description: Čtvrtstoletí po krachu socialismu začínají čeští byznysmeni sebevědomě přebírat západní konkurenty.

title: Nájezdníci z Východu. České firmy už nejsou na Západě za otloukánky

maintext:
Čtyřicátník z Dvora Králové nasedl do čerstvě koupeného favorita a přes Prahu se vydal na své první obchodní jednání k Mnichovu. Bylo pár let po revoluci a ředitel severočeské textilky Juta Jiří Hlavatý mířil hledat nové zákazníky na západ od Česka. Když však před sídlem vyhlédnuté firmy uviděl nejnovější mercedesy a audi, zalekl se a svou škodovku radši zaparkoval za rohem.
Od té doby uplynulo více než pětadvacet let, tehdejší ředitel se stal majitelem (nedávno i senátorem) a jeho textilka prodává na všechny důležité západní trhy. A už dávno nevyrábí jenom v Česku. Hlavatý v roce 2010 koupil za desítky milionů korun menší firmu ve Velké Británii a na tamním trhu se stal největším dodavatelem podstřešních krytin.
Podívejte se na rozhovor s Jiřím Hlavatým v Euro TV:
Příběhy tuzemských firem, které uspěly, jsou si v jednom podobné. Čeští kapitalisté museli po roce 1989 překonávat na Západě obrovskou nedůvěru a hlavně nevědomost. „Přímé nárazy ani nebyly, spíš jste vnímal, že vás neberou jako rovnocenného partnera. Po všech stránkách. Od toho, co jim nabízíte, přes důvěru k výrobku, jestli jste vůbec schopni to vyrobit a v jaké kvalitě. Neustále vás sledovali, jak se chováte, jestli nejste opičák, co právě slezl ze stromu,“ vypráví Cyril Svozil, jesenický byznysmen, který z nuly vybudoval mezinárodní společnost Fenix Group, jež vyrábí elektrické topení ve vlastních továrnách v pěti evropských zemích.
Češi tehdy jezdili objevovat Západ, který znali jen zprostředkovaně. Nevěřícně vcházeli do obchodních domů, kaváren a restaurací, kde bylo všechno jiné, skvělé – a strašně drahé. Obyvatelé západní Evropy toho však o Česku věděli ještě méně.
Celý článek čtěte v aktuálním vydání týdeníku Euro, které vychází 5. prosince. V elektronické verzi ke stažení na www.alza.cz/euro.
Dále čtěte:
EPH a PPF dokončily nákup německých dolů a elektráren Vattenfallu
Český Avast koupí rivala AVG za 1,3 miliardy dolarů
Senátor Hlavatý loni vydělal téměř půl miliardy


description: Prezident Miloš Zeman dnes podepsal státní rozpočet na příští rok. Schválený rozpočet počítá se schodkem 60 miliard korun, což je proti letošku o deset miliard korun méně. Ministr financí Andrej Babiš (ANO) však už při schvalování ve Sněmovně řekl, že očekává lepší výsledek hospodaření.

title: Zeman podepsal rozpočet se schodkem 60 miliard

fasttext_language: cs


description: V Praze by se mohla od Nového roku mírně zvýšit cena vody. Pražští radní o tom budou rozhodovat v úterý. Naopak ceny elektřiny a tepla by se příliš měnit neměly, u plynu možná i zlevní. Distributoři energií navíc tvrdí, že lidé mohou ušetřit za dodávky využitím speciálních nabídek. Zdražovat nebude ani městská hromadná doprava a svoz odpadu.

title: V Praze podraží v příštím roce voda, cena plynu a elektřiny zůstane stejná

maintext:
Cena vody v metropoli by mohla stoupnout o 2,97 procenta. Pražané by tak platili 87,71 koruny za metr krychlový místo dosavadních 85,18 koruny. Podle návrhu, který mají radní projednávat, by měli lidé zaplatit na vodném 48,74 koruny za metr krychlový a na stočném 38,97 koruny za metr krychlový. Cena vody by se tak zvýšila asi o dvě koruny a stočného o zhruba 50 haléřů.
Mluvčí Pražské energetiky Petr Holubec řekl, že cena elektřiny v základních tarifech společnosti zůstane příští rok stejná jako letos. „Platí ale, že více než polovina zákazníků má nějaké akční tarify, které jsou proti standardním výhodnější už nějaký čas,“ podotkl.
Pražská plynárenská slibuje, že odběratelům cenu plynu v roce 2017 sníží. „Konkrétnější informace budeme komunikovat začátkem roku. U plynu i elektřiny pracujeme na nových produktech, které zákazníkům přinesou zajímavou úsporu oproti současným cenám,“ uvedl mluvčí firmy Miroslav Vránek. Energetický regulační úřad, který stanovuje asi pětinu ceny plynu a polovinu ceny elektřiny, v listopadu uvedl, že lidé by měli příští rok ušetřit za plyn v průměru tři až pět procent.
Stagnace cen
Největší dodavatel tepla v metropoli, Pražská teplárenská (PTAS), která dodává teplo více než 220 tisícům odběratelům, očekává stagnaci cen. „Průměrná cena tepla se prakticky nemění pro domácnosti, které jsou zásobovány z plynových zdrojů (Holešovice, Lhotka-Libuš). Odběratelům v ostatních lokalitách, které jsou zásobovány zejména uhelnými zdroji, se průměrná cena zvyšuje o 1,9 procenta,“ uvedla firma. Pro domácnost s průměrnou spotřebou 30 gigajoulů za rok se tím podle ní zvýší náklady o 30 korun měsíčně.
Letos v březnu PTAS prodala svou dceřinou společnost Pražská teplárenská LPZ francouzské firmě Veolia Energy, která tím získala kotelny a výtopny na levém břehu Vltavy s výjimkou Holešovic a Letné. Nového dodavatele tepla tak získalo na 45 tisíc domácností. Mluvčí Veolia ČR Marcela Dvořáková řekla, že společnost Veolia Energie Praha pro příští rok předpokládá v Praze v porovnání s letoškem pokles průměrných cen tepla. Přesnou výši ale nespecifikovala.
Ceny MHD zůstavají stejné
Zvyšovat se nebudou ceny ani v pražské MHD. Vedení města loni snížilo cenu roční jízdenky MHD o 1100 korun na 3650. Cena jízdenek by se měnit neměla. „V tuto chvíli nevíme o tom, že by se cena měla měnit. Vždy ale záleží na rozhodnutí města,“ řekl Filip Drápal, mluvčí organizace Ropid, která plánuje pražskou MHD.
Stejné částky jako letos budou Pražané platit i za svoz odpadu. „Nemám informaci o tom, že by se v roce 2017 měla cena za svoz odpadu měnit,“ uvedl mluvčí magistrátu Vít Hofman. Ceny se odvíjí od velikosti nádoby a frekvence svozu a pohybují se od 86 korun do několika tisíc.
Nepřehlédněte:


description: Prvorepublikový paragraf „urážka presidenta republiky“ byl tak trochu k ničemu. Do vězení za něj chodili hlavně obyčejní lidé – Němci, opilci, katolíci a kverulanti

