Je autorkou řady knih. Například v té nazvané Nebe, peklo, ráj, která vyšla v roce 1999, herečka vzpomínala na slavnou gardu Národního divadla v Praze a přiblížila odvrácenou stranu herecké slávy.
"U žádné jsem se tolik nezasmála a nebrečela, jako při téhle. Nemám ráda vzpomínky, spíš si ty události z let minulých přitahuji a prožívám je znovu. Stávám se opět mrnětem, malou holkou z kašičky, pubertální slečnou na gymnáziu," uvedla tehdy Skořepová, která se také zabývala odhalováním tajů přírody, astrologií, numerologií, sbíráním léčivých bylin či polodrahokamů.
Ještě loni Skořepová v kavárně Nové scény v Praze představila svou osmnáctou knížku. Má název Maminčina kuchařka a vznikla podle sešitu receptů, kterou v její rodině opatrovali stovku let.
Libuše z Náchoda
Skořepová se narodila v Náchodě jako Libuše, ale odmalička byla pro každého Luba. Jejími spolužáky v Náchodě byli například Josef Škvorecký či pozdější režisér vinohradského divadla František Štěpánek.
Do Národního divadla přišla v roce 1948. Tři roky předtím však již působila ve Studiu Národního divadla, kde se setkala mimo jiné s Milošem Kopeckým či Milošem Nesvadbou. Členkou činohry byla plných 65 let.
Desítky postav vytvořila i v televizních filmech či seriálech, z poslední doby například v seriálech Šípková Růženka, Náměstíčko, Náves, Příkopy či Cukrárna. Léčitelku, která vyrábí zázračné lektvary, ztělesnila ve filmu Tomáše Vorla Cesta z města.
Když v září 2013 slavila Skořepová devadesátiny, věnovala jí činohra reprízu Našich furiantů, kterou sledovala jako divák. Když ji před přestávkou kolegové Ondřej Pavelka a David Prachař vyvolali před oponu, odtajnila, jak to je ve skutečnosti s jejím věkem. "Ani jsem nevěřila, že mi bude tolik. Víte, jsem z Náchoda a tam byla porodní bába, která pila rum. Když jsem se narodila, byla prý láhev skoro prázdná. A tak mě napadlo, že do matriky napsala něco jiného," rozesmála tehdy celé hlediště.
Rozvodů nelitovala, bezdětného života ano
Luba Skořepová bla rozvedená, první manžel byl kolega z divadla Josef Pehr, druhý spisovatel, autor detektivek Pavel Hanuš. V obou případech prý přišli na to, že se k sobě nehodí, a rozešli se v dobrém. Taky prý proto, že nebyly děti.
"Dnes jsem ráda, že nejsem nikým svázaná, cítím se o moc svobodněji ve své profesi. Takže pocit životního krachu určitě nemám. Co mě ale nepřestane bolet, je to, že se mi nepodařilo mít dítě. Vždycky jsem si přála hodně capartů. Nesmírně jsem se k tomu upínala, podstoupila spoustu lékařských vyšetření. Marně. Člověk asi nemá chtít nic křečovitě," řekla herečka kdysi v jednom z rozhovorů.
autoři: ČTK, Magazín


description: Když jí byly tři roky, onemocněla Nikol Revayová (16) akutní leukémií. V šesti letech si užila roli prvňáčka jen pár týdnů, pak jí doktoři oznámili, že se…

title: V sedmi letech si člověk neuvědomí, že umírá, říká dívka, která díky transplantaci přemohla leukémii

maintext:
před 1 hodinou
Když jí byly tři roky, onemocněla Nikol Revayová (16) akutní leukémií. V šesti letech si užila roli prvňáčka jen pár týdnů, pak jí doktoři oznámili, že se nemoc vrátila. Již neexistovala jiná možnost vyléčení než transplantace kostní dřeně. Dárce se našel rekordně rychle v Českém národním registru dárců kostní dřeně a ona podstoupila v Motole úspěšnou transplantaci. Dnes je Nikol studentka Pedagogického lycea v Přerově, v krásné sportovní dívce, která závodně provozuje aerobik, by jen málokdo hledal pacientku hematoonkologie. Nedávno se setkala s paní Lenkou, svojí zachránkyní.
Pamatujete si něco z vašeho prvního onemocnění leukémií – byly vám tehdy tři nebo čtyři roky.
Z prvního onemocnění si nic nepamatuju. Sem tam mi nějaké fotky připomenou střípky z toho, co bylo, ale jinak si toho moc nevybavuju.
Co jste prožívala jako prvňáček, když vám po dvou týdnech školy řekli, že máte znovu akutní leukémii a musíte na dlouhý čas do nemocnice?
V první třídě vám nedojde, že leukemie je rakovina a že vlastně umíráte. Tím, že jsem už jednou byla nemocná a znala jsem personál, mi to připadalo jako „dovolená“. Samozřejmě jsem nebyla natěšená, ale na druhou stranu to nebylo nic neznámého.
Jak dlouho trvalo, než vám našli vhodného dárce? Jak moc riziková transplantace byla?
Transplantace kostní dřeně Transplantaci kostní dřeně absolvuje v České republice ročně několik set pacientů. Z toho 75 % dárců krvetvorných buněk je od nepříbuzného dobrovolného dárce. Bohužel pro každého čtvrtého pacienta se "jeho" dárce kostní dřeně nenajde. Proto je tak nutné počet dobrovolníků v registru neustále zvyšovat. Český národní registr dárců dřeně je seznam dobrovolníků, kteří jsou ochotni darovat v případě potřeby nepatrnou část svých krvetvorných buněk k záchranné transplantaci kostní dřeně, a to anonymně komukoliv, kdo by tuto pomoc potřeboval. Jak vstoupit do registru? Čtěte zde
Netuším, jak moc byla transplantace riziková. Popravdě mě nikdy nenapadlo se na to vyptávat a asi se na to už ptát nebudu. Hlavní je, že jsem teď zdravá. A co se týče dárce, tak jsem měla štěstí. Našel se zhruba do dvou měsíců, což je v České republice celkem cenné.
Co vám z tohoto období nejvíce utkvělo v paměti?
Je toho strašně moc. Bylo mi sedm a v tomto věku si toho zapamatujete hodně. Bohužel si pamatuju i chvilky, které mě dokonce pořád dokážou rozbrečet. Ale je pravda, že jak v Olomouci na oddělení 21B, tak i v Praze v Motole na hematoonkologii je skvělý personál, který se vám jako dítěti snaží pobyt v nemocnici hodně zpříjemnit. Těchto chvilek si vybavuju poměrně hodně.
Kdy jste si mohla konečně říct: „Mám vyhráno!“? A může se ještě choroba vrátit, když jste absolvovala úspěšnou transplantaci?
Nikdy. Podle mého názoru je to moc závazné. Znám hodně různých příběhů, šťastných i nešťastných. Jsem zdravá, ale člověk nikdy neví. Ano, nemoc se může vrátit a několika lidem se to stalo. Já si můžu jen přát, že se mi to nestane.
Jste dnes nějak zdravotně limitovaná, je pro vás něco rizikové, musíte se něčemu vyhýbat, šetřit se?
Vyhýbat se ničemu nemusím. Dělám závodně aerobic, takže si myslím, že fyzickou zátěž zvládám jako normální člověk.
Jak se vám daří ve škole a jak v aerobiku?
Se školou jsem spokojená. Učím se hodně a podle toho taky celkem vypadají mé výsledky. Studuji pedagogické lyceum a tato škola je pro mě jako dělaná. Nejvíce mě baví psychologie. A v aerobiku jsem vděčná za každý trénink nebo závod. Mám ty nejlepší trenérky a skvělý tým.
Jaký zážitek jste si odnesla loni ze setkání se svou dárkyní, mladou paní z Ústí nad Orlicí?
Bylo to něco nepopsatelného. Jsem moc ráda, že jsem se s Lenkou mohla seznámit. Je moc milá a dokonce jsme přišly i na pár společných zálib nebo vlastností.
Proč vlastně nejsou setkání dárců a zachráněných příliš doporučována? Poděkovat by určitě chtěl každý vyléčený pacient.
Nejsem si jistá, že by každý pacient pozvání přijal. Poděkovat sice chce každý, ale hodně lidí se může leknout. Setkání nejsou doporučována nejspíš z toho, že do určité doby po transplantaci je pořád ve hře určité riziko.
Pomohla vám choroba nahlížet na svět jinak než lidé, kteří si touto těžkou zkouškou neprošli?
Určitě. Hodně lidí mi říká, že jsem „myšlenkami napřed“ oproti svým vrstevníkům. Vážím si života a chci v něm být úspěšná.
Angažujete se nějak v propagaci dárcovství kostní dřeně?
Nevím, jestli bych to úplně nazvala angažovaností, nicméně jsem v tomto roce napsala několik článků a dala pár rozhovorů. Dokonce jste mě mohli vidět i v televizi nebo na tiskové konferenci Barum rally.
Jaké máte další plány, co je vaším snem?
Snů mám hodně. Chtěla bych zkusit nějakou letní školu nebo jen dvoutýdenní kurz v Anglii, také opering nebo zkusit animátorku o letních prázdninách někde u moře, udělat si všechny možné kurzy, jako například lektor aerobiku nebo lektor lyžování. A co se školy týče, chtěla bych se věnovat pedagogice nebo psychologii, ale ve hře je také logopedie. Poslední dobou mám v hlavě myšlenku, že bych si chtěla otevřít soukromou školku v Praze. Je toho hrozně moc.
autor: Zuzana Hronová


description: Dokumentární i hrané filmy týkající se života i tvorby dramatika a bývalého prezidenta Václava Havla uvede dvoudenní filmový maraton.

title: S Havlem o Havlovi. V Praze proběhne filmový maraton o bývalém prezidentovi


description: Na televizních obrazovkách se znovu objeví pořad Manéž Bolka Polívky. Česká televize natočí 54. díl oblíbené show 13. a 14. ledna tradičně ve Sportovní hale…

title: Na Českou televizi se po dvou letech vrátí Manéž Bolka Polívky. Hostem bude i Marie Doležalová


description: Agentura Lewron Music Center končí s pořádáním hudebních cen Anděl, o které se starala 13 let. „Po dohodě s IFPI (Českou národní skupinou Mezinárodní federace…

title: Hudební ceny Anděl po 13 letech přestane pořádat Lewron Music


title: Ve věku nedožitých 97 let zemřela legenda francouzského filmu Michèle Morganová

maintext:
20. 12. 2016
Zemřela francouzská herečka Michèle Morganová. S odvoláním na rodinu to dnes oznámila agentura AFP. Jedna z největších legend francouzského filmu dvacátého století oslavila v únoru 96 let. Byla hvězdou ve filmu Velké manévry z roku 1955 a řadě dalších snímků. "V nedožitých 97 letech se dnes ráno nejkrásnější oči kinematografie definitivně zavřely," oznámila rodina. Využila přitom přezdívky, kterou na počest jejích výrazných očí začali před lety používat filmoví fanoušci Morganové. Pařížanka, vlastním jménem Simone Renée Rousselová, se proslavila především ve filmech z 30. až 50. let. Hrála do 90. let, tehdy především v televizních filmech.
autor: ČTK


description: V sobotu v Los Angeles proběhla světová premiéra nového snímku Star Wars: Rogue One. Ten sleduje příběh skupiny netradičních hrdinů, kteří se dají dohromady,…

title: Foto: Nové Star Wars měly premiéru. Na červeném koberci přistál X-Wing a pochodovali stormtroopeři


description: Nový snímek Star Wars: Rogue One vypráví příběh skupiny netradičních hrdinů, kteří se dají dohromady, aby splnili odvážný a zdánlivě nemožný úkol: Ukrást...

title: Hvězda smrti by za den spolkla všechny peníze světa. Tohle jsou její slabiny, zbraně a unikátnosti

maintext: Nový snímek Star Wars: Rogue One, který dnes vstoupil do kin, vypráví příběh skupiny netradičních hrdinů, kteří se dají dohromady, aby splnili odvážný a zdánlivě nemožný úkol: Ukrást plány Hvězdy smrti. To, jestli se to skupině vedené mladou rebelkou Jyn Erso povede, se dozvíte až v kinech, v naší grafice se však již teď můžete podívat, co tento vesmírný kolos skrývá.