title: Nebát se a krást

maintext:
Hubert Pospischil, rolník a činovník Německé křesťansko-sociální strany lidové, hrál na jaře roku 1924 v olbramovickém hostinci kuželky. Mezi jednotlivými vrhy popíjel pivo a víno. Když už se potácel – „na kůželně“ však podle přítomného četníka stále „dobře hrál“ – naklonil se k Engelbertu Holarekovi a polohlasně poznamenal: „Prezident je blbec (ein blöder Hund), ani dost málo mě nenapadá, proč bych ho měl jít vítat. Když mě udáš, dostanu tři měsíce.“
Holarek ho sice neudal, ale vedle sedící švec Jan Bartoš ano. Místo očekávaných tří dostal Pospischil jen jeden měsíc, přesto se všemožně snažil, aby vězení unikl. Poslal dokonce na Hrad žádost o milost, ve které vysvětloval, že byl úplně opilý, a přiznával, že k sepsání žádosti ho zavázala strana, za kterou má kandidovat do parlamentu. Milost nedostal a svůj měsíc si odseděl.
Bylo to vlastně úplně k ničemu. Státu to nepomohlo a z Pospischila se milovník Československa nestal. Případy ostatních „hanobitelů“ vypadaly velmi podobně.
Třetina aktuální Poslanecké sněmovny přišla s návrhem, aby se hanobení prezidenta stalo opět trestným činem. Moc dobrý nápad to není. Za urážky prezidenta se trestalo už za první republiky a ani tehdy to nestálo za nic.
Za starých časů se urážka majestátu trestala smrtí. V 19. století již tak zle nebylo a za „uražení Veličensta a údův císařského domu“ se dával rok až pět let vězení. Když se například roku 1881 nádeník Jan Faktor vysmál v hostinci obrazu mocnáře slovy „a ty prase, ty jsi taky všude (…) kdyby jsi už zdechl“, dostal tři roky těžkého žaláře.
Také Československo urážku hlavy státu trestalo. Poté, co Josef Šoupal zavraždil ministra financí Aloise Rašína, začal od 31. března 1923 platit zákon na ochranu republiky, jehož součástí byla i urážka prezidenta. Každý, kdo prezidentu „před dvěma nebo více lidmi“ ublížil na cti nebo ho zesměšnil, mohl být odsouzen na osm dní až šest měsíců do vězení, a kdo tak učinil veřejně, opakovaně nebo „tváří v tvář“, měl si odsedět měsíc až rok.
Zákon zároveň vylučoval „důkaz pravdy“, takže trest mohl přijít i za pravdivý výrok. Ne že by se snad zavíralo za úplnou pravdu, jen se prostě nehledala. Doplatil na to zapálený katolík Andělín Žídek, který v březnu 1924 kritizoval Masaryka za jeho objektivně proticírkevní postoje a prohlásil, „že Bismarck byl jinakší chlap než Masaryk“, že také on „v Německu utiskoval katolíky“, a zadoufal, že když selhal železný kancléř, nesvede nic ani Masaryk. Míru„chlapáctví“ obou politiků ani jejich odpor ke katolické církvi soud neměřil a Žídka bez dalšího potrestal.
Kolik lidí soudy za urážku prezidenta potrestaly, nelze jednoduše zjistit, v dobovém tisku jsou nicméně stovky zmínek.
Autor tohoto článku přečetl 26 náhodně vybraných rozsudků prvorepublikového Nejvyššího soudu (celkem se jednalo o 30 obžalovaných) a z této minisondy plynou tři hlavní závěry. Ukládané tresty byly nízké, ale často nepodmíněné, trestalo se za každou „ptákovinu“ a obětí byli hlavně obyčejní lidé: ze zmíněných 30 obžalovaných patřili mezi „profesionální“ nepřátele státu jen tři – jeden „vlajkař“ a dva „henleinovci“ z Jáchymova, kteří v lednu 1936 vylepili karikaturu prezidenta Beneše (o všech dalších „profesionálních“ hanobitelích zmíněných v tomto článku psaly noviny).
Většina „hanobitelů“ byli muži (25 ze 30 obžalovaných), poměrně dost z nich mělo vysokoškolské vzdělání (nejméně sedm) a skoro všichni se urážky dopustili spontánně a bez přípravy: v hádce, opilosti (šest) nebo při nějaké speciální příležitosti (jen Masarykova návštěva Moravy v roce 1924 dostala před soud čtyři nebožáky). Skoro pokaždé šlo o lidi, kteří republiku či prezidenta moc nemuseli – staré „Rakušáky“, bigotní katolíky a hlavně Němce (celkem 12 případů, čímž v přepočtu na obyvatele Čechy jasně trumfli).
Typickým příkladem drobného německého kverulanta byla majitelka realit z Chomutova Barbora Wolfová, která o Masarykovi dle svého nejlepšího svědomí prohlásila: „Nejdřív byl ve starém Rakousku na smrt odsouzen, pak uprchl do Ruska a teď si sem přijde a zradí vlast.
Rozbil císaři Karlovi zem a císařovna Zita nyní mrzne a hladoví v cizí zemi. A dnes má ten lump za to, že když si sedne na koně, bude zase čistý a spravedlivý.“ Nejvyšší soud jí za to v červenci 1925 dal měsíc vezení. Už o půl roku dříve poslal za mříže ženu vrchního účetního rady v Opavě Antonii Novotny, která při čekání na příjezd Masaryka prohlásila, že se té „komedie venku“ nezúčastní.
Měsíc vězení si zařídil slepý „válečný poškozenec“ z Ústí nad Labem Julius Schneider. Svou hospodskou etudu zahájil výrokem: „Dnes jdu do tělocvičny jako Masaryk,“ čímž myslel, že si na maškarní bál vezme masku prezidenta. Poté přednesl pojednání o geografickém rozšíření českého národa a češtiny, zakončil ho slovy, že „tato světová řeč sahá od Čáslavi až do Mělníka“, a položil společnosti rozvernou otázku: „Chcete hráti kulečník?
Prohraji-li, jest veta po republice.“ V závěru ještě přidal tradiční německou frázi, ať mu „celá republika i s Masarykem políbí prdel (soll mich im Arsche lecken)“. Poslední výrok byl nezpochybnitelný, ovšem Nejvyšší soud v září 1926 rozhodl, že trestný je už ten první, protože nelze spojovat „představu presidenta republiky s maškarním plesem“ a opilým „slepým invalidou“. Navíc výslovně rozhodl, že „i vtip a ironie, stejně jako satira a karikatura“ mohou být urážkou prezidenta.
Uráželo se na všechny způsoby – inteligentně i primitivně. Například krejčí František Hampl ze Skrbeni u Olomouce o Masarykovi prohlásil, že „pan president je moc malý jako hovno v trávě“, a dodal: „Ten starý prďola už mohl býti dávno v hlíně.“ Dobrý byl také devatenáctiletý kovářský učeň Konstantin Kabát ze slovenského Pezinku, který když učitel napsal na tabuli Masarykovo heslo „Nebát se a nekrást“, vykřikl dle Lidových novin: „To není žádný kumšt, ale krást a nebát se.“ Přidal pár nadávek a byl rád, že vyklouzl jen s měsícem podmíněně. Další Slovák Karel Belák zase v jedné bratislavské hospodě „projevil přání rozbít panu presidentu hlavu lahví od vína“ a názorně předvedl, jak by onen „surový skutek“ provedl, za což si odseděl 14 dní.
Jako z prvorepublikového filmu pak působí případ trhovkyně Marie Kutscherauerové. Když Masaryk přijel v červnu 1924 do Hustopečí (ve zdejším kostele kdysi ministroval), věnoval dva tisíce korun jisté Anně Dvořáčkové, která se kdysi starala o jeho otce. Šestapadesátiletá Kutscherauerová, byť o Josefa Maszárika pečovala též, nedostala nic. Když šel nazítří Dvořáčkové milenec Lutera na pole, zavolal na něj nádeník Zavadil, „že by mohl zaplatit nějakou štamprli“. Do věci se vložila Kutscherauerová a začala se podle Zavadila s Luterou, kterého v Hustopečích brali za lepšího obecního blázna, „škádliti: on ji ochmátaval na prsou a ona ho pleskla asi dvakrát nebo třikrát po zadnici“. Všechno by bylo dobře dopadlo, kdyby uražená trhovkyně neprohodila: „Zavadile, zasalutujte mu, on je presidentův syn.“ Za to, že prezidenta spojila s člověkem, jenž přiznává, že si z něj lidé dělají „posměch, aniž by mohl udati, proč se tak děje“, dostala 14 dní podmíněně. Mimochodem případu se moc hezky ujaly prohradní Lidové noviny. Vše nevhodné vynechaly, z Kutscherauerové udělaly „stařenku“ nad hrobem a zadoufaly, že jistě byla „doporučena milosti, jinak by byla cítila dnes i včera hrot trnu ve starém dobrém srdci“.
Inteligenti (z 30 obžalovaných mělo sedm vysokou školu) hanobili s větší obrazností. Například dva inženýři Škodových závodů – Rafael Souviron a August Alioth – se v hotelovém pokoji svého kolegy, Rusa Vsevoloda Kamburova, fotili s bustami prezidentů Masaryka a Wilsona oděných do kabátů a „kloubouků do týla pošinutých“, přičemž „celek činil dojem rozjařené stolové společnosti“. Snímky odnesli vyvolat, jenže fotograf Kahovec je udal. Oba Švýcaři i Kamburov, obžalovaní z užívání Masarykovy busty coby věšáku, strávili příštích sedm neděl ve vazbě. Poté soud Kamburova osvobodil a oběma Švýcarům uložil v září 1924 čtrnáctidenní tresty.
Smůlu měl i páter a biskupský notář Josef Novotný, který v pražské Národní kavárně tajně vpisoval do místních novin různé, občas protistátní poznámky. Dva roky mu to procházelo, ovšem když v červnu 1931 uviděl spisovatel Otakar Hanuš „nějakého kněze, jenž si bral noviny a inkoust“, neváhal: udeřil ho „několikráte přes hlavu“, nazval „klerikálním idiotem“ a zavolal strážníka. Novotného poznámky připsané k řeči vůdce fašizující Národní ligy Jiřího Stříbrného byly sice pitomé, ale vcelku neškodné. Tak například když Stříbrný řečnil o tom, jak nechce sloužit prezidentovi, Novotný připsal posměšně „tatíčkovi“, když Stříbrný vyprávěl, že se stále najdou tací, kteří Hradu slouží, Novotný dodal „tady president kupoval“, a když Stříbrný projev ukončil tvrzením, že by si Masaryk nejraději „zabezpečil i posloupnost na trůně“, přičinil Novotný poznámku: „Z Tomáše na Janka (Jana Masaryka – pozn. red.).“ Výsledkem byly tři neděle podmíněně.
Osm dní za urážku prezidenta si dle referátu Lidových novin vykoledoval také šéf slovenských ľudáků Andrej Hlinka, který v dubnu 1924 napsal do „Slováka“ článek o vztahu Masaryka k Židům. Prezidentovi vyčetl Hilsnera, Anežku Hrůzovou a hloubku jeho národního otcovství stupňoval slovy: tatíček, otecko, tateleben (to samé v jidiš). Veřejně známých osob bylo ostatně odsouzeno mnohem víc. Dva týdny podmíněně dostala například žena fašistického vůdce Radoly Gajdy za to, že manželovi pašovala do vězení dopis s urážkou prezidenta, a měsíc „natvrdo“ komunistický poslanec Josef Štětka, který prohlásil, že se naskýtá otázka, kde bere prezident peníze, když před válkou měl jen „roztrhané kalhoty“.
Různé byly také motivace lidí, kteří pomlouvače udávali. Často šlo o „bdělé“ masarykovce, kterým urážení prezidenta prostě vadilo (třeba fotograf Kahovec či spisovatel Hanuš), jindy o prachsprostou pomstu. Dojel na to třeba ústecký lékař Gustav Lantin, kterého během schůze Německé křesťansko-sociální strany lidové k nepříčetnosti dopálil jeho rival Rudolf Hoser, a vmetl mu proto do tváře, že „by se raději oběsil, než by si pověsil ve svém pokoji obraz presidenta Masaryka“ jako on.
Hoser si od čtyř přítomných obstaral přísežné prohlášení a Lantin pak za svá slova dostal tisíc korun peněžitého trestu a měsíc podmíněně.
K odsouzení stačilo docela málo. Do vězení poslal soud například jeptišku a ošetřovatelku v žárském (dnes součást Albrechtic) sanatoriu pro souchotináře Marii Modlichovou. Jen za to, že o státním svátku odnesla od Masarykova obrazu květiny natrhané pacienty se slovy: „Ty krásné květiny nedám, těch je pro něho škoda.“ Někdy dokonce člověk nemusel říct víc než jediné slovo. Osm dní podmíněně dostal Arnošt Endler z Vejprt, který šel na ples za krále Leara. Vše probíhalo, jak mělo, až do chvíle, kdy se Endler, „oblečen jsa v černý smoking“ a škrabošku „pozůstávající z velkého vousu, bílé paruky a zlatově nabarvené papírové koruny“, odebral ze sálu do „restaurační místnosti“ a tam na otázku, koho představuje, prohlásil: „Masaryka.“
Noviny psaly o ještě daleko absurdnějších případech. Špatně podle Národních listů dopadli komunističtí zastupitelé Slezské Ostravy, kteří jako jediní „provokativně nepovstali“ při slavnostním zasedání u příležitosti Masarykových 84. narozenin.
Osm z nich dostalo za ignorování „majestátu“ nepodmíněné – většinou měsíční – tresty. Vyšetřování bylo dle Národní politiky zavedeno i s neznámým účastníkem večírku německého pěveckého spolku v Žilině (dnes součást Nového Jičína), který napsal své dívce pohled a ke známce s Masarykem přikreslil rohy.
Na druhé straně se zdá, že se soudy držely při zemi, a při ukládání trestu šly často dokonce „pod sazbu“. Noviny sice občas psaly i o dlouhých trestech – deset měsíců měla údajně dostat „21letá haknkrajclerka“ Anežka Pudichová z Darkoviček, tři měsíce Slovák Ján Onofrey a půl roku jakýsi státní úředník – dost možná však šlo o souběh více paragrafů. Ve zmíněných 26 rozsudcích Nejvyššího soudu lze každopádně najít maximálně měsíční trest. Faktem ale také je, že asi v polovině případů nechaly soudy pomlouvače, aby si své (krátké) tresty skutečně odseděli.
Traduje se, že Masaryk řadu odsouzených za urážku prezidenta omilostnil.
Částečně je to pravda – například k desátému výročí založení republiky vyhlásil na urážky prezidenta amnestii. Dobře je také známý případ básníka Jakuba Demla, který v květnu 1929 kritizoval Masarykův antikatolicismus („pokrytecké licoměrnictví“) i filozofii (jde o „zboží z různých šuplíků, o jejichž obsahu nemá ani ponětí“), stál před soudem a dostal milost. Jenže ze sedmi kompletních soudních spisů, které měl týdeník Euro možnost prostudovat, plyne, že o pěti případech Masaryk vůbec nevěděl, jednu žádost o milost nevyslyšel (zmíněný kuželkář Pospischil) a jen jedné vyhověl.
Tím vyvoleným byl mladý brněnský právník Otto Štancl, který měl ten hloupý nápad, že v září 1924 odjel do Ratíškovic na dovolenou. Místní inteligenci – dva učitele, poštmistra, trafikanta a hostinského – sice považoval za lidi „úzkého horizontu a malého duševního kalibru“, přesto měl potřebu u piva kázat o Masarykově významu. Tvrdil třeba, že coby filozof Masaryk za mnoho nestál, prezidenta navíc označil za prohnaného člověka a jím vedený zahraniční odboj za dobrodružství, které naštěstí dobře dopadlo. Masarykovy zásluhy pak shrnul v replice k učiteli Černohlávkovi: „Vy jako učitel máte větší.“ Poté, co bývalý legionář Černohlávek zavolal četníky, Štancl zřejmě vcelku upřímně tvrdil, že si prezidenta váží, ale dožral ho „byzantinismus“ pánů z venkova. Štanclova matka byla navíc Masarykovou spolužačkou a jeho otec – nadučitel Václav Štancl – je oba v čejkovické škole vyučoval. Soud přesto Štanclovi uložil 14 dní vězení a jedinou možností tak byla – náležitě byzantinská – žádost o milost, která od začátku směřovala k vyřčení dvou biblických slov: Pater peccavi (Otče, zhřešil jsem). Otec pochopil a otec také odpustil.
Zákon na ochranu republiky měl bránit československou demokracii, paragraf stíhající urážky prezidenta se však trochu minul „povoláním“. Komunistický režim ho po únoru 1948 s chutí adoptoval. Jeho zdaleka nejslavnější obětí se stal humorista Vladimír Škutina, který o Antonínu Novotném hned dvakrát v hospodě prohlásil, že „je vůl“, a odseděl si za to v 60. letech devět měsíců.
Arnošt Endler „oblečen jsa v černý smoking“ a škrabošku „pozůstávající z velkého vousu, bílé paruky a zlatově nabarvené papírové koruny“ odebral se ze sálu do „restaurační místnosti“ a tam na otázku, koho představuje, prohlásil: „Masaryka.“
Nejdřív slepý „válečný poškozenec“ Julius Schneider položil rozvernou otázku: „Chcete hráti kulečník? Prohraji-li, jest veta po republice.“ Pak přidal tradiční německou frázi, ať mu „celá republika i s Masarykem políbí prdel“.
O autorovi| Václav Drchal, drchal@mf.cz


description: Nizozemsko, Švýcarsko či Irsko patří mezi patnáctku nejvýznamnějších daňových rájů, které mezi sebou soutěží o to, kdo nabídne firmám co nejnižší daně. Vyplývá to z průzkumu zveřejněného dnes charitativní organizací Oxfam, která se dlouhodobě snaží o ukončení celosvětové praxe, která připravuje mnohé státy o zásadní příjmy do rozpočtů.

title: Mezi největší daňové ráje patří Nizozemsko, Švýcarsko či Irsko


description: Poslanci ANO do vedení Sněmovny vybrali svého místopředsedu Radka Vondráčka. Měl by nahradit místopředsedkyni dolní komory Jaroslavu Jermanovou, která se rozhodla rezignovat kvůli zvolení středočeskou hejtmankou. O nominaci rozhodli poslanci ANO dnes večer v tajném hlasování.

title: ANO chce Jermanovou ve vedení Sněmovny nahradit Vondráčkem

maintext:
Vystudoval Právnickou fakultu Masarykovy univerzity v Brně (1998).
V letech 2000 až 2003 pracoval jako koncipient v advokátní kanceláři Jana Haláse v Kroměříži, v roce 2003 se stal samostatným advokátem.
Do aktivní politiky se zapojil v roce 2013, kdy se stal volebním lídrem ANO ve Zlínském kraji a dostal se do Sněmovny, členem hnutí je do roku 2014; letos kandidoval do zastupitelstva Zlínského kraje na desátém místě kandidátky, skončil jako druhý náhradník.
Je ženatý a má dvě děti


description: Česká internetová investiční skupina Rockaway koupila od jihoafrické společnosti Naspers internetové srovnávače cen v Maďarsku, Rumunsku a Bulharsku.

title: Rockaway kupuje srovnávače cen v Maďarsku a na Balkáně


description: Na seznam světového nehmotného kulturního dědictví Organizace OSN pro výchovu, vědu a kulturu (UNESCO) bylo dnes zapsáno české a slovenské loutkářství. Přibylo tak k tradicím a zvykům, které na seznam nově zařadil speciální výbor UNESCO při svém nynějším zasedání v Addis Abebě.

title: České a slovenské loutkařství přibylo na seznam UNESCO


description: Spojené státy neponechají bez odpovědi vměšování ruských hackerů do amerických voleb, pohrozil odcházející šéf Bílého domu Barack Obama. Moskva tato obvinění popírá, nově zvolený prezident Donald Trump je zpochybňuje.

title: Obama hrozí Rusku odvetou za hackerské útoky

maintext:
„Je jasné, že když se cizí vláda, ať je jakákoliv, pokouší zasahovat do našich voleb, tak musíme jednat. A uděláme to - v místě a době, o které sami rozhodneme,“ prohlásil prezident Barack Obama v rozhlasovém rozhovoru, jehož výňatky byly zveřejněny ještě před odvysíláním celého interview stanicí NPR.
Obama uvedl, že některé odvetné kroky budou explicitní a veřejné, zatímco jiná opatření taková být nemohou. „Pan Putin si je dobře vědom mých pocitů pocitů, protože jsem s ním o tom přímo mluvil,“ řekl. Povahu odvetných kroků blíže neupřesnil.
Budoucí americký prezident Donald Trump ve čtvrtek zpochybnil roli Ruska na kybernetickém útoku proti serverům Demokratické strany. Trump si na twitteru také položil otázku, proč prezident Barack Obama s reakcí na hackerský skandál tak dlouho otálel. „Pokud hackerský útok podniklo Rusko či někdo jiný, proč Bílý dům čekal tak dlouho, než začal jednat? Proč si stěžují, až když Hillary (Clintonová) prohrála?“ napsal.
If Russia, or some other entity, was hacking, why did the White House wait so long to act? Why did they only complain after Hillary lost?


description: Trendem v pohřebnictví je v současnosti bezobřadný pohřeb. Až 40 procent pozůstalých si nepřeje se s mrtvým rozloučit. A někdy si ani nevyzvednou urnu. „Kremační způsob pohřbu umožňuje to, co teď lidé hodně využívají a mně se to nelíbí - pohřeb bez obřadu. Je to prostě nejlevnější. Já jsem příznivcem toho, když mluví někdo z rodiny - ne profesionální řečník - protože ví, o čem mluví. My to ale stále nechceme pochopit,“ říká Julius Mlčoch, ředitel Pohřebního ústavu hlavního města Prahy.

title: Když běží zajímavý seriál, lidé méně umírají, říká šéf Pohřebního ústavu

maintext:
Smrt prostě přijde. Jen si myslím, že to co přijde po ní, je v každé kultuře chápáno jinak. U nás je to tragédie…
Nedávno jsem četl knížku o minulých panovnících. Píše se tam o tom, že se nějaký kníže už asi dva měsíce po smrti manželky znovu oženil. Netřeba se pozastavovat nad tím, že tak brzo. V té době byla smrt brána jako něco přirozeného. Byla všudypřítomná. Na statku se zabíjela zvířata, aby se lidé najedli, také umírali doma, takže to bylo přirozené. A umírali dost brzo. Byly u toho děti, takže se se smrtí setkávaly. Určitě viděly babičku zemřít. Někdy i rodiče. Umíralo se běžně do 40 let.
Třeba indiáni v Amazonii neberou smrt jako něco špatného, oni to slaví jako přechod někam jinam, kde se se zemřelým jednou setkají…
To je právě ten obřad potom. Ale tu vlastní smrt berou, tu cítí tak, že ten mrtvý už je šťastný. Když muslim zemře a u toho zabije jinověrce, dostane se přímo k tomu jejich bohu a je slavný. Jeho smrt je chápána jako hrdinský čin. Hinduisté zpopelňují, protože duše, která pokračuje dál, se musí se osvobodit od těla. Proto stoprocentně spalují. Krom tedy malomocných, uštknutých hadem, a některé malé děti, ty ne. A spalovali těla dokonce i s živou manželkou. To zakázali až Angličané v době kolonizace. Doteď je to ale v Indii problém. Tam o vdovu nikdo nestojí. Problém vdov je veliký, protože jsou na obtíž, dostávají jen vodu, chleba a žijí v ústraní.
Máte pravdu, jedna moje známá založila nadaci na podporu indických vdov, které mají nižší společenské postavení než kráva…
Ano, takže aby tomu předešly, nechávaly se spálit s manželem na hranici. V bohatších rodinách tedy. Dodnes ty hodně chudé spalují na kartonových krabicích, jen je opálí a hodí do Gangy. K důstojnému spálení na hranici je potřeba 150 kilo santalového dřeva a to něco stojí…Zvykem bávalo, že v určité fázi kremace vezme nejstarší syn tyč s bodcem a musí zemřelému prorazit lebku, aby duše mohla odejít. Jeden hinduista mě přesvědčoval, jak je to u nás špatné, protože na křesťanských hřbitovech je těžká atmosféra, která doléhá na lidi. Zatímco oni tu duši osvobodí a ona se vydává po stopách předků nahoru za svými předchůdci. Je to zvláštní myšlenka. Židé v podstatě drží smutek rok. Tam ta cesta trvá rok. Pak teprve přijde poslední očistná modlitba za zemřelého a ukončují období smutku.
Proč my spalujeme? Ve Francii se lidé pohřbívají…
Francie má krematoria, ale spaluje se tam kolem 25 procent mrtvých, zatímco u nás je to 80 procent. My jsme po hinduistech a buddhistech, kterým to tak nastavilo náboženství, na prvním místě. V Praze dosahuje kremace dokonce 90 procent a jeden rok mi vyšlo i 97 procent!
Já nevím přesně, čím to je. Asi tím, že jsme Slované a Slované v minulosti ještě jako pohané zpopelňovali, popelnicová pole k nim patřily. Je možné, že vychází z historie, z mentality Slovanů, že máme k té kremaci blíž. Ale do roku 1918 se zpopelňovat nesmělo. Rakousko - Uhersko nedovolovalo zpopelňování. První krematorium, které bylo na území Čech postaveno, bylo liberecké v roce 1917. Příští rok bude mít sto let. Postavila ho silná německá menšina, protože v Německu i v Itálii se smělo zpopelňovat, na rozdíl Rakouska – Uherska.
(Autor: Hynek Glos)
Vůbec první krematorium v Evropě bylo postaveno v Miláně v sedmdesátých letech 19. století. U nás vyšel v březnu 1919 zákon, který měl dva odstavce. Bylo tam napsáno: „zpopelňování zemřelých jest povoleno“. První pražské krematorium začalo zpopelňovat v roce 1921 v místech, kde je nová obřadní síň na Olšanech. Bylo schváleno k provozu jako provizorní s tím, že Praha musí vybudovat nové moderní krematorium a tím bylo pak v roce 1932 strašnické krematorium. Pak se postavil až v roce 1954 Motol. Během války chtěli ještě jedno krematorium v Ďáblicích. Ona ta křivka počtu kremací stoupala, začaly být populární. Měli jsme tu spolek, který se dnes jmenuje Společenství přátel žehu. Ti hlásali čistotu pohřbu ohněm, - že je to čisté, lidé se osvobodí, duše se uvolní a může pokračovat, takže něco z toho hinduismu v nás asi je. Ale šlo hlavně o to, že oheň je očistný a tím pádem je to moderní a správný způsob.
Historicky to bylo tak, jak pohřby známe dnes? Obřad, rakev, ta zajede, někdo si vyzvedne urnu...
Kremační způsob pohřbu umožňuje to, co teď lidé hodně využívají a mně se to nelíbí - pohřeb bez obřadu. Někdo zemře doma, ráno odešel do práce, porazí ho tramvaj… toho ti pozůstalí ještě cítí, mluvili s ním. Ale vezměte si případy, kdy jsou staří lidé v LDN, domovech seniorů a blízcí za nimi jezdí jednou za čas. Dotyčný zemře, udělají pohřeb bez obřadu a dostanou jen urnu. Nic mezi tím. Jsou výjimky, kdy se rakev vystaví, oni se přijdou rozloučit a pak se zpopelní. Ale není obřad. Chybí to poslední rozloučení. Já jsem příznivcem toho, když mluví někdo z rodiny - ne profesionální řečník - protože ví, o čem mluví. My to ale stále nechceme pochopit. Když si to srovnáme třeba s Amerikou, tam vždycky mluví někdo z rodiny. Nebo kamarád, přítel.
V Praze děláme bez obřadu 30 až 40 procent pohřbů. Na jedné straně spoustu lidí k tomu vede finanční situace, je to prostě nejlevnější. My máme v nabídce pohřeb, který nazýváme requiem. Ten je o zhruba dva tisíce korun dražší než ten běžný bezobřadý. Vychází tak levně, protože se používá ta nejlevnější, ale zdobená rakev, věnce jsou zapůjčené, pozůstalí si zakoupí jen stuhu, případně si můžou dát kytku na rakev. Ale je to obřad, zahraje hudba, můžou se rozloučit. Ona samotná činnost pohřební služby se pohybuje někde kolem pěti tisíc korun, to vše ostatní – třeba i 90 tisíc - na pohřbu dělá to, co si ten pozůstalý vybere. Rakev, květiny, věnce, pronájem obřadní síně. Velká obřadní síň vychází kolem 30 tisíc korun, malá na zhruba 28 tisíc.
Máte pocit, že lidé šetří na pohřbech čím dál víc?
Ani nevím, někdy mi to ale připadá zběsilé. Syn zařizoval pohřeb tatínkovi, který byl lékař, člen mezinárodních lékařských asociací, uznávaný odborník a on chtěl udělat bezobřadý pohřeb. Nakonec se nám ho podařilo přesvědčit, že obřad udělal. Objevily se tam věnce z celého světa. Jsou ale lidé, kteří si obřad vyloženě nepřejí. Dnes je to i v zákoně - pokud zemřelý zanechá rozhodnutí o svém pohřbu, musí se dodržet. Ono existuje i pojištění na pohřby. Pojišťováci říkali: Zajděte si za pohřební službou, objednejte si pohřeb, přineste nám rozpis služeb a cenu a my s vámi uzavřeme pojistnou smlouvu na toto plnění ve prospěch pohřebního ústavu. Vystavili potvrzení, aby ho dotyčný mohl nosit u sebe. Měl o tom informovat v nemocnici, ve starobinci… Dokonce byla představa přístupné databáze, kde budou tyto smlouvy uvedené, a kterákoliv pohřební služba by se mohla do té databáze podívat…
Mně se dokonce stalo, že si jeden pán u mě objednal pohřeb dopředu. Vypadal, že zítra umře. On chtěl pohřbít do hrobu k mamince, nikoho neměl a měl starost, kdo mu to zajistí. Jenže já potřeboval jistotu, že mi někdo dá vědět, když zemře. Tak si to domluvil se sestrami z pečovatelské služby, přinesl potvrzení od vrchní sestry, že mi dají vědět. Na základě toho jsem vytvořil smlouvu, nějak jsem to ocenil, on ty peníze složil na zvláštní účet. No a pán přežil deset let. Často jsem ho potkával, jemu se ulevilo, že se zbavil starosti a žil déle. No a takhle jsem uzavřel ještě dvě smlouvy.
Stává se, když jsme u toho bezobřadého pohřbu, že si lidé ani nevyzvednou urnu?
Ano, také se to stává. Ono se to těžko posoudí, některé ty urny jsou ze sociálního pohřbu, který dělá obecní úřad. My tu urnu rok necháme, teprve pak ji ukládáme do společného hrobu. Za rok si nikdo nevyzvedne tak 15 až 20 procent uren.
Pořizují si stále lidi hroby? Nebo tady koukám, že nabízíte rozptylové loučky…
To je varianta uložení popela. Někdo má urnu doma, někdo ji uloží do hrobu nebo do kolumbária. Rozptyl se dělá od května do září. Ještě je možný vsyp. Na podobné louce jako je rozptylová, ale jmenuje se vsypová, je šachovnicovým způsobem určeno místo velikosti 20×20 centimetrů, kde se vyhloubí jamka obvykle 60 centimetrů hluboká, kam se uloží jenom popel bez urny. Pak se ta jamka zasype a vrátí se tam drn. Takhle postupně vzniká šachovnicově uložení ostatků. Má to trochu výhodu v tom, že když zemře někdo další, dá se přisypat.
Pak také ostatky můžou být uloženy kdekoliv na vlastním pozemku. Mohou být rozptýleny do rybníka, potoka, ale musí k tomu mít pozůstalí souhlas majitele toho toku nebo rybníku. Také se mi stalo, že mi někdo volal, že koupil domek a ve sklepě našel dvě urny, tak co prý s nimi má udělat. Předchozí majitel se k nim neznal. Tak je donesl a dal jsem je do společného hrobu.
Kolik je tak do roka sociálních pohřbů, kdy se nepostarají příbuzní, ale musí obecní úřad?
Tak 25 za rok. Ale to jsou jen ty, co objednají u nás. Městské části, které mají v katastru nemocnice, jich budou mít víc – když nikdo neudělá pohřeb, musejí ony. Radnice si musely udělat výběrové řízení na pohřební službu, se kterou mají smlouvu. V Praze bude těch sociálních pohřbů tak zhruba 250, odhaduji. A v Praze máme 17 pohřebních služeb, když tam zahrnu třeba i Říčany.
Je pohřebnictví těžký business? Tvrdý konkurenční boj?
Samozřejmě. Je to obor, u kterého je jisté, že nezanikne. Jsou služby, které jdou vyloženě tvrdě po penězích. Přístup těch, kteří mají tradici, podnik zdědili třeba po rodičích, bývá jiný…mají pocit zodpovědnosti. Samozřejmě, že to musí dělat za peníze, musí z něčeho žít, rozvíjet firmu a podobně, ale mají citový přístup a povinnost v první řadě k pozůstalým a k zemřelému. Přesněji řečeno ošetřit zemřelého, tak jak mu to káže jeho přesvědčení, a uspokojit představy pozůstalých. To je to podstatné. Pak jsou samozřejmě pohřební služby, které koukají jen na peníze a dokážou dělat ty podvody, o kterých se obecně hovořilo.
Jedna pohřební služba prý byla nakontaktovaná na záchranku, jiná obcházela domovy důchodců…
(Autor: Hynek Glos)
Ano, nesmí se to, ale dělají to. Pak obcházejí nemocnice. Dějí se různé věci. Třeba točí rakve, tzn. že v drahé rakvi se udělá pohřeb, nebožtíka pak přehodí do levné a tu drahou prodají znovu. Dokonce je nedávaly ani do rakve, ale jen do igelitového pytle a tak převážely do jiného krematoria. Podplácely doktory v nemocnicích, LDN a podobně. Na to ale nejsou důkazy.
Na to asi reaguje ministryně pro místní rozvoj Šlechtová tím, že připravuje nový zákon o pohřebnictví? Nebo ona to tak alespoň říká…
Novela zákona o pohřebnictví je kapitola sama o sobě. Já mám pocit, že se v současné době zákon neprojednává. Měl už ale být dávno. Tak jak je ale novela zákona zpracovaná a předložená, je plná nesmyslů, které je potřeba vyčistit. Když jsme s paní ministryní mluvili někdy v lednu, únoru ohledně novely, řekla ano, nechám ustavit komisi. On problém není jen v tom, že se vyskytují takovéto pohřební služby, které zákon neumí postihnout, ale zákon o pohřebnictví je provázaný s dalšími jako občanský zákoník nebo zdravotnické zákony. My už v roce 2012 apelovali, aby se udělal návrh novely zákona a nikdo to neakceptoval. Paní ministryně má pod sebou hodně lidí a problém je, že ministryně chce a podřízeným se do toho nechce. Ona se sice utvořila komise, kam jsme byli přizvaní, ale když jsme dávali připomínky a podněty, nebyly vzaty v potaz. Takže ten zákon vytvořil jeden člověk na ministerstvu podle své představy a ten člověk nemá o pohřebnictví představu z praktické stránky. Takže vznikl paskvil.
Kromě toho, zda se budou pohřbívat mrtvě předčasně narozené děti to vypadá, že je hlavní spor o to, jestli můžou být papírové rakve. Nebo ne?
Ono je papírová rakev a papírová rakev. Je tu firma, která vyrábí rakve z pěti vrstev kartonu který je nepropustný vodou, splňuje i parametry, ale nelze ji použít k pohřbu do země, protože to není to, na co jsme zvyklí. Ale na pro ty bezobřadé pohřby není problém. Rakve ale dělají i jiní výrobci z obyčejného kartonu, nic nevydrží. Je to hnusná krabice, na boty máte hezčí. Zákon to ale přesně v poslední novele nedefinuje, tam stojí, že by měla rakev vyhovovat normě. Ale je tu precedens: když vezmu 50 tisíc korun, obrátím se na normotvorný úřad a zaplatím za vytvoření nové normy, oni mi ji udělají.
Novela by měla umožnit pohřbívání i bez rakve. To je asi pro muslimy, že?
Novela dává možnost pohřbívání bez rakve, ale na neveřejném pohřebišti. Tzn. někde si obec muslimská zažádá o pozemek, že si bude chtít vytvořit pohřebiště. Musí splnit všechny předpisy a pak jim zákon umožní pohřbívat bez rakve.
Jaké jsou v Praze největší pohřební služby?
Helfi, Pegas, Tranquilitas… My se nechceme pyšnit, pohřbů s obřadem ale děláme něco okolo 1500 ročně.
Jsou nějaká období, kdy máte víc práce než obvykle? Třeba na Vánoce?
Pohřebácké přísloví říká, že nejmíň lidí umírá, když si doktoři vezmou dovolenou. Ale je to dané možná tím, že přes léto sluníčko působí blahodárně. Problém je v lednu, lidi mají deprese. Obecně historicky potvrzeno je, že když běží v televizi hezký seriál, klesá úmrtnost. Lidi se mají na co těšit, tak neumírají.