title: Pohanský kněz v USA smí mít na fotce v řidičáku kozí rohy. Je to stejné jako hidžáb, vysvětluje

maintext:
včera
Americký stát Maine povolil pohanskému knězi mít na fotografii v řidičském průkazu na hlavě kozí rohy. Nosí je z náboženských důvodů.
Ve Spojených státech úřady povolily pohanskému knězi, že může mít v řidičském průkazu svéráznou fotku, na které má rohy.
Kněz se však zlobil, že neobvyklou pokrývku hlavy mu museli odsouhlasit úředníci. V případě jeptišky by se prý situace řešila zcela jinak. Napsala o tom agentura AP.
Pohanský kněz Phelan Moonsong rohy, které mají sloužit jako "duchovní antény", odkládá jen když se sprchuje či jde spát. Prý prostřednictvím rohů také informuje ostatní o pohanství. Trápí ho, že to, zda smí mít na fotografii v řidičském průkazu rohy, musel posoudit stát Maine. Moonsong o nový řidičák zažádal v srpnu, kvůli neobvyklé fotografii si na něj však musel počkat.
"Co jsem žádal, nebylo jiné, než když chce jeptiška mít na fotografii řeholní oděv, muslimka hidžáb a sikh turban," řekl Moonsong.
Podle mluvčí místní správy stát fotografii muži povolil, protože to bylo z náboženských důvodů a rohy Moonsongovi nezasahovaly do obličeje, což by ztěžovalo ověřování totožnosti.
Pohanský kněz je už spokojený, nový řidičák mu byl vystaven minulý týden.
autor: ČTK


description: Štve vás práce, partner, šéf či nešťastná láska? Svůj vztek můžete zmírnit v nově otevřeném podniku Anger Room. Tam si za menší poplatek pronajmete na pár…

title: Fotky: Štve vás práce? V Brně si můžete zaplatit za místnost, kterou pak totálně zdemolujete


description: Zemřela Carrie Fisherová, představitelka princezny Leiy v Hvězdných válkách. Bylo jí 60 let.

title: Carrie Fisherová si připadala prokletá Leiou. Dokázala víc, než sama sobě přiznávala

maintext:
před 11 minutami
Zemřela Carrie Fisherová, představitelka princezny Leiy v Hvězdných válkách. Sama by si nejspíš povzdychla nad tím, že každý nekrolog ji hned v první větě spojí s onou jedinou rolí. Byla pro ni celoživotní výzvou, které tvrdohlavě čelila. Stejně jako drogové závislosti a mentální poruše.
Carrie Fisherová se narodila do světa šoubyznysu. Její matkou byla herečka Debbie Reynoldsová, jejím otcem zpěvák Eddie Fisher, oba populární entertaineři. "Jsem produktem hollywoodského incestu. Když se spolu dají dohromady dvě celebrity, na mě vidíte, co vznikne," komentovala to sama.
Když jí byly dva roky, opustil otec matku kvůli slavné Elizabeth Taylorové. Dlouhá desetiletí se s ním neviděla, přesto se o něj před jeho smrtí v roce 2010 osobně starala. Už tento kus historie odhaluje její neobyčejnou náturu.
Většinu života strávila jako oběť slávy a nejvíc tomu věřila právě ona. Zmařenost svého potenciálu sama připomínala a nejednou prohlásila, že jí role ve Star Wars připravila o méně hvězdnou, ale konzistentnější kariéru, jakou mohla mít, kdyby nebyla uvězněna v předaleké galaxii. "Leia mě provází jako vágní puch," tvrdila.
Trvala na tom, s různým důrazem v různých chvílích, že ji George Lucas neúmyslně připravil o život. Spolu s jejím nevázaným životem a komplikovaným zdravotním stavem tím živila časté veřejné mínění, že krom své největší role nic dalšího nedokázala a je vlastně troskou.
Rovněž pochybovala, že ona role byla dost dobrá v porovnání s hrdinným Lukem Skywalkerem a charismatickým Hanem Solem. A přestože její brzká smrt jako by tento obraz padlé hvězdy završila, je třeba říct, že v obojím se o sobě pletla. Dokázala toho víc než dost.
O trochu víc než ostatní
Jistě se nestala velkolepou stálicí jako Harrison Ford ani netěžila ze svého hitu jako Mark Hamill. Podílela se ale na několika filmových scénářích a v menších rolích se pravidelně objevovala před kamerou. Napsala dokonce tři autobiografie, podle jedné z nich vznikla na Broadwayi divadelní hra pro jednu osobu, v níž sama vystupovala. Od mládí měla cit pro literaturu, četla klasiky a psala poezii. A v neposlední řadě i přes nestálý milostný život vychovala dceru Billie Lourdovou, s níž měla dobrý vztah. Rozhodně nestrávila život s rukama v klíně.
Jejím problémem bylo právě, že to nedokázala. Byla vždy aktivní a odmítala se smířit s chodem událostí. "O všem se dá diskutovat. Že to nemusí být příjemné, je další věc." Neměla příliš v lásce svět smetánky Los Angeles, nejspíš právě proto, že mu byla od narození vystavená, a nesnažila se v něm proto nikomu zalíbit. "V Hollywoodu nenajdete opravdovou blízkost, protože jsou všichni tak dobří v jejím předstírání," řekla.
Oproti svým kolegům si veřejně stěžovala, svěřovala se, co jí na produkci Star Wars vadilo a s kým vším se o čem pohádala. Internet je plný seznamů toho, co všechno Fisherová na Star Wars nesnášela, až se zapomíná, čeho si na nich cenila - především svých fanoušků. Brzy měla pověst potížistky, což ji nakonec přivedlo až k nedůvěře v sebe, svůj výkon a svá rozhodnutí. Někdy během natáčení Impéria vrací úder si všimla, že bere "o trochu víc drog než ostatní", což se s roky a diagnostikovanou bipolární poruchou jen stupňovalo.
Mluvila pak otevřeně i o užívání drog, především kokainu, a závislosti na předepsaných lécích. I o drastických léčbách, které podstupovala. Zkrátka se opět ozývala, když ostatní mlčeli, a nechápala, proč je jediná. Za svou otevřenost v tématu drogové závislosti si odnesla i řadu ocenění.
Svůj ambivalentní vztah k roli Leiy potvrdila tím, že souhlasila se svou účastí na loňské Síle se probouzí. Nešlo však pro ni o návrat po třiceti letech. Roli podle svých slov stejně nikdy nemohla přestat hrát, bylo tedy nakonec uklidňující, že ji opět nějak zúročí před kamerami. Byla navíc ráda v kontaktu s publikem a na generaci svých hvězdných rodičů oceňovala právě to, že se podle ní méně izolovala. Na veřejnosti byla často plná energie a o svých problémech mluvila s nadhledem.
Své mladé kolegyni Daisy Ridleyové, jež ztvárňuje v nové trilogii hlavní hrdinku, každopádně řekla, že nikdy nesmí připustit, aby ji filmaři oblékli do otrockého kostýmu, jaký sama přijala v posledním dílu staré trilogie. Odkazovala samozřejmě na víc než na své kultovní kovové bikiny. Fisherová měla obecně dojem, že se nechala zotročit jako herečka, že jako princezna Leia neodvedla nejlepší výkon a dovolila udělat ze sebe stereotyp.
Nebyla stereotyp
Paradoxně, protože Leia je ve skutečnosti dost možná nejkomplexnější postavou staré trilogie, nejvíc se vzpírá klasické škatulce. Zatímco Luke a Han jsou klasickými hrdiny, kteří procházejí tradičním vývojem, právě v Leie se skrývá mnohem víc, než se zdá na první pohled, má nejvíc čím překvapit.
Hvězdné války začínají jejím únosem a nutností ji zachránit, ale od okamžiku, kdy Luke Skywalker otevře dveře její cely, se princezna chopí zbraně a nakonec je plnohodnotným bojovníkem. Její přesná muška už je dnes legendární. Stala se ihned jednou z nejcharismatičtějších ženských figur v popkultuře, dnes může směle stát vedle Ellen Ripleyové nebo Sarah Connorové.
Hlavní zásluhu na charakteristice Leiy má samozřejmě režisér a scenárista George Lucas, jenž se bál, že Star Wars budou moc klučičí a potřeboval v nich i silnou ženu, aby se měly divačky s kým identifikovat. Původně měla dokonce Leia splynout s Lukem v jedinou hlavní postavu ženského pohlaví, což ale nakonec Lucas považoval za příliš radikální. K této myšlence se vrátili až scenáristé sedmé epizody.
Lze ale předpokládat, že tvrdohlavost Fisherové ho přiměla udělat z Leiy ještě o kus větší hrdinku. Její povaha by nejspíš neumožňovala nic jiného. Ať tak či onak, princezna Leia rozhodně nebyla otrokyní, i když se dostávala do jednoho problému za druhým.
Největším prokletím Fisherové bylo, že tomu v mnoha chvílích věřila a jistě i v důsledku své nemoci si nedokázala s klidem vychutnat svůj nesmírný vliv na popkulturu. Vznikl kolem ní obraz padlé hvězdy, ačkoliv byla během své kariéry dál činorodá a aktivní. Její muška sice nebyla tak přesná jako ta princezny Leiy, i ona ale vydržela bojovat sama za sebe. Až do svých šedesáti.
Ve své autobiografii vyjádřila přání zemřít topící se v měsíčním světle, uškrcená vlastní podprsenkou. Média po celém světě vyjadřují sympatie k ní tím, že svým nekrologům dávají právě takový titulek.
autor: Martin Svoboda