description: Premiér Bohuslav Sobotka (ČSSD) se postavil kriticky k výroku vicepremiéra Andreje Babiše (ANO), že vinu na pondělním teroristickém útoku v Berlíně má migrační politika kancléřky Angely Merkelové. Místo výkřiků je potřeba hledat reálná řešení, sdělil Sobotka.

title: Sobotka odmítl Babišovy „výkřiky“ o vině Merkelové


description: Provozní zaměstnanci společnosti Ahold, jako jsou prodavačky nebo skladníci, dostanou letos jednorázově 1000 korun jako dodatečnou odměnu. V příštím roce se jim zvýší základní mzdy v průměru o 8,5 procenta. Dnes se na tom dohodli odboráři s vedením společnosti.

title: Pokladní v Aholdu dostanou příští rok přidáno. Odbory děkují i Sobotkovi

maintext:
Každý z provozních pracovníků v obchodech by si měl polepšit od ledna příštího roku minimálně o pět procent. Další navýšení bude závislé na výsledku ročního hodnocení. Letošní kolektivní vyjednávání v Aholdu provázel zájem nejvyšších představitelů odborů a premiéra Bohuslava Sobotky (ČSSD).
Podle odborářů působících ve společnosti berou provozní zaměstnanci Aholdu jako skladníci nebo pokladní kolem 12 500 korun hrubého měsíčně. Společnost tyto údaje dlouhodobě rozporuje, mzda podle ní činí 15 500 korun včetně takzvané variabilní složky, kterou Ahold začal uplatňovat začátkem letošního roku.
Spokojené odbory
„Díky velkému tlaku odborových organizací a podpoře předsedy Českomoravské konfederace odborových svazů Josefa Středuly a také premiéra Bohuslava Sobotky se změnil postoj společnosti Ahold a dosáhli jsme společné dohody. Jsme tomu velmi rádi,“ sdělila předsedkyně Odborového svazu pracovníků obchodu Renáta Burianová.
Podle generálního ředitele Aholdu v ČR Jespera Lauridsena uzavřená dohoda vychází z plánu na zlepšení odměňování provozních zaměstnanců. „Jsem skutečně rád, že nyní můžeme na základě uzavřené dohody začít plánovat změny v odměňování provozních pracovníků v obchodech a již brzy jim budeme moci oznámit, co tato dohoda bude znamenat osobně pro jednotlivce,“ uvedl ředitel.
Kvůli sporu s odbory dříve jednal premiér i s nizozemským velvyslancem, který měl informovat vedení nizozemské centrály i tamní ministerstvo zahraničních věcí o nízkých mzdách. Sobotka také vyzval české zaměstnance, aby si v době malé nezaměstnanosti říkali o vyšší mzdy.
„Bez odborů by v žádném případě taková situace nenastala. Na počátku chtěl zaměstnavatel dát 300 korun a v žádném případě nechtěl všem zaměstnancům zvyšovat mzdy o 8,5 procenta,“ řekl šéf odborářů Středula.
Podle něj nyní vedení Aholdu vykročilo správným směrem. „Je to dobrý krok, aby se vystoupilo z toho, že v Albertu se platí pod hranicí příjmové chudoby,“ dodal. Podobné zvyšování by mělo pokračovat i v dalších letech, ale bude záležet i na tom, o co si zaměstnanci řeknou, dodal.
Podle odhadu odborů pracuje v maloobchodu a velkoobchodu v České republice 180 tisíc lidí. Ahold v Česku zaměstnává 17 tisíc lidí.
Dále čtěte:
Na kase minimálně 18 tisíc hrubého. Odbory v maloobchodu ze svých požadavků neustoupí
O.K. Trans Praha bude přepravním partnerem řetězce Ahold Delhaize
Nižší kvalita za vyšší cenu. Čechům začíná vadit dvojí metr na trhu potravin


description: Deset dnů před začátkem nového roku není jasné, zda bude leteckou záchrannou službu v Ústeckém kraji od ledna zajišťovat stát prostřednictvím policejních a armádních vrtulníků z Prahy a Plzně, nebo dosavadní provozovatel, firma DSA z Ústí nad Labem. Ministerstvo zdravotnictví ve věci letecké záchranné služby podepsalo memorandum o spolupráci s ministerstvy vnitra a obrany. Zároveň připouští, že za určitých podmínek může v příštích dnech podepsat dodatek s DSA.

title: O letecké záchrance na Ústecku není jasno. Dodatek s DSA ještě prověří ministerstvo


description: Švýcarský výrobce luxusních hodinek Breitling, známý hodinkami s leteckou tématikou, je údajně na prodej. S odvoláním na tři informované zdroje to uvedla agentura Bloomberg. Firma, která je na trhu 132 let, je jednou z největších švýcarských značek hodinek, která je stále nezávislá. Většinu dalších značek koupily firmy Swatch Group, Richemont, LVMH a Kering.

title: Švýcarský výrobce hodinek Breitling je údajně na prodej


description: Městská část Praha 13 bude v roce 2017 hospodařit s částkou 724 milionů korun, rozpočet již schválilo zastupitelstvo. Přes 400 milionů korun půjde na investice, největší položkou je pořízení domova pro seniory, který byl už v rozpočtu pro letošní rok. Stát bude 285 milionů korun včetně DPH.

title: Praha 13 dá čtvrt miliardy na domov seniorů, jde o velkou část rozpočtu


description: Prezident Miloš Zeman stále věří, že se končící šéf hradního protokolu Jindřich Forejt stane velvyslancem ve Vatikánu, záleží na ministerstvu zahraničí a souhlasu Vatikánu, uvedl po návštěvě Sněmovny. Novinářům také řekl, že Forejt na Hradě odvedl dobrou práci. Zatím s ním nemluvil, protože Forejt je nemocný.

title: Muž pro Vatikán. Zeman dál věří ve velvyslanecký post pro Forejta

maintext:
„Jenom moje osobní přání je, protože odvedl mnoho užitečné práce, aby se stal velvyslancem ve Vatikánu, kam ho schválila už předminulá vláda,“ uvedl Zeman. Na dotaz, zda je to v současné situaci ještě možné, řekl: „To opravdu záleží na zamini, záleží na agrément, ale já tuto možnost stále vidím.“
Forejt se funkce vzdal v úterý z osobních a zdravotních důvodů. Prezident to odmítl blíže komentovat. „Pan Forejt je nemocný, proto jsem s ním nehovořil. To, že dobrovolně podal rezignaci, jistě víte, vydali jsme to v tiskové zprávě,“ uvedl. Devětatřicetiletý šéf protokolu patří k blízkým Zemanovým spolupracovníkům. V poslední době čelil kritice kvůli několika chybám. Například kvůli pozdnímu příjezdu na státní pohřeb na Slovensku či vyvěšení vlajky OSN místo Severoatlantické aliance. Média tento týden upozornila na existenci kompromitujícího videa, na kterém je údajně Forejt zachycen. Autentičnost záběrů se nepodařilo ověřit.
Forejt je stále zaměstnancem ministerstva zahraničí. Na Hradě působil od roku 2002. O dva roky později se stal šéfem protokolu. Stejně jako Zeman si jeho služeb cenil i bývalý prezident Václav Klaus. Podle dostupných informací Forejt nedokončil vysokou školu, když o tom začala média spekulovat, podal rezignaci, Zeman ji ale odmítl přijmout. Forejt ovládá němčinu, angličtinu, francouzštinu, ruštinu a učí se italštinu.
Loni v dubnu při audienci u papeže Františka ve Vatikánu Zeman Forejta představil jako budoucího velvyslance. Řada diplomatů včetně ministra zahraničí Lubomíra Zaorálka (ČSSD) Zemana za toto vyjádření kritizovala, bývalý velvyslanec ve Vatikánu Pavel Jajtner je označil za nátlak na Svatý stolec. Je totiž nepsaným pravidlem, že jména velvyslanců se veřejně oznamují či komentují až ve chvíli, kdy je schválí druhá strana.
Čtěte o konci protokoláře Forejta ve funkci:
Šéf protokolu Forejt rezignoval, potvrdil Hrad
Veřejné probírání obsazování diplomatických postů se ale nelíbí ministru zahraničí Lubomíru Zaorálkovi. Debaty se podle něj mají odehrávat mezi dotčenými státy. O konkrétních jménech Zaorálek v Bruselu, kde je na jednání ministrů zahraničí NATO, vůbec nechtěl mluvit.
„Já budu vždy trvat na tom, že tohle je věc, která se musí odehrávat mezi zeměmi,“ zdůraznil šéf české diplomacie.
Pro to, aby někdo mohl vykonávat funkci velvyslance podle něj platí řada podmínek a kritérií. Zaorálek poznamenal, že obecně se zabývá v těchto otázkách tím, zda dotyčný kandidát „svým profilem, chováním a předpoklady“ naplňuje to, aby mohl být v některé zemi velvyslancem.
Své podmínky a vlastní požadavky ovšem vždy mívá i druhý stát. „Teprve pokud tohle se sejde, tak je možné na nějakém jménu se shodnout. A pak ho říci veřejně,“ podotkl Zaorálek.
Veřejné diskuse o velvyslaneckých postech v zásadě brání druhé zemi se k věci vyslovit. „To bychom se dopustili nezdvořilosti, neslušnosti, tedy něčeho, co podle mne diplomacie nepřipouští,“ dodal Zaorálek.
Ministr také odmítl hodnotit, zda Forejt na Hradě vykovával dobrou práci či nikoliv. „To je něco, co může hodnotit pan prezident. To je práce, kterou dělal pro něho a já s tím nemám mnoho společného,“ poznamenal.
Čtěte dále:


description: Společnost CTR Group, kterou ovládá český podnikatel Jiří Muška, chystá stavbu bytů za více než 270 milionů v Bratislavě. Další velký projekt realizuje také v Košicích a příští expanze plánuje v Německu.

title: Česká CTR Group je při chuti. Staví na Slovensku i v Německu


description:
Odposlech
Rád bych hlídal, nemám co
Jak to tak vypadá, česká policie se přidala ke skautům. Minimálně její dopravní část převzala známé heslo „Buď připraven“, a to doslova a do písmene. Dálniční policie totiž otevřela svoji novou služebnu ve Vysokém Mýtě. Zhruba třicítka příslušníků má dohlížet na dálnici, která spojuje Hradec Králové s Vysokým Mýtem a dále pak i s Mohelnicí. Až sem je to v pořádku, na dálnici a řidiče, kteří ji využívají, se samozřejmě musí dohlížet. Má to ale jeden drobný problém, výše zmíněná dálnice totiž neexistuje a dlouho existovat nebude. Ta nejbližší je od Vysokého Mýta vzdálená zhruba čtyřicet kilometrů.

title: Monitor

maintext:
Stavba plánované R35 stále nemá jasné termíny, navíc současná silnice mezi Mýtem a Mohelnicí spíš kvůli opravám vozovky a častým nehodám na mnoha místech připomíná parkoviště, a to jak známo dokážou ohlídat i důchodci, kterým není třeba platit výstavbu nové služebny.
Ale nebuďme jen kritičtí, má to i své výhody. Až se někdy po roce 2050 s velkou slávou otevře nový úsek dálnice mezi Hradcem Králově a Mohelnicí, a všichni budou překvapeni tím, že se něco takového vůbec podařilo, může třicítka mužů v uniformě dlící na služebně ve Vysokém Mýte konečně nasednout do služebních vozů (v té době už nejspíš vznášedel) a místo na polní cesty vyrazit hlídat dálnici. Buď připraven!
D jako debil
Nápad prorazit tunel metra linky D z Pankráce do Písnice a stanice na trase přidávat až později, jak to oznámila primátorka Krnáčová s radním Dolínkem, vyvolal hromadné klepání na čelo. K čemu utrácet miliardy, když tím tunelem nebude kromě pankráckého vzduchu a návštěvníků Sapy nikdo jezdit?
Podle dobře informovaného zdroje Odposlechu je ale realita trochu jiná.
Tunel pro prázdné vagony nikdo stavět nechce, jde jen o to, donutit majitele pozemků na trase, kteří spekulují o jejich co největším zhodnocení a zdržují výkup, k větší vstřícnosti hrozbou, že v jejich lokalitě taky nemusí být stanice metra ještě dlouhé roky, což by hodnotu jejich parcel podstatně snížilo. Nátlak používaný v privátním sektoru však komunální politici komunikačně nezvládají.
Nemluvě o tom, že jim patrně vůbec nedochází, o kolik důležitější pro pražskou dopravu je následná část linky – z Pankráce na náměstí Republiky.
Nuselský most už dost dlouho potřebuje údržbu a jeho uzavření pro veškerou dopravu bez existence objízdné trasy metra by znamenalo pro Prahu dopravní apokalypsu.
Kdo pak to dluží
Ministerstvo financí má aktuálně jednu potíž, o které se nevyplatí mluvit. Dluží totiž peníze za faktury svým dodavatelům, a už prý kvůli tomu dokonce platilo pokuty. Proč se o tom nesmí mluvit?
Dodavatelé mají strach, že kdyby se ozvali, přišly by na ně daňové kontroly a vůbec by měli potíže, které se tak náhodou stávají, když naštvete správce daní. Stačí, co mají za starosti s berňákem firmy podnikající s biopalivy, lezoucí tak ministru financí trochu do řep ky. Za pozornost také stojí ale především to, proč ke zdržování při platbě faktur dochází. Podle zdrojů Odposlechu je to údajně proto, že šéf resortu Andrej Babiš chce všechno osobně vidět, aby se náhodou nevyhazovaly peníze, přičemž nikomu jinému kromě vlastní osoby nevěří. A to na úřadu potom faktury tak trochu plavou ve splatnosti. Je to důkazem toho, že ne kaž dá úsporná taktika se musí nakonec vyplatit. A to je prý ještě dost věcí, o kterých AB ani neví, protože se za ním úředníci bojí přijít. Celé si to začíná říkat o jeden velký coming out.


description: Společnosti New Europe Property Investments (NEPI) a Rockcastle oznámily fúzi. Portfolio firem působících v oblastech investic, developmentu a správy logistických nemovitostí obsahuje také česká a slovenská aktiva.

title: NEPI a Rockcastle se spojují v realitního obra


description: Nápad prorazit tunel metra linky D z Pankráce do Písnice a stanice na trase přidávat až později, jak to oznámila primátorka Krnáčová s radním Dolínkem, vyvolal hromadné klepání na čelo. K čemu utrácet miliardy, když tím tunelem nebude kromě pankráckého vzduchu a návštěvníků Sapy nikdo jezdit?

title: D jako debil. Jak donutit majitele pozemků k prodeji?

maintext:
Podle dobře informovaného zdroje je ale realita trochu jiná.
Tunel pro prázdné vagony nikdo stavět nechce, jde jen o to, donutit majitele pozemků na trase, kteří spekulují o jejich co největším zhodnocení a zdržují výkup, k větší vstřícnosti hrozbou, že v jejich lokalitě taky nemusí být stanice metra ještě dlouhé roky, což by hodnotu jejich parcel podstatně snížilo. Nátlak používaný v privátním sektoru však komunální politici komunikačně nezvládají.
Nemluvě o tom, že jim patrně vůbec nedochází, o kolik důležitější pro pražskou dopravu je následná část linky – z Pankráce na náměstí Republiky.
Nuselský most už dost dlouho potřebuje údržbu a jeho uzavření pro veškerou dopravu bez existence objízdné trasy metra by znamenalo pro Prahu dopravní apokalypsu.
Dále čtěte:
Stavba trati z Veleslavína na letiště dostane svou podobu. Namaluje ji Metroprojekt
Přípravy metra D už stály stovky milionů korun, pozemky jen 20


description: Podpora Fidela Castra zleva má rysy velmi podobné podpoře, jíž se těší Donald Trump zprava. Říká to o nás leccos nepěkného

title: Fidel, Donald a smrt emocí

maintext:
Mnoho bonmotů opustilo za dlouhých devadesát let, jež na zemi strávil, ústa kubánského bosse Fidela Castra. „Socialismus, nebo smrt“ je heslo, na které v souvislosti s jeho skonem přichází řeč často. „Jestli se o mně mluví jako o mýtu, mohou za to Spojené státy,“ se zhusta objevuje v nekrolozích, jejichž autoři se snaží vysvětlit Castrovu mocenskou dlouhověkost.
Většina z nich tak činí s respektem, jenž přísluší čerstvě zesnulým; mnoho z nich rovnou se sympatií. To druhé je jedna ze záhad, s nimiž si lidé lámou hlavu. Proč je řezník jako Fidel dodnes tak populární
Nenávid ný pu ista…
Pinochet, jak známo, se dostal k moci díky CIA v roce 1973 a během prvních tří let nechal pozabíjet (a „zmizet“, což zde znamená totéž) asi 3200 lidí. K prvním obětem patřil komunistický prezident Salvador Allende, a už prst, který zmáčkl spouš samopalu, patřil komukoli.
Generálova vláda se vyznačovala postupným upouštěním páry. Krok za krokem obnovovala staré občanské svobody a zaváděla nové. V roce 1990, kdy od něho Američané dali ruce pryč, Pinochet prohrál referendum o prodloužení armádní moci, a ačkoli se mu dvakrát nechtělo, předal vládu do rukou civilistům. Liberalizace hospodářství, kterou mu nadiktovali ekonomové nasazení do Chile z Chicaga jako do pokusné laboratoře, zemi pozvedla; její důchodový systém je dosud nejživotaschopnější na světě.
O Pinochetově roli se v zemi dodnes vedou spory, její obyvatelé se dělí v poměru zhruba jedna ku jedné na příznivce a odpůrce.
V roce 1999 jej nechal v Británii zatknout španělský soudce pro podezření z páchání zločinů proti lidskosti; generál dožil v domácím vězení. Oněmi zločiny se myslí těch 3200 lidí plus asi 20 tisíc dalších, kteří zažili „mučení, ponižování a útisk“. Mezitím – shodou okolností poslední update byl zveřejněn letos na konci listopadu – to číslo stouplo na 38 tisíc.
To není málo. Není v lidských silách posoudit, jestli chilský ekonomický a politický rozvoj je, či není dílem dostatečně významným, aby ospravedlnilo přes tři tisíce mrtvých a více než desetinásobek pronásledovaných. Pinochetova vláda proto jistě zůstane spornou kapitolou dějin Latinské Ameriky a demokracie obecně.
… milovaný revolucioná
Fidel se dostal k moci o 14 let dříve, když táhl proti opravdu nepěknému režimu generála Batisty. Vzhledem ke způsobu, jímž generál vládl, bylo jen málo lidí na Kubě i kdekoli jinde, kteří mu nepřáli rychlý mocenský konec.
Dočkali se relativně rychle. Fidel první pokus v třiapadesátém roce zbabral a druhý byl zbytečně krvavý (snad lze obojí přičíst tomu, že nebyl voják), ale nakonec se svými lidmi vjel v létě 1959 do Havany na tancích a džípech jako vítěz.
Lidem, kteří jej přišli po tisících do ulic vítat, pak během let zajistil 95procentní gramotnost (za Batisty to bylo jen 75 procent) a systém všeobecné – by všelijaké – zdravotní péče, abychom začali s klady.
Kromě toho je ožebračil orientací ekonomiky na Sovětský svaz, zakázal jim skoro všechno od volného pohybu po svobodný tisk – a desetitisíce jich nechal pozabíjet, se soudem nebo bez něj. Podle amerického institutu Cuba Archive, jejž nevedou žádní propagandisté, nýbrž archiváři pečlivě (a podle všeho velmi poctivě, za dodržení pravidla dvou nezávislých zdrojů ke každému příběhu) dokumentující Castrovy zločiny, to vypadá následovně: Castrův režim nechal 5600 lidí postřílet popravčími četami, 2200 jich zemřelo ve vězeních jinou než přirozenou smrtí a na 1300 jich bylo postříleno bez soudu. To bychom měli 9100 lidí, jejichž osudy jsou přesně doloženy; archiváři odhadují, že jejich celkový počet může být pěti až desetinásobný.
D kladn dvojí metr
Handlovat s lidskou tragédií je mravně nepřijatelné bez ohledu na politické přesvědčení oběti. Protože však odpůrci generála Pinocheta, kteří obvykle bývají zároveň sympatizanty Castrovými, argumentují právě počtem obětí chilského režimu coby dokladem jeho krutosti, počítejme a srovnávejme. Castrův režim má na svém tragickém kontě 9100 lidí, tedy 193 lidí ročně, kdežto Pinochetova vražedná bilance čítá 3200 lidí, tedy 188 lidí ročně.
Rozum zůstává stát: jeli v ústech Pinochetových odpůrců nejpádnějším argumentem právě počet obětí jeho režimu, jak je možné, že titíž lidé nevznášejí stejnou námitku, jen několikanásobně ostřeji, vůči režimu Castrovu
Co víc, i kdyby omluvou pro vraždění bylo, že je pácháno ve jménu světlých zítřků, nebyli by na tom Castrovi fandové o nic lépe. Ekonomicky je to jasné: průměrný Kubánec v době Castrovy revoluce ročně vygeneroval 2067 dolarů, zatímco dnes vygeneruje 5500 dolarů. Průměrný Chilan v době Pinochetova puče vyprodukoval 1620 dolarů; dnes je to 14 500 dolarů.
Ani tudy tedy cesta pro Castrovy apologety nevede.
Je snad možné, že Castrova Kuba může být přitažlivější než (post)Pinochetovo Chile nějakým jiným způsobem, který se vzpírá deŻ nicím. Z dob obou převratů nejsou běžně k dispozici čísla o čisté migraci do a z obou zemí, což by mohlo pomoci takový typ přitažlivosti alespoň detekovat, když už ne identiŻkovat, či dokonce vysvětlit. Ale ani tak to není: alespoň kam statistiky sahají, z Kuby ročně odchází mezi jedním až třemi obyvateli z tisíce, kdežto Chile bylo po třináct z posledních sedmnácti let na nule a v posledních čtyřech letech do něho přibývá v průměru jeden migrant na dva tisíce až tři tisíce obyvatel.
Zdá se tedy, že žádná tajemná přitažlivost Castrovic režimu oproti režimu (post)pinochetovskému prostě neexistuje.
Pinochetův režim byl humánnější a zároveň ekonomicky schopnější než Castrův, založil kvalitní instituce veřejného života, a když přišel jeho čas, pokojně předal moc dál. Naproti tomu Raúl Castro sice slíbil, že v roce 2018 odstoupí, ale pouze za podmínky, že režim jeho strany zůstane v zemi – mezitím morálně, ekonomicky a institucio nálně zdevastované více než půlstoletím vlády jeho bratra – zachován.
Fakta versus sympatie
Zdá se tedy, že ve prospěch Castrova režimu nelze uvést mnoho faktického.
Jeho příznivci tedy musejí pro svoji sympatii nacházet oporu jinde.
Nejpravděpodobnějším vysvětlením je, že tito lidé nehledají kritéria pro hodnocení politiků v racionální analýze jejich konání, nýbrž v emocionálním uspokojení. Jeli tomu skutečně tak, pak Castrovi přívrženci používají zbraně vesměs dvojsečné, jak záhy uvidíme.
Fandovství samo o sobě není nic divného. Vypnete půl mozku a necháte se vést výhradně emocemi. Tím lze vysvětlit, že pět tisíc lidí v modrožlutočerveném oblečení vidí na fotbalovém stadionu brutální faul na spar ana, kdežto pět tisíc lidí na protější červenobílé tribuně stejně jednoznačně vidí korektní zákrok slávistův.
Přítomní spar ané a slávisté fandí svým klubům bez ohledu na fakta; jejich racionální mozkové kůry si například jsou vědomy významu slov Křetínský a Tvrdík, ale jejich amygdaly, sídla emocí, si nemohou pomoci.
Podobně to funguje leckde.
Meritokracie nemá ve světě emocí mnoho místa, což má na běh světa blahodárný význam. Kdyby tomu tak nebylo, všichni lidé by fandili jenom Manchesteru United a všechny dámy by byly ochotné se zamilovat výhradně do Brada Pitta, což by obojí bylo nanejvýš nepraktické. Jak víme, skutečný svět je podstatně milosrdnější.
Demokratická politická soutěž je v tomto smyslu ve zvláštním postavení: emoce v ní svoji roli nijak neztrácejí, ale aktéři sami jejich roli popírají. Bylo by pod úroveň Johna Kennedyho přiznat, že porazil Richarda Nixona díky větší telegeničnosti; namísto toho byl JFK „pro americký národ symbolem naděje“ a basta. Reagan, Clinton i Obama by mohli mluvit podobně; v každém velkém volebním vítězství jsou emoce nezastupitelné.
Věc ovšem komplikuje jev jménem Donald Trump. Jeho případ ukázal, že emoce mohou faktům nejen pomáhat, nýbrž je mohou zcela zastoupit; Trump vyhrál v přímém rozporu s fakty. Kdyby se stran připravenosti na výkon prezidentské funkce hrálo na fakta, Hillary Clintonová by byla prezidentkou od svých šestnácti let a Trump by si ani neškrtl už v primárkách. (Když jsme u toho, tak Fidel Castro Ruz by již třicet let byl bezejmennou mrtvolou na některém z kubánských vězeňských hřbitovů.)
Drtivá většina Trumpových voličů jistě tušila, že jejich kandidát nemá pro výkon prezidentské funkce o mnoho víc předpokladů než kdokoli z nich. Dobře si i bez audiozáznamu dokázali představit, za kterou část těla bere Trump děvčata, o nichž si myslí, že mají důvod být mu po vůli, a většina z nich tak nejspíš sama nejedná. Přesto jej volili. Na jejich základní emoci, s níž přistupovali k volbě – v tomto případě to u velkého množství z nich byla nechu k Hillary Clintonové – uvedené poklesky nic nezměnily. Zůstalo by to tak, i kdyby se potvrdilo podezření, že Trumpova žena Melania je gumová a nafukovací, aby mohla být svému majiteli kdykoli k dispozici, nebo že je Hillary ve skutečnosti převtělený Abraham Lincoln.
Nalevo nep í etnost
Reakce levice na Trumpovo vítězství byla očekávatelná. Argumentace se většinou nesla po linii, že systém, který klidně povolí stavidla nízkým pudům – rozuměj brexitu nebo Trumpovu vítězství – musí být systém špatný. Hillary to sama řekla už během kampaně: Trumpa volí „deplorables“, tedy lidé politováníhodní či odsouzeníhodní.
V tom odsudku je zakódováno více než jen běžný výpad proti politickému rivalovi. Je to v kostce vyjádření podstaty současného společenského kon´iktu, jenž přesahuje běžné rozdělení na pravou a levou. Volič Hillary (zjednodušeně řečeno) se domnívá, že budoucnost lidstva tkví v jeho mozkové kůře; v analytickém přístupu k realitě a následném racionálním konání.
Má za to, že lidské dějiny jsou dějinami odklonu od instinktů ovládaných amygdalou.
Coby dědic osvícenských myšlenek ctí vědu, v jejímž zájmu je ochoten vytvářet nové a nové intelektuální konstrukty a z nich další pravidla, zatímco emocemi má sklon pohrdat coby iracionálním agentem lidského bytí.
Nositelé tohoto liberálního proudu však jdou ještě dál. Nejenže de facto postulují, že mozková kůra má sama řídit lidské jednání na úkor amygdaly, což je samo o sobě silná káva – mají také za to, že tento proces je třeba urychlovat.
Konzervativci zhruba tvrdí, že člověk je takový, jaký je, a mravně se za historicky sledovatelnou dobu nijak nevyvinul.
Je tedy třeba hrát tu kartu, jakou máme, a hrát ji co nejlépe, namísto snahy o rede Żnici karetního balíčku.
Nemůže být úkolem tohoto textu rozsoudit podstatu řečeného sporu. Ale nelze nepoukázat na jistou míru nesoudnosti na straně těch, kteří odsuzují emocionální volbu Donalda Trumpa pro její iracionalitu a jedním dechem stejně iracionálně, v rozporu s fakty, oslavují Fidela Castra. Jako by proti své vůli dokládali, že se smrtí emocí to není tak horké, jak sami tvrdí.
Trumpa by jeho příznivci volili, i kdyby se potvrdilo podezření, že jeho žena Melania je gumová a nafukovací, aby mohla být svému majiteli kdykoli k dispozici.
O autorovi| Daniel Deyl, deyl@mf.cz