description: Donald Trump hledá muzikanty, kteří mu zahrají na lednové inauguraci. Zatím jeho nabídku odmítli Elton John nebo Gene Simmons. Kalifornští Beach Boys zatím…

title: Beach Boys zvažují, že zahrají na Trumpově inauguraci

maintext:
25. 12. 2016
Donald Trump hledá muzikanty, kteří mu zahrají na lednové inauguraci. Zatím jeho nabídku odmítli Elton John nebo Gene Simmons. Kalifornští Beach Boys zatím jeho návrh zvažují.
Donald Trump hledá muzikanty, kteří by byli ochotni vystoupit při příležitosti jeho uvedení do prezidentského úřadu. Zatím to měli odmítnout anglický zpěvák Elton John nebo zpěvák a baskytarista americké kapely Kiss Gene Simmons.
Podle hudebního magazínu Billboard nabídku dostali i kalifornští Beach Boys, zda ji přijmout nebo ne, se ale zatím nerozhodli.
"Nabídka přišla, ale zatím nebylo rozhodnuto, zda se inaugurace zúčastní. Jakmile budou mít Beach Boys jasno, dají vědět," uvedl mluvčí kapely s tím, že se na případném inauguračním vystoupení nebudou podílet kytarista Al Jardine a baskytarista Brian Wilson.
Beach Boys v minulosti zahráli například na politických setkání Ronalda Reagana, George W. Bushe, ale i demokrata Billa Clintona.
Svoji účast na Trumpově inauguraci zatím potvrdila pouze šestnáctiletá operní pěvkyně Jackie Evancho. "Je to trochu stresující, ale jsem touto nabídkou velmi poctěna," uvedla v rozhovoru s tím, že bude zpívat americkou hymnu.
autor: Kultura


description: Anděl Páně 2 nadále vládne návštěvnosti tuzemských kin. Celkem pohádku s Ivanem Trojanem vidělo přes 420 tisíc diváků.

title: Anděl Páně 2 dominuje českým kinům, Strachovu pohádku vidělo přes 400 tisíc lidí


description: Osmasedmdesátiletý oscarový filmař, oceňovaný zvláště za díla ze 60. až 80. let, cenu převzal osobně.

title: Režisér Menzel získal na indickém filmovém festivalu cenu za celoživotní dílo


description: Každý rok astronauti a fotografové americké vesmírné agentury NASA pořídí tisíce snímků. Vybrali jsme 33 záběrů, které určitě stojí za to vidět.