description: Ústavní soud provedl dva zásahy v právní úpravě kontrolního hlášení daně z přidané hodnoty (DPH), většinu ale nechal v platnosti. S platností od zveřejnění nálezu ve sbírce zrušil soud ustanovení, podle kterého se výzva odeslaná na elektronickou adresu považuje za doručenou okamžikem odeslání správcem daně.

title: Kontrolní hlášení DPH obstálo. Ústavní soud přesto provedl dva zásahy

maintext:
Do konce příštího roku by měli zákonodárci změnit ustanovení, jež nechává rozsah údajů žádaných v kontrolním hlášení DPH na úvaze finanční správy. Údaje by měl stanovit přímo právní předpis, nikoliv jen formulář finanční správy.
Zásah ústavních soudců v tomto bodě vstoupí v platnost až 31. prosince 2017. „Zákonodárce tak dostává prostor na to, aby tuto chybu napravil,“ uvedl soudce zpravodaj Tomáš Lichovník.
Kontrolní hlášení musejí plátci daně posílat od začátku letošního roku, za nedodržení povinnosti hrozí sankce. Skupina senátorů, za které jednal Ivo Valenta, navrhla zrušit celou právní úpravu, a to například kvůli ochraně před shromažďováním a zneužíváním údajů. Jako celek ale v očích ústavních soudců kontrolní hlášení obstálo, může prý mít praktický efekt při výběru daní.
Advokát senátorů Zdeněk Koudelka dnešní nález označil za úspěch. Připomněl, že další dvě skupiny senátorských výtek už vláda zohlednila změnou zákona. Jde o příliš krátké lhůty a přísné pokuty. V tomto rozsahu proto ústavní soudci řízení zastavili.
Dále čtěte:
Pro polovinu firem je kontrolní hlášení zátěží
ČSSD chce zásadní reformu daní. Vyžene tím úspěšné firmy, varuje Babiš


description: Skupina senátorů napadne u Ústavního soudu (ÚS) zákon, jenž o vybraných svátcích zakazuje prodej ve větších obchodech. Podání sepsala Hospodářská komora, žádá v něm soud, aby normu pro rozpory s listinou základních práv zrušil. Podnět podepsalo 19 senátorů, řekl dnes místopředseda horní komory Jaroslav Kubera (ODS), jenž se ve sběru podpisů angažoval.

title: Zavírání obchodů o svátcích zamíří k Ústavnímu soudu

maintext:
The Crown: Rozhovor s Mattem Smithem
The Man in the High Castle: Shrnutí první série: Reinhard Heydrich, Kido, odboj a Adolf Hitler


description: Dává to smysl České firmy s globálními ambicemi mají jednu výhodu: kamkoli se vydají, Baťa tam už kdysi byl

title: Investoři z Česka?

maintext:
Uvnitř tohoto vydání týdeníku Euro najdete příběhy pionýrů mezi českými podnikateli investujícími v zahraničí. Není jich moc, ale v každém případě už u nás existují konsolidátoři, kteří se umějí pohybovat na mezinárodním poli a disponují potřebným kapitálem. Koupit konkurenty nebo firmy, jež jim umožňují doplnit portfolio a získat přístup na trh snadněji než přes organický růst a přímý vývoz, je znakem rostoucí kapitálové síly, ale také pokročilé strategie, byť třeba v tržních nikách, kde se celosvětový obrat nepočítá v desítkách miliard dolarů. Že počet takových českých byznysů nejde do stovek, to není velké překvapení. Podiv by musel vzbuzovat spíše opak – kdyby Česko vzhledem ke své historii bylo ve vztahu ke zbytku světa nějakým významnějším investorem.
Dohromady mají firmy z Česka přímou majetkovou účast „venku“ asi za půl bilionu korun, ani ne pětinu toho, co mají cizinci u nás. V souhrnu jsme však na tom s celkovou investiční pozicí výrazně lépe než další postkomunistické země včetně Slovenska, Polska či Maďarska.
Díky, závazku
Když budete hledat vysvětlení, najdete je v kurzovém závazku ČNB, přesněji řečeno ve velkém nárůstu devizových rezerv po listopadu 2013, kdy s touto intervencí ČNB začala. Rezervní aktiva, reportovaná ČNB, dosáhla ke konci června letošního roku 1,83 bilionu korun.
Pokud jde o zadluženost vůči zbytku světa, jsme v čisté věřitelské pozici, která loni dosáhla 9,9 procenta HDP. Ale to už jsme jednou měli koncem 80. let, jenže tehdy valná část aktiv vězela v nedobytných pohledávkách v „Ostbloku“ a spřátelených zemích. V té době bylo Československo ve velmi nezáviděníhodné situaci, kdy dodáváte zboží na úvěr, který ale není splácen, a zároveň vám zoufale chybí kapitál na modernizační investice. Valná část pohledávek byla nakonec prodána s velkou ztrátou, případně úplně odepsána.
Od těch časů se změnilo hodně, ale mezera v kapitálové zásobě mezi Českem a vyspělými ekonomikami je jasně patrná dodnes. Ona tady ve skutečnosti byla i téměř před sto lety, u samotných začátků československého státu. Jedním z jeho prvních kroků kromě měnové odluky byla nostrifikace bank a průmyslových podniků.
Československu tehdy nešlo pouze o převod sídla banky či korporace z Vídně (nebo Budapešti), ale především o změnu vlastnictví a kontroly podle národního, respektive etnicky českého rozhraní, kterému muselo zajistit rozhodující vliv v novém státě.
Československo ani za druhé republiky nemělo kapitálu nazbyt, už jenom kvůli tomu, že Slovensko a hlavně Podkarpatská Rus byly zejména ve srovnání s Čechami a Slezskem v ekonomickém rozvoji pozadu o hezkých pár desítek let.
Jedině Baťa
Je v naší minulosti koncern, který měl na to, hrát v první mezinárodní lize? Napadne vás plzeňská Škodovka, která měla svoje obchodní zastoupení všude možně, na Balkánu, v Turecku nebo Íránu? Potíž je v tom, že hlavním akcionářem byl francouzský Schneider-Creusot… Zůstává tady fenomenální Baťův koncern, který představuje učebnicový příklad vertikální i horizontální integrace v mezinárodním měřítku. Jeho nákupčí hledali levné zdroje surovin od Brazílie po Indii, aby snížili marže ponechávané prostředníkům.
Stejný motiv přiměl Baťu k zakládání kaučukovníkových plantáží v tehdejším Malajsku a k intenzivnímu budování distribuční sítě. Dotěrnou japonskou konkurenci, která na Baťovu produkci útočila „zdola“, potlačoval zakládáním výrobních závodů v zemích s ještě nižšími náklady na pracovní sílu a ve třicátých letech reagoval stejným způsobem („lokalizací“) na růst protekcionismu v mezinárodním obchodě v Evropě i v zámoří.
Nic srovnatelného tady sice od té doby nevzniklo, nicméně ambiciózním českým firmám, které chtějí zapustit ve světě hlubší kořeny, nezbývá než si v bleděmodrém zopakovat cestu, kterou Baťův koncern během pár desetiletí dokázal absolvovat. Ani génius to nezvládne sám, protože jak říkal Tomáš Baťa senior: Žádný podnik nevyroste k velikosti, pokud nevynalezne způsob, jak měnit nádeníky v ředitele.
O autorovi| Miroslav Zámečník zamecnik@mf.cz


description: O osudu Evropy se nemůže rozhodnout jinde než v Německu, říká Václav Klaus v pravidelném vánočním rozhovoru pro týdeník Euro, kde hodnotí i své naděje vkládané do nového amerického prezidenta a skepticky se vyjadřuje k pravděpodobnosti nějakých pozitivních změn na domácí politické scéně.

title: Václav Klaus: Musíme se vzepřít kulturnímu marxismu

maintext:
ODS a TOP 09 na začátku listopadu oznámily snahy o určité sbližování a spojení, vytvoření volebního bloku. Společně chtějí hledat i kandidáta na budoucího prezidenta. Je tohle spojení šťastné? Může se z něj zrodit ten silnější pravicový lídr, který tu chybí?
Tato otázka je mimo můj skutečný zájem. Pravice by se určitě měla maximálně sjednotit. Nevím, jestli obě tyto strany vyjdou z příštího volebního klání se zastoupením v parlamentu. Vidím ale naprosté neštěstí v rozbíjení potenciálních zdrojů pravice pravicí samotnou. Rodící se a hynoucí malinké strany a straničky od Svobodných přes Alternativu pro Česko k dnešním Realistům a mohu jmenovat několik dalších, jejichž jména si ani nepamatuji, to je plýtvání hlasy na pravici. Nevím, jestli toho lídra může přinést TOP 09, já tam žádného ideologa neznám.
Zmínil jste novou stranu Realisté, jejímž „mentorem“ je Petr Robejšek. Jsou vám jejich myšlenky sympatické?
Názory pana Robejška vnímám a jsou to názory kultivované, rozumné, ve většině případů pravicové. O tom, jak se bude schopen přeměnit z politologa v politika, o tom já nevím opravdu, ale opravdu vůbec nic. To je taková odlišnost, jako být literárním kritikem a spisovatelem. A z toho, že je někdo výtečným literárním kritikem, nejde usuzovat, že dostane Nobelovu cenu za literaturu.
Realisté nedávno představili čtyři zabijáky dnešních hodnot, což může být úvod jejich programu. Mezi ty „zabijáky“ patří politická korektnost, poručnictví státu, konzumerismus a bezmezná tolerance. Jsou toto skutečně problémy, na které je třeba dnes upozorňovat a stavět se proti nim?
To jsou standardní, tisíckrát vyřčená a v půlce politických stran rozvíjená témata. V tom není ani nic nového ani nic originálního a o tom politická strana není. Pan předseda Fiala nabízí takových témat pětkrát víc a to myslím, že daleko hlubším a serióznějším způsobem. Nicméně myšlenka, že by konzumerismus byl něčím, co by pravicová strana měla považovat za největší zlo lidské společnosti, to je pro mě docela novinkou. Pravicová strana by slovo konzumerismus měla odmítnout. To je levičácká nálepka jednoho aspektu lidského chování a toto slovo nikdy nesmí vyjít z úst pravicového politika.
Celý rozhovor najdete v novém vydání týdeníku Euro, které vychází 19. prosince a ke stažení je na www.alza.cz/euro


description: V posledních měsících si ekonomičtí komentátoři oblíbili hypotézu, že kurzový závazek ČNB vede ke zlenivění českých firem, jimž slabší koruna umožňuje neinvestovat a přesto dosahovat zisku.