title: Báječné pohledy z vesmíru. 33 nejlepších záběrů pořízených astronauty a fotografy NASA

maintext:
před 1 hodinou
Každý rok astronauti a fotografové americké vesmírné agentury NASA pořídí tisíce snímků. Vybrali jsme z nich 33 záběrů, které určitě stojí za to vidět. A pokud bychom měli vybrat jednotlivce, který by si zasloužil speciální cenu, je to astronaut Scott Kelly. Jeho záběry detailů zemského povrchu jsou úžasné.
Fotograf, který pořizuje snímky z vesmíru, má oproti tomu pozemskému jednu velkou výhodu: vesmírné stanice obvykle obkrouží Zemi několikrát za den.
A v čem je ta fotografická výhoda?
Třeba v tom, že několikrát za den vidíte nádherně barevné východy a západy slunce. Každý fotograf-krajinář potvrdí, že to je jeho tajný (a nesplnitelný) sen. Můžete také ze zcela neobvyklé perspektivy pozorovat nádherné efekty, které vytváří polární záře. A fotit neuvěřitelné obrazce zemského povrchu, které připomínají abstraktní umění.
Prošli jsme snímky americké NASA, zveřejněné během tohoto roku. A vybrali jsme fotografie, které všechny zmíněné věci ilustrují. U snímků, kde to NASA umožnila, jsme k fotkám napsali i údaje o tom, jakou technikou byly pořízeny. Není velkým překvapením, že jde ve většině případů o zrcadlovku Nikon D4, která se pro fotografování z vesmíru hodí už jen proto, že podává velice dobrý výkon ve špatných světelných podmínkách.
A pokud bychom měli vybrat jednoho astronauta, který nás svými fotkami opravdu okouzlil, byl by to zcela jistě dvaapadesátiletý Scott Kelly. Snímky tohoto bývalého bojového pilota nejsou pouhým dokumentem. Jsou to fotografie s velkým F, ve kterých je vidět jeho výtvarné cítění, smysl pro kompozici i pro abstraktní umění. Mimochodem, mnoho záběrů, které pořídil, najdete na jeho instagramu – stojí za to se tam podívat.
autor: Tomáš Vocelka


description: Jan a Zdeněk Svěrákovi chystají další společný snímek, adaptaci knihy Po strništi bos Svěráka seniora.

title: Natáčení Po strništi bos bylo náročné. Říkal jsem si, že půjde o můj poslední film, tvrdí Jan Svěrák


description: Zemřel zpěvák George Michael. Britské hvězdě, která měla řadu celosvětových hitů v 80. letech se skupinou Wham! i při pozdější sólové dráze, bylo 53 let

title: Fotky: Zemřela hudební superstar George Michael. Zpěvákovi hitu Last Christmas bylo 53 let


description: Po loňské pauze si Priessnitz zopakovali předvánoční koncert v pražském Paláci Akropolis.

title: Recenze: Priessnitz pluli ve stavu Beztíže. V atmosféře Paláce Akropolis zanechali silnou stopu


description: Britský režisér a scenárista Christopher Nolan chystá na červenec 2017 válečné drama Dunkerk, vracející se k zlomové události druhé světové války.

title: Válečné drama Christophera Nolana bude událost roku. Připomene zašlé časy velkolepého mainstreamu

maintext:
19. 12. 2016
Dunkerk - trailer | Video: Warner Bros. | 02:18
Britský režisér a scenárista Christopher Nolan chystá na červenec 2017 válečné drama Dunkerk, vracející se k zlomové události druhé světové války, konečnému ústupu britských vojsk z pevniny a ponechání Francie Hitlerovi. Ve filmu se objeví Tom Hardy, Cillian Murphy a Kenneth Branagh.
Christopher Nolan patří mezi nejuznávanější režiséry jak mezi filmovými fanoušky, tak i kritiky. Obecný konsenzus o jeho schopnostech a nepostradatelnosti je tak silný, že se mu podařilo vyjednat za svůj chystaný snímek Dunkerk honorář 20 milionů dolarů a pětinu tržeb navrch, což jsou podle magazínu Hollywood Reporter nejlepší smluvní podmínky od práce Petera Jacksona na King Kongovi.
O obdivuhodný výkon jde i proto, že Jackson onu smlouvu domluvil po svém fenomenálním úspěchu zakončení Pána prstenů, které si odneslo rekordních 11 Oscarů a pokladny kin zaplnilo k prasknutí, zatímco Nolan má zrovna za sebou Interstellar, jemuž se v žádném ohledu nedařilo tolik, jak se očekávalo.
Rozbitý Hollywood
Přes mírné zaškobrtnutí (jež ale nejde nazvat přímo neúspěchem) mu tedy studio Warner Bros. dalo najevo, že ho stále považuje za „zachránce mainstreamu“. A chystaným válečným dramatem Dunkerk o jednom ze zlomových okamžiků druhé světové války se jim schopný Brit odměňuje se vší parádou.
Ačkoliv ještě nikdo neví, jak se jeho válečné drama povede, v něm už lze rozpoznat onen velký opus, jaké dřív tvořily srdce Hollywoodu. Toto srdce se kamsi zakutálelo a doposud místo něj zeje v hrudi americké kinematografie pořádná díra.
Od sedmdesátých let se neustále rozevírají nůžky mezi konzervativní kvalitou a úspěchem mainstreamu. Přesto ještě nějakou dobu vznikaly produkce, které byly masově úspěšné a zároveň dospělé a umělecky hodnotné. Z dnešního pohledu je těžko uvěřitelné, že filmy jako Kmotr trhaly kasovní rekordy, ale nešlo o výjimky.
Byla radost pak jednou do roka udělat „podnikový večírek“ a ty nejlepší odměnit Oscarem. Jednoduše proto, že přijetí diváky, kritiky a akademiky šlo i v mainstreamové kinematografii často ruku v ruce. Na této myšlence vlastně celý systém stál a ospravedlňoval se. Jistě nevyhrál pokaždé ten nejlepší a už vůbec ne ten nejprogresivnější, většinou se ale našel kompromis, který všechny upokojil.
Odváží se konečně?
Jenže někdy na přelomu století se to zvrtlo. A nástup komiksových filmů v poslední dekádě zakončil trend, kdy se nejúspěšnější filmy zdaleka nestřetávají s tím, co lze ze staromilského pohledu považovat za ocenitelné.
Kritici se většinou přizpůsobili a pochopili, že i v barevných akčních filmech pro mladší publikum jde hledat kvalitu, akademici se ale zatvrdili.
Ceny Oscar se staly soubojem mainstreamových biografií a sociálních dramat, filmů angažovaných, ale většinou bezzubých. Každopádně poměrně nenápadných a nepasujících ke statutu velké události, jakou se ceny akademie snaží být. A ať si o Oscarech myslíme cokoliv, na branži mají pořád značný vliv, takže tato krize identity má dopad na tvůrce, a tedy i diváky.
Christopher Nolan představuje návrat k propojení kvality a kvantity. V tuto chvíli není ani tak podstatné, jestli jsou jeho poslední filmy nejlepší, jaké mohou být, ale že reprezentují ty pravé „akademické“ hodnoty a přesto cílí na nejširší masy.
Proč ho tedy zatím akademici přehlíží? Snad proto, že je Brit? Spíš stála v cestě jeho volba žánrů – zatím se nestalo, že by hlavního Oscara vyhrála komiksová adaptace nebo sci-fi. Prokletí, nebo spíš tvrdohlavou předpojatost neprolomil dokonce ani Nolanův Temný rytíř, jenž nyní na prestižním žebříčku IMDb.com zaujímá místo čtvrtého nejlepšího filmu všech dob. (Letos budou o zlom v tomto ranku bojovat Příchozí.)
Těžko říct, nakolik je Nolanův posun k válečnému dramatu ústupek dělaný právě s vědomím, že mu může konečně přinést oficiální uznání v podobě Oscara. Při pohledu na jeho zájmy, tedy posouvání hranic filmového vyprávění, se válečné drama nejeví jako přirozená volba.
Nicméně i kdyby tomu tak bylo a Nolan si záměrně vybral film vstřícný vůči vkusu akademie, nebyl by v tom zdaleka první, zdaleka poslední a vlastně by na tom nebylo nic špatného. A pokud Dunkerk fatálně neselže, měli by akademici zvážit možnost tuhle hozenou kost sebrat. Nikdy nevědí, jestli to nebude poslední příležitost připomenout si zašlý lesk hollywoodského mainstreamu.
autor: Martin Svoboda


description: Šedesátiletá herečka zemřela v úterý. O den později zemřela i její matka Debbie Reynoldsová.

title: Knihy Carrie Fisherové se po její smrti dostaly do žebříčku nejžádanějších titulů

maintext:
před 1 hodinou
Pět knih herečky a spisovatelky Carrie Fisherové se dostalo do žebříčku Amazonu, který tvoří deset nejžádanějších titulů za posledních 24 hodin, píše server The Hollywood Reporter. Do seznamu se dostaly její nejnovější memoáry The Princess Diarist, následovaly knihy Wishful Drinking a Postcards From the Edge s autobiografickými prvky. Na 11. místě byla kniha I Am a Princess od Courtney Carboneové, v níž se autorka věnovala postavě princezny Leiy z Hvězdných válek. Šedesátiletá herečka zemřela v úterý. O den později zemřela i její matka Debbie Reynoldsová, 84letá herečka, známá např. z muzikálu Zpívání v dešti (1952).
autor: mad


description: Trailer k thrilleru The Circle ukazuje stejnojmennou technologickou firmu, která boří hranice soukromí. Ředitelem společnosti je vizionář v podání Toma Hanks,…

title: Tom Hanks a Emma Watson v thrilleru Circle šmírují svět skrze moderní technologie


description: Již 10 let provozuje Aleš Bárta nemocnici v keňském Itibu. Koordinuje lékařský tým, shání peníze, ošetřuje a brodí se bahnem se sanitkou.

title: Nejhorší jsou zranění mačetou a báby potratářky, říká Čech, jenž zachraňuje lidi v Keni