title: Tomáš Havránek: Kurzový závazek a past středního příjmu

maintext:
Tato hypotéza z našeho mediálního prostoru postupně vyprchává – vedle běžného omrzení snad i pod vlivem dat a odhadů hypotetického vývoje české ekonomiky bez zavedení závazku. Objevila se ovšem hypotéza navazující, podle níž je naopak problémem závazku jeho neodvratné ukončení, které může exportéry existenčně ohrozit.
V některých komentářích obě hypotézy splývají v tvrzení, že kurzový závazek přispívá k setrvávání české ekonomiky v „pasti středního příjmu“, tedy v situaci, kdy je její růst založený na cenové konkurenci namísto inovací. Jde o závažné tvrzení, jež je ovšem v konfliktu s hlavním proudem ekonomie. Podle ekonomické teorie nemá centrální banka na dlouhodobý růst žádný vliv, nebo dokonce stojí v cestě inovacím, pokud svou měnovou politiku naopak dostatečně neuvolňuje. Téma si ale zaslouží podrobnější rozbor, odkud a z jakého důvodu vznikají inovace a ekonomický růst. Uvědomuji, že většina z nás raději čte temné příběhy než celkem nevzrušivé, ale docela dobré zprávy. Proto se musím čtenářům předem omluvit, že tento příspěvek bude monotónně optimistický.
Prvním pozitivním konstatováním je, že past středního příjmu zřejmě neexistuje, alespoň soudě dle obšírné studie Světové banky na toto téma. Tento koncept pramení z rozčleňování zemí do stupňů rozvoje v marxistické tradici, přičemž ale skutečné hranice mezi jednotlivými stupni nepozorujeme. Jak je na tom Česká republika? Hrubý domácí produkt na hlavu spočítaný tak, že bereme v úvahu rozdílné cenové hladiny v jednotlivých zemích, u nás dosahuje 58 procent typického vzoru životní úrovně, Spojených států.
Přečtěte si:
Rozdíl se ale zmenší, když si uvědomíme, že některé nejlepší aspekty života v Česku je těžké měřit pomocí HDP, protože nejsou poskytovány tržně (naše vysoce kvalitní veřejné zdravotnictví, školství a hromadná doprava). A tak například rodina se třemi dětmi nemá ve Spojených státech život o mnoho snazší než u nás, mimo jiné právě kvůli velmi nákladnému zdravotnictví a školství.
Přesto je však taková americká rodina v průměru o něco bohatší a má větší dům i auto. Obojí je příjemné, ale řada z nás asi upřednostní ty stránky života, v nichž už jsme Spojené státy dostihli nebo dokonce předstihli: příležitost mít tolik volného času, abychom v klidu sledovali naše děti vyrůstat v bezpečí a s možností naučit se, co se naučit lze, zvolit si profesi, která je bude naplňovat, a žít tam, kde si budou přát.
Nemá tedy smysl naříkat nad tím, že Západ nikdy nedoženeme. Jednak se to už v důležitých oblastech (tedy hlavně v oblasti životních příležitostí) stalo, jednak není důvod čekat, že jej časem nedostihneme i v oblasti příjmové. Máme snad zakódováno v genech, že nedokážeme inovovat jako Němci či Rakušané? Těžko. Vše ostatní, od míry investic přes averzi k riziku až po kvalitu institucí, se může docela rychle změnit, jak ukazují historické příklady.
Přečtěte si:
Mimochodem, ačkoli jsme my Češi ve finančních záležitostech tradičně konzervativní, v přijímání inovací, jako jsou bezkontaktní platební karty, patříme ke světové špičce. Zároveň ti z nás, kdo měli možnost účastnit se silničního provozu v západních zemích a porovnat ho s českou realitou, musí rozporovat tvrzení, že jsme od přírody příliš opatrní a vyhýbáme se riziku.
V každém případě je podmiňování naší životní úrovně tím, jak se daří jiným, receptem na neštěstí. Podobné podmiňování – a to jak na úrovni zemí, tak na úrovni lidí – plodí závist, která škrtí růst. Není třeba trápit se tím, kolik jachet vlastní Paul Allen, pokud systém, jenž mu tyto jachty poskytne, dává zároveň nejlepší životní podmínky relativně chudým lidem. Hospodářství není hra, kde zisk jednoho automaticky znamená ztrátu druhého; naopak. To si snadno uvědomíme třeba při sobotní návštěvě farmářských trhů nebo ostatně vždy, když cokoli dobrovolně kupujeme či prodáváme.
Je zde užitečné připomenout, co vlastně před 250 lety odstartovalo ekonomický růst a zvýšilo příjem běžného člověka nejméně třicetinásobně. Současná historická věda ukazuje, že to nebyla akumulace kapitálu, jak tvrdí Smith, Marx a Piketty, ani změna v etice, jak tvrdil Weber, ani zlepšení institucí, jak tvrdí Acemoglu a Robinson. Všechny tři aspekty jsou důležité, ale v dlouhé historii najdeme řadu příkladů kapitalismu, efektivních institucí a pracovní etiky podobné té kalvínské, aniž by spustily průmyslovou revoluci.
Čtěte:
Je paradoxní, že největší ekonomickou událost v dějinách nelze vysvětlit ekonomicky, ale sociologicky: klíčovou změnou před rokem 1800 v Nizozemí, Británii a posléze i jinde prošla především rétorika ve společnosti, jež přiznala důstojnost a svobodu inovátorům. Mezi inovátory přitom nepatří jen vynálezci a podnikatelé, jak rádi tvrdí někteří elitní ekonomové; zatímco nás pochopitelně do očí nejvíce bijí makroinovace typu železnice, růst ve skutečnosti podněcují spíše četná drobná zlepšení. Kromě toho se bez tolerance (nebo ještě lépe obdivu) zbytku společnosti neobejde žádný inovátor, takže pro hospodářský rozvoj jsou dělníci-zaměstnanci zásadní.
Bát se nemusíme ani poklesu tempa růstu ve vyspělých zemích – tyto obavy se opakují posledních dvě stě let po každé větší krizi, aby je následný vývoj zas a znovu vyvrátil. Nedávné pokroky v biologii, informační vědě a technologii materiálů se ještě nestihly plně promítnout do statistik . Vliv mnoha užitečných inovací je navíc stále těžší měřit; příští „početně“ důležitou inovací budou samořízená auta, jejichž rozšíření zvedne HDP skokově.
Nynější tempo růstu životní úrovně ve světě je nejrychlejší v historii a bude dále akcelerovat, protože každý rok se do globálního hospodářství zapojují miliony inovátorů z rozvojových zemí, jež se postupně vymaňují z chudoby. Není důvod, aby Česká republika se svojí úžasnou polohou, historií tolerance k herezi a obdivem k inovacím opět nepatřila mezi nejsvižněji rostoucí evropské ekonomiky.
Samozřejmě, stane-li se životním cílem dospívajících Čechů vandalizovat co nejvíce vlakových zastávek a dětských hřišť a cílem elit podněcovat institucionalizovanou závist, budeme zaostávat (viz Brazílie, Rusko a Jižní Afrika v kontrastu se zbytkem BRICS). To je skutečná past středního příjmu, která nemá nic společného s investicemi a už vůbec ne s kurzovým závazkem.
Autor je poradcem bankovní rady ČNB
Dále čtěte:


description: Dozorčí rada energetické společnosti ČEZ potvrdila ve funkci předsedy představenstva na další čtyři roky Daniela Beneše. Beneš společnost vede od roku 2011. Členem představenstva firmy je již od konce roku 2005. Současný mandát mu měl skončit na konci příštího roku.

title: Beneš zůstane v čele ČEZ další čtyři roky


description: Ve zpolitizované vřavě pozoruhodně zaniká odpověď na otázku, zda živnostníci a malé podniky své tržby vědomě a úmyslně krátí.

title: Komentář: Daňové úniky, třetí strana a EET

maintext:
Byrokratická buzerace, útok na svobodné podnikání a likvidace drobných živnostníků, kteří nemají u současné vlády zastání. To jsou hlavní výhrady opozice vůči spuštění elektronické evidence tržeb (EET). Vytvoření rovných podmínek pro podnikání je naopak hlavním argumentem jejích zastánců. V této hodně zpolitizované vřavě pozoruhodně zaniká odpověď na otázku, zda živnostníci a malé podniky, které většinou od zákazníků inkasují hotovost, svoje tržby vědomě a úmyslně krátí, a snižují tak svoje příjmy, podléhající zdanění a odvodům. Následně má smysl se ptát, zda EET je ten vhodný nástroj.
Kdo z vás měl kdy v domácnosti na drobnější práce řemeslníka, který by si nepočítal výdaje na materiál separátně, i když výdajový paušál přitom uplatnil v plné výši? Někteří se zeptají, zda „na doklad, nebo bez“, a často se ani neptají. Je to tak a ještě jste nakonec rádi za každého instalatéra a lakýrníka, který se „vyskytne“. A jak se tváří vaše kadeřnice na platbu kartou?
Tohle jsou všude ve světě nejhůř reportované příjmy. A jak zkoumat jejich výši, když se s nimi kvůli krácení tržeb nikdo chlubit nechce? On přitom rozsah zatajování závisí na tom, zda o skutečném příjmu ví ještě někdo jiný než samotný poplatník a berňák - tedy nějaká „třetí strana“, kterou může být třeba banka, zaměstnavatel či Airbnb.
Hotovost - klíč k zatajování příjmů
Hotovost, nezanechávající za sebou ani elektronickou, ani jinou stopu, a tedy znemožňující kontrolu třetí stranou, je základní metodou k zatajování podnikatelských příjmů. Právě proto také tolik restaurací a obchodů platby kartou odmítá, buď jsou prostě „cash only“, anebo s odkazem na nefungující terminály atd. Samotné poplatky za platbu kartami nejsou relevantním argumentem, neboť je lze vždy přenést na zákazníka. V takovém systému je možno samozřejmě aplikovat hotovostní platby „bokem“ zaměstnancům, kteří vykazují velmi nízký příjem. V takovém případě je za ně placeno jen základní pojistné, aniž by jejich životní úroveň nějak utrpěla (důchod je věc jiná). To vše se děje především v zemích s velkým rozsahem zaměstnanosti v malých podnicích, které přijímají hotovost.
V zemích, kde se dodnes používá platba šeky, je rozsah zatajování příjmů u šekových plateb podstatně nižší než v případě plateb hotovostních. Ani šek, natožpak elektronické peníze nemají tu krásnou vlastnost jako „cool cash“: neslibují dokonalou anonymitu. Vybrat šek znamená nechat si ho proplatit u banky, tedy u třetí strany, což je zároveň dobrý důvod šeky nepřijímat…
Přečtěte si výměnu názorů k EET mezi Pavlem Páralem a Andrejem Babišem:
Rozdíl bývá markantní. Nemá smysl zatajovat příjem, když jste zaměstnanec, za nějž veškeré odvody provádí zaměstnavatel, který zároveň všechna inkasa i platby realizuje elektronicky prostřednictvím banky. V téhle situaci je zatajování příjmů ze zaměstnaneckého poměru v podstatě nesmyslné. Ze studií ostatně plyne, že rozsah zatajování zaměstnaneckého příjmu je ve Spojených státech tak na úrovni jednoho procenta, ale celých 43 procent podnikatelského příjmu zůstalo před americkým Internal Revenue Service zatajeno.
Rozsah zatajování příjmů závisí mimo jiné na tom, jak rozšířené jsou platby v hotovosti a jaký je podíl OSVČ, případně malých podniků na celkové zaměstnanosti a ekonomické aktivitě. To první kvůli anonymitě a to druhé kvůli absenci kontroly třetí stranou. A co si budeme povídat, ona kauzalita může být oboustranná: velký prostor pro zatajování podnikatelských příjmů (a tedy zároveň pro snížení efektivní daňové zátěže) může zvyšovat atraktivitu založení živnosti a silnou preferenci plateb v hotovosti, zvlášť když oficiální daňové zatížení je vysoké.
Takže v Evropě by se dal očekávat relativně malý rozsah stínové ekonomiky ve Skandinávii, kde je málo OSVČ a zároveň nízký podíl hotovostních transakcí (ve všech zemích pod 40 procent). Uznávanou autoritou na stínovou ekonomiku je profesor Friedrich Schneider z Keplerovy univerzity v rakouském Linci.
Hypotéza vcelku odpovídá Schneiderově analýze, až tedy na vysoce elektronizované Estonsko s relativně malým podílem OSVČ, které má ale zároveň vysoce nadprůměrný rozsah stínové ekonomiky v poměru k oficiálnímu HDP (26,2 procenta), oproti českým 15,1 procenta a chorvatským 27,7 procenta (průměr 31 zemí v Evropě je 18 procent).
Estonská centrální banka se pokusila odhadnout, jakou část svého podnikatelského příjmu lidé zatajují, a to s využitím metodologie, která spoléhá na to, že homo sapiens občas zapomíná konzistentně lhát. Existuje totiž velmi silná korelace mezi skutečným příjmem a tím, co si domácnosti ve spotřebě potravin dovolí utratit. Výdaje na potraviny jsou tedy dobrou „proxy“ pro skutečný příjem včetně toho zatajeného. Ve statistice rodinných účtů si domácnosti průběžně a relativně velmi poctivě evidují výdaje na potraviny, i když svůj skutečný příjem zatajují.
Výdaje na potraviny a skutečný příjem
Rozdíly jsou mohutné. Nákupní košíky v sámošce jsou to, co vás prozradí, neboť nákup jídla nelze dávat do nákladů. V USA u domácností, kde podnikatelský příjem převyšoval 25 procent celkového příjmu, představovalo zatajení skutečného příjmu 23 až 35 procent u bílých límečků a 34 až 39 procent u těch modrých. Ve Finsku v domácnostech s dvěma živnostníky 37 až 47 procent, ve Švédsku u živnostníků 40 až 50 procent, u vlastníků malých firem 15 až 20 procent. V Jižní Koreji u živnostníků 38 procent, v Rusku 47 procent. V samotném Estonsku podle reportované spotřeby potravin činil rozsah nepřiznaného příjmu z podnikatelské činnosti kolem 60 procent.
Přečtěte si komentář k navrhovaným změnám v EET: Rolničky pro Andreje
Jak je to v Česku? Přestože profesor Schneider dal Česku v podstatě lichotivý rozměr stínové ekonomiky, je její rozsah nezanedbatelný.
Můžeme se bavit o tom, nakolik EET podchytí rozsah šedé ekonomiky v Česku, a bylo by naivní očekávat naplnění účelu tam, kde nejsou svědci a chybí třetí strana.
Koneckonců v Chorvatsku, které bylo pro Česko při zavádění EET inspirací, se podle mezinárodního srovnání rozsah stínové ekonomiky od zavedení „fiskalizace“ v roce 2013 snížil o 0,7 procentního bodu. V Česku to bylo 0,4 a v EU jako celku půl procentního bodu. Takže si tu účtenku vezměte, když už se experimentuje. Ať máme nějaké statistiky pro srovnání.
Stínová ekonomika a drobné podnikání ve vybraných zemích Země Podíl OSVČ na zaměstnanosti (v %, 2013) Podíl malých a středních podniků na zaměstnanosti (v %, 2012) Podíl stínové ekonomiky k oficiálnímu HDP (v %, 2015) Norsko 7,0 67,6 13,0 Dánsko 9,0 65,0 12,0 Švédsko 10,6 65,4 13,2 Finsko 13,5 63,0 12,4 Česko 17,9 69,8 15,1 Chorvatsko 15,6 68,3 27,7 Estonsko 9,1 78,1 26,2
Zdroj: Eurostat, OECD, Světová banka, Friedrich Schneider
O EET dále čtěte:


description: Ministryně školství Kateřina Valachová (ČSSD) bude pro rok 2018 chtít ze státního rozpočtu pro sport 7,5 miliardy korun. Proti příštímu roku by to znamenalo zvýšení o čtvrtinu, Valachová to dnes řekla u příležitosti otevření nových prostor sekce sportu a mládeže ministerstva školství na Senovážném náměstí. Premiér Bohuslav Sobotka (ČSSD) záměr na zvýšení peněz pro sport podpořil.

title: Valachová bude chtít v roce 2018 pro sport 7,5 miliardy


description: Ruské pátrací týmy dnes našly v místě pádu letadla Tu-154 v Černém moři těla dalších dvou obětí neštěstí. Zatím tak bylo nalezeno 13 mrtvých z celkového počtu 92 lidí na palubě. Těla prvních deseti obětí už byla přepravena do Moskvy a jedno už bylo identifikováno. Potápěči vyzdvihli z moře další kusy letounu a ruští činitelé opět vyloučili, že by za tragédií byl teroristický útok. V Rusku dnes platil státní smutek k uctění památky obětí, vlajky na všech institucích byly na půl žerdi.

title: Rusové našli další těla včetně kapitána zříceného letadla s Alexandrovci


description: Chytré telefony se značkou Nokia se objeví zpátky na trhu v příštím roce. Finská společnost Nokia dnes oznámila, že její dohoda s firmou HMD Gobal Oy byla dokončena a HMD může spustit výrobu telefonů. Nový majitel plánuje přijít s novým přístrojem pod značkou Nokia s operačním systémem Android v první polovině příštího roku.

title: Telefony Nokia jsou zpět. Na trh se vrátí příští rok


description: Bývalý šéf Bezpečnostní informační služby (BIS) Jiří Lang se stane novým šéfem Národního bezpečnostního úřadu (NBÚ). Jeho dosavadní ředitel Dušan Navrátil se stal vládním zmocněncem pro kybernetickou bezpečnost a jeho úkolem bude vytvořit Národní úřad pro kybernetickou a informační bezpečnost.

title: NBÚ povede Lang, dosavadní šéf připraví úřad pro kybernetickou bezpečnost


description: Budoucí americký prezident Donald Trump v pátek telefonicky mluvil s tchajwanskou prezidentkou Cchaj Jing-wen. Šlo o první takový kontakt od konce 70. let. Čínské ministerstvo zahraničí proti telefonátu protestovalo a vyzvalo USA k pokračování v politice jedné Číny. Tu Washington praktikuje od roku 1979, kdy USA přerušily oficiální diplomatické vztahy s Tchaj-wanem. Bílý dům oznámil, že na dosavadním postoji USA se Trumpovým telefonátem nic nemění.

title: Čína podala protest na Trumpa. Mluvil s prezidentkou Tchaj-wanu

maintext: The President of Taiwan CALLED ME today to wish me congratulations on winning the Presidency. Thank you!


description: Všichni ti neschopní populisté aspoň nevydávají protijedoucí lokomotivu za světlo na konci tunelu

title: Světla lokomotivy

maintext:
Strašení populisty, kteří se nyní nejen v USA, ale i v Evropě derou k moci a hodlají rozbít Evropskou unii, je dnes žhavým tématem. Přitom všichni politologové a ekonomičtí analytici, kteří cítí potřebu vyjadřovat se k tomuto problému, opomíjejí dost podstatnou záležitost.
“e se EU rozbíjí i bez populistů sama vlastní neschopností pojmenovávat a řešit podstatné příčiny své nekončící krize.
Až se v pondělí na stáncích objeví toto vydání týdeníku Euro, bude v Itálii po ústavním referendu, které je dosud líčeno jako hrozba pádu současné vlády a předčasných voleb, v nichž by mohl vyhrát protievropský televizní bavič Beppe Grillo. Ne že by v takovém případě nenastal v Evropě slušný poprask. Ale Itálie je a bude časovanou bombou pod chátrající konstrukcí eurozóny, aš už dopadne referendum jakkoli. Tamní bankovní sektor je prostě v maléru neboli plajte. Zatížení špatnými a dnes nedobytnými úvěry dusí banky, které nejenom nejsou schopny financovat ekonomiku a roztáčet její kola, ale objektivně existenčně ohrožují celý finanční sektor. Vláda nedokáže banky sanovat na svůj účet, protože je předlužená a hlavně jí to zakazují po kyperské krizi pravidla evropské bankovní unie, podle nichž musejí banky doplnit kapitál buď vydáním nových akcií, nebo oškubáním svých střadatelů. Že by firmy jako Eni, Pirelli nebo Fiat přišly o své peníze na bankovních účtech? Směšná představa. Vláda, která by něco takového dopustila, by nepřežila dalších deset minut.
To, nad čím ještě nedávno evropští politici jásali jako nad úžasným výdobytkem evropské integrace, která dokáže nalézt společné řešení bankovních krizí v eurozóně, se hned na první pokus ukazuje jako fatálně nefunkční nástroj, který způsobí více škody než užitku. A tak to zase nakonec, bez ohledu na to, kdo bude v Itálii vládnout, zaplatí Evropská centrální banka penězi, které si k tomu účelu natiskne. A všichni budou předstírat, že nesplácené a nevymožitelné dluhy transformované finančními nástroji na nějaké dluhopisy zaparkované v ECB budou někdy v budoucnu v plné výši dlužníky uhrazeny.
Když tuhle pohádku ovčí babičky žerou voliči v případě řeckých dluhů už sedm let, co by nezkousli ještě jednou to samé se špagetovou příchutí. Ale ono to má háček jako na vorvaně: dluhy se totiž platit musejí. Dříve, nebo později.
Žádná směrnice EU, žádný nový integrační projekt nic nezmění na tom, že staré zlaté pravidlo říkající, že oběd zadarmo neexistuje, prostě platilo, platí a platit bude. Přesun dluhů italských bank do ECB pak neznamená nic jiného, než že podstatnou část za Italy nakonec jednou zaplatí Němci. A ten přesun se s vysokou pravděpodobností bude muset odehrávat v období před volbami do Bundestagu. A kdo přijde po Řecku a Itálii?
Kdyby to alespoň pomohlo na Apeninském poloostrově k nastartování růstu a k vytváření nových pracovních míst. Ale to se nestane, protože měnová politika ECB bude muset přitvrzovat navzdory tomu, že to na jihu bude nepříjemně bolet. Pomohlo by jen koordinované a asistované vystoupení z eurozóny a návrat k plynule devalvující liře doprovázený strukturálními reformami ušitými italskou vládou Italům na míru. K tomu ale nedojde. Jenže může se pak někdo divit, že lidé volí populisty, kteří sice nejspíše nejsou dost kompetentní k léčení akutní choroby, ale alespoň nelžou a nevykládají cosi o světlech na konci tunelu, když každý ví, že jsou to reflektory protijedoucí lokomotivy?
O autorovi| Pavel Páral, paralp@mf.cz


description: Italská vláda se rozhodla požádat parlament o souhlas s půjčkou až 20 miliard eur (více než 540 miliard korun) na podporu bankovního sektoru a případnou záchranu třetí největší italské banky Monte dei Paschi di Siena. Oznámil to italský premiér Paolo Gentiloni. Rozhodnutí je podle něj preventivním opatřením.

title: Itálie si na záchranu bank chce půjčit 20 miliard eur


description: Pražské restaurace po dnešním startu ostrého provozu elektronické evidence tržeb (EET) většinou fungují bez problémů. Někteří k novince přistupují smířlivě, někteří s výhradami, někteří i s humorem, objevili se také protestující jedinci. Ceny zatím zůstaly vesměs beze změn.

title: Restaurace v Praze si zvykají na EET

maintext:
Café bar Netopýr na pražském Smíchově byl na evidenci připraven. „Jestli vám vytisknu účtenku? To přece musím, to není problém,“ řekla servírka. Kvůli nákladům spojeným se zaváděním EET nonstop nezdražil. „Zatím,“ dodala servírka. Jí vystavená účtenka byla na portálu Finanční správy zaregistrována úspěšně.
V michelské hospodě U starý svině vydávají účtenky od 14. listopadu. Komplikace je to podle majitele Jaroslava Zahradníka minimální, zdražit nemusel. „Principiálně proti tomu nejsem, ale vadí mi, že všichni musí být na internetu, že to není pro všechny a pro všechny najednou. Kasa stála 9000 Kč, dostal jsem od státu 5000 Kč, navíc musím platit internet. Proč musím platit já za státní správu?“ ptal se. Nejvíce mu ovšem vadí to, že na každé účtence musí být DIČ, což je jeho rodné číslo. „Každý ho má znát?“ doplnil.
Projděte si přihlášení k EET krok za krokem na finance.cz.
S EET zařízením fungoval i jeden z žižkovských podniků s nepřetržitým provozem označený jako „Nonstop Club“, upozorňoval na to i cedulí vyvěšenou na vchodových dveřích. Zájem o vydání účtu byl ale ze strany hostů nulový. Podobně tomu bylo i v jednom z vyhlášených žižkovských barů s otevírací dobou od časného rána. Hostům, většinou štamgastům, tam nalévali bez účtenky. Výčepní podle svých slov čeká na dodání pokladny, kterou dodavatel nestihl přivézt včas.
S problémy se potýkali například zaměstnanci Kavárny Liberál blízko stanice metra Vltavská. Obsluha kavárny sdělila, že systém EET mají, ale nefunguje jim. Zákazníci se mohli na papíru na stažené roletě dočíst: „Bohužel nejsme připojeni, tudíž nemůžeme otevřít“. Obchod v Jindřišské ulici pak zákazníky informoval, že bude mít dnes od 10 do 12 hodin zavřeno na protest proti zavádění elektronické evidence.
S humorem k dnešní novince přistoupila holešovická vinotéka, která zákazníkům rozeslala SMS zprávy ve znění: „S nástupem EET nezdražujeme, nezavíráme ani nestávkujeme. Naopak Vám k nákupu nabídneme jako bonus účtenku. Přijďte si pro ni.“
Přečtěte si výměnu názorů k elektronické evidenci tržeb mezi Pavlem Páralem a Andrejem Babišem:
Štvanice na hostinské začíná
Babiš reaguje na Párala: Štvanice na EET pokračuje
Páral odpovídá Babišovi: Už je to tady, hospodští budou zdražovat