maintext:
včera
Aleš Bárta pracoval jako zdravotník na úrazové chirurgii pardubické nemocnice. V roce 2004 patřil se svojí kamarádkou mezi první, kdo dorazili na Srí Lanku ošetřovat zraněné po tsunami. V roce 2006 založil v rámci humanitární organizace Adra v keňském Itibu nemocnici. Od té doby zde se svým týmem bojují s HIV, malárií či tyfem, léčí těžké úrazy po mačetách i ženy zmrzačené "bábou potratářkou". "Zvykl jsem si, a to nejen za deset let v Keni, ale i za ta léta, co jsem byl na úrazové chirurgii a vozí vám tam lidi ze silnic a přejeté vlakem. Už jsem toho neštěstí viděl tolik, že člověku otrne," říká v rozhovoru pro Aktuálně.cz. Právě má po benefičním koncertě, výtěžek půjde na novou sanitku.
Na jak dlouho jste nyní v Česku a kdy zase odlétáte do Keni?
Mám to vždy na tři měsíce. Vždy jsem tři měsíce v nemocnici Itibo a tři měsíce v Česku, kde sháním další věci, vybavení a finance. Teď odlétám 10. ledna a budu tam mít tři skupiny mediků a lékařů, vždy na jeden měsíc. O stáž v Itibu je obrovský zájem, jak mezi studenty lékařské fakulty, tak mezi hotovými lékaři, kteří mi během roku píšou, že chtějí do Keni.
Takže personálu máte dost, nikoho shánět nemusíte?
Ve skupině nás může být maximálně osm, jednak kvůli počtu lidí do auta, jednak kvůli počtu postelí v našem domečku. Na lékařských fakultách se vypíše výběrové řízení a ze třiceti až čtyřiceti studentů můžeme vzít jen pět.
Takže na Keňu jsou pořadníky…
Máme plno do září 2018.
Proč jsou tyto stáže tak oblíbené? Dostanou se tu studenti k případům a zákrokům, ke kterým by je v Česku ještě dlouho nepustili?
To také. U nás na praxi jim doktoři řeknou: „Tady se postav, mlč a dívej se a hlavně se na nic neptej, nemá na tebe nikdo čas.“ Navíc je to prezentováno jako stáž tropické medicíny, takže se tam setkávají s nemocemi, spojenými s rovníkovou Afrikou – malárií, svrabem, tyfem, parazitárními střevními chorobami. Vidí zde nemoci a stádia chorob, které by v Evropě neviděli. Lidé tu nemají možnost přijít včas k doktorovi. A samozřejmě také vidí, jak velký smysl jejich práce má.
V úterý 20. prosince se v Pardubicích konal benefiční koncert pro Itibo. Na co vybrané prostředky půjdou?
Bude to poslední část peněz potřebná pro novou terénní sanitku. Když převážíme pacienta, hrabeme se vodou a bahnem a dáváme autům zabrat. Takže v lednu, až do Keni pojedeme, vůz koupíme.
Pardubická radnice vám loni dala dotaci na ultrazvuk. Už se podařilo tento přístroj pro Itibo zajistit?
Ano, dostali jsme dotaci sto tisíc korun a už máme mobilní ultrazvuk, který je ideální pro výjezdy za pacienty.
Ve městě to tenkrát vyvolalo i některé negativní reakce – proč mají Pardubice přispívat zrovna na Keňu. Ti samí lidé ale při současné uprchlické krizi říkají, že se má pomáhat v krizových oblastech, a tím umenšit vlny imigrantů. Co těmto rozporuplným názorům říkáte?
Projekt Itibo Projekt Itibo je financován pouze z příspěvků sponzorů. Lidé ho mohou podpořit převodem na běžný účet, odečtením daru z daní, pomocí online služby darujme.cz či dárcovskou SMS DMS KENA na číslo 87777. Více informací naleznete na stránkách itibo.cz.
Obecně si myslím, že Češi jsou velmi solidární, když dojde ke katastrofám, jako jsou zemětřesení nebo tsunami. Často to jsou právě Češi, kteří dávají mezi prvními zásadní částky. Myslím, že Češi mají rozvinutou empatii i k odlišným kulturám. Až na výjimky jsem se nesetkal s ohlasy, které by zpochybňovaly smysl naší práce.
O začátcích vašeho projektu v Itibu jsem četla, že jste měli jen teploměr a tlakoměr. Jak se s tím dá léčit a zachraňovat lidi?
Tak teploměr a tlakoměr, to už byla známka rozvoje. Když jsme to místo v roce 2005 našli, stála tam rozpadlá budova s děravou střechou, skrz kterou teklo, v ní seděla zdravotní sestra Elisabeth, kterou tam máme dodnes. Měla tam židli a stůl a na něm pikslu tabletek paracetamolu (léčivo proti bolestem a zvýšené teplotě – pozn. red.), žiletku, kterou opláchla v dešťové vodě, rozřízla absces, na ránu dala chlupatou vatu a pacient odcházel domů.
Jaká zranění nejčastěji léčíte?
Jedná se o hornatou oblast ve výšce 2200 metrů nad mořem, kde se nachází obří čajové plantáže. Většina lidí se tu živí zemědělstvím – chovají kozu, někteří mají krávu a malé políčko. Hodně máme úrazů od dobytka – potrkané lidi, nabrané rohem, z čehož bývají velmi vážná zranění. Také často provádíme zkracování a amputace prstů; když vedou krávu na pastvu a splaší se jim, zamotá se jim poutko do prstů a utrhne je. Časté jsou také úrazy mačetou, což je zde základní pracovní nástroj. Jakmile dítě unese mačetu, už ji táhne. Mačeta se také používá při přepadeních a z toho jsou pak hluboké záseky skrz kosti.
Nedovedu si představit, že takové případy pak u vás řeší nějaká mladá medička. Není to příliš velký náraz?
Medici jsou samozřejmě vyděšeni, protože nikdy nic takového neviděli. Ale hodně špatní jsou i z umírajících podvyživených dětí.
Vybral jste si pro svou pomoc záměrně jednu z nejproblémovějších keňských oblastí s vysokým výskytem HIV a malárie a s minimální zdravotnickou péčí?
V roce 2005 jsme s kamarádkou jeli do Keni na monitorovací cestu. Humanitární organizace Adra nás vyzvala, ať najdeme vhodnou lokalitu na projekt. Projeli jsme napříč celou zemí a místní zdravotnické organizace nám ukazovaly potenciální místa. V období dešťů jsme se s malou čtyřkolkou složitě hrabali do venkovské oblasti Itibo. Uviděli jsme zchátralou budovu, vešli dovnitř a tam našli na ambulanci Elisabethu s tím jejím veškerým vybavením. Na stěně byl plakát s hlavními chorobami: HIV, AIDS, malárie, močopohlavní choroby, kožní choroby… Říkali jsme si: „Země zaslíbená, tady zůstaneme!“
Jak vás a vaši práci ovlivnilo, že jste se loni stal hlavním hrdinou dokumentu Olgy Špátové?
Ježkovy zraky, tak to mě neovlivnilo vůbec. Nejdřív jsem ho odmítl, protože na takovouto sebeprezentaci já moc nejsem. Pak jsem si nakonec po nejrůznějších intervencích kamarádů dal aspoň s Olgou schůzku v Praze, ovšem s tím, že natáčení odmítnu. Jenže Olga je tak úžasná a empatická dáma, že mě okamžitě okouzlila. Schůzka proběhla v říjnu a v lednu už s námi odlétala spolu se zvukařem točit do Keni. Mě osobně to určitě neovlivnilo nijak, ale ovlivnilo to náš projekt – více se o něm ví a snáze se na něj shánějí peníze. A také HBO, které dokument produkovalo, pomohlo naší nemocnici.
Jak konkrétně?
Ptali se mě, jaký bych si představoval honorář za natáčení. Říkal jsem jim, že žádný nechci, ale že mohou přispět na nemocni v Itibu, že bychom například potřebovali mobilní rentgen, který se dá v Keni pořídit v přepočtu za 250 tisíc korun. Tak nám ho zaplatili.
Takže už začínáte být celkem vybavení…
No, ještě bychom potřebovali k rentgenu komplement k vyvolávání snímku, tzv. nepřímou rentgenovou digitalizaci, čímž by odpadly finance za snímky, za rámečky, za všechny ty vody, v nichž se snímek vyvolává.
Když dokument promítali v červenci 2015 v pardubickém letním kině, jeden místní politik, povoláním rovněž lékař, vás nařknul, že svou prací jste tamějším „černouškům zničil doposud šťastný život“ a kromě toho jste prý zvýšil imigrační vlnu. Co tomuto názoru říkáte?
Když jsem si to přečetl na Facebooku, nechtěl jsem se k tomu vůbec vyjadřovat. Ale kamarádi mě přesvědčili, abych alespoň na sociálních sítích zareagoval. Argumentovali tím, že plivnul do očí nejen mně, ale že touto jednou větou dehonestoval práci všech dalších lidí, kteří vykonávají podobně nebezpečnou praxi, spojenou se spoustou zdravotních a bezpečnostních rizik. Takže jsem mu na Facebooku odpověděl. Pan doktor to má asi jinak nastavené. Medicína není jen o vydělávání peněz, ale třeba i o tom jet někam pomáhat a zadarmo poskytovat zdravotní péči, například v zemích třetího světa.
Jak nebezpečná oblast Itibo je a jak máte nemocnici chráněnou?
Máme kolem dokola plot z ostnatého drátu a nahusto vysázené keře s obrovskými trny. Pak máme jednoho hlídače na den a jednoho na noc, kteří objekt hlídají s mačetou. Ale musím to zaťukat, nikdy jsme se tam necítili ohroženi na životě ani na zdraví. Ale v oblasti není přepadení nic zvláštního. Když jedeme v noci sanitkou a převážíme pacienta, jedeme na majáky, na sirény, a kdyby se dělo cokoliv, nesmíme zastavit. Dostal jsem ponaučení z ambasády, že i kdyby tam leželo několik lidí na cestě, tak je mám objet a v žádném případě nezastavit, neboť to často bývá léčka.
Takže jste ještě nezažil žádnou vyloženě životu nebezpečnou situaci?
Ne, ale mám i trochu štěstí, a to nejde jen o Itibo. Teroristický útok na nairobské obchodní centrum Westgate se odehrál asi hodinu před tím, než jsem tam chtěl jít spolu s mým českým týmem lékařů na jídlo. Teroristický útok na bruselské letiště se konal pár dní po tom, co jsem tam dlouhé hodiny čekal na letadlo.
Nepotýkal jste se v oblasti se šamanstvím, že by lidé více věřili šamanovi než vám?
Se šamanstvím neboli lidovým léčitelstvím se samozřejmě setkáváme. Dokonce se šaman – nebo jak oni říkají „African doctor“ – přestěhoval blíže k nám, přímo na náměstí, hned na protější roh, než co máme vstupní bránu.
Soupeří s vámi o vliv?
Nesoupeří. Víme, že k němu pacienti chodí, a když nepomůže, chodí k nám. Nevím tedy o případu, že by to bylo někdy naopak.
Vy jste byl prý v nějakých oblastech úplně první běloch, kterého tam viděli. Byl to pro ně šok?
Ano, v leckterých oblastech jsem byl skutečně první běloch, na kterého natrefili. Ostatně v dokumentu je vidět, jak jsme byli měřit paní do chýše EKG a jak tam před námi děti vyděšeně utíkají. Postupně jsme si museli získat jejich důvěru.
Snížili jste výrazně úmrtnost v Itibu?
Vyčíslené to máme zejména u dětí, kde jsme ji snížili téměř o padesát procent. Ženy rodily v chýších a nosily nám děti, kterým už nebylo pomoci. Buď vdechly plodovou vodu, nebo měly omotanou pupeční šňůru kolem krku. Vybudovali jsme proto porodnici a odchytáváme asi jednu třetinu porodů. Dokonce už mají těhotenské knížky a sledujeme je během těhotenství. Problém jsou nicméně potraty.
V jakém smyslu?
Jsou tam zakázané, a to i v případech, kdy by se tím zachránil život matky. Dělají to tam babky potratářky v chýši načerno. Buď to provádějí chemicky, že dá ženě něco vypít, ona začne krvácet a potratí, nebo mechanicky. To je ještě horší, klackem plod zničí a nechá ho tam. Takže pak nám tam přivezou ženy s akutní sepsí a my musíme vyvolat porod mrtvého plodu. To je taková odvrácená strana naší práce.
To musí být velmi psychicky náročné. Jak to zvládáte? Nebo už jste si zvykl za těch deset let, co působíte v Keni?
Zvykl jsem si, a to nejen za deset let v Keni, ale i za ta léta, co jsem byl na úrazové chirurgii a vozí vám tam lidi ze silnic a přejeté vlakem. V roce 2004 jsme navíc byli s vrchní sestrou pardubické kardiologie Jiřinou Špelinovou jako zdravotnická pomoc po tsunami na Srí Lance. V některých oblastech jsme byli první zdravotnická pomoc. Před námi jel buldozer a odklízel trosky, za ním jelo naše terénní auto. Jiřina za tuto práci a za práci u nás v Itibu pak dostala ocenění Sestra roku. Už jsme toho neštěstí viděli tolik, a tak strašného, že člověku otrne. Nestávám se cynikem, ale otrnu. Nicméně týká-li se to neštěstí dětí, tak pořád to se mnou zahýbe.
V Keni aspoň zase nemáte tolik úrazů z autonehod a z vlaků, jako jste to měl v Pardubicích.
No, zase je tam hodně motorek, takže to si nevyberete. Motorky tam suplují taxíky. Hornaté, špatně sjízdné cesty už mikrobusy nezvládají. Tak na poslední asfaltce zastaví, lidé vystoupí a motorky je rozváží po horách. Když zaprší a jíl začne být mazlavý, tak víme, že budeme mít hodně práce. Mnoha taxikářům se stane, že v tomhle počasí ztratí klienta. Tak se pro něj vrátí, naloží ho rozsekaného na motorku, přivezou ho k nám, počkají, až ho zašijeme, a pokračují s ním dál. Tohle řešíme docela často. Říkáme si, že už snad pojede pomaleji a opatrněji a nepřiveze nám ho znovu.
V těch etapách, co jste zrovna v Česku, stíháte ještě pracovat v pardubické nemocnici na úrazové chirurgii?
Už ne. Ale už asi dvaadvacátým rokem jezdím se sanitkou a týmem jako zdravotník na pardubické závodiště při dostizích.
Tam jste musel také zažít dost vážné úrazy…
Zažil, ale spíše jen do té razantní úpravy překážek. Od té doby jich už není tolik a nejsou tak vážné.
Jaké máte další plány s nemocnicí v Itibu?
Začínali jsme s pětistovkou pacientů, dnes jich máme devět tisíc, což je pořádná darda na takto malé zařízení, takže jsme museli středisko rozšiřovat. Chtěli bychom zde dělat plánované i několikahodinové operace složitějších defektů s českými týmy lékařů. Práce je tam pořád dost a dost.
Dovedete si ještě představit, že byste vykonával na plný úvazek běžnou praxi v české nemocnici?
Tak to už ne. Tu Keňu mám už asi napořád, tedy dokud mi bude zdraví sloužit. Scházela by mi.
Aleš Bárta už 10 let provozuje nemocnici v keňském Itibu. Kromě toho zde ošetřuje i jezdí se sanitkou, v Česku shání finance na provoz. | Video: Itibo Keňa | 01:27
autor: Zuzana Hronová