authors: Absolvovala Institut Ekonomických Studií Fsv Uk V Praze

authors: Kde V Roce Završila Také Své Postgraduální Studium. V Období Se V Českém Statistickém Úřadu Věnovala Metodologii A Koordinaci Statistického Šetření Eu-Silc. Nyní Působí Jako Vědecká Pracovnice V Sociologickém Ústavu Av Čr

authors: Příjmové Diferenciaci A Chudobě Či Subjektivním Ukazatelům Blahobytu. V Roce Byla Oceněna Prémií Otto Wichterleho

title: Klamná hranice chudoby v Česku

maintext:
Č eská republika se svou desetiprocentní mírou chudoby řadí na nejlepší místo v evropském žebříčku. Jak se ale chudoba měří? Bude si ČR v mezinárodním srovnání stát stejně dobře, podíváme-li se na chudobu jinou optikou?
Životní situace domácností a jejích členů jsou rozmanité. Jak tedy posoudit, která je chudá a která nikoli? Je chudší ten, kdo žije ve vlastním bytě, ale jeho příjmy stěží přesáhnou minimální mzdu, nebo ten, jehož mzda je nadprůměrná, ale většina padne na splátky hypotéky? Bezprostřední odpověď většiny z nás by patrně byla, že hůře je na tom onen člověk s téměř minimální mzdou. Zbydou-li ale oběma stejné prostředky na měsíční živobytí, je to tak jednoznačné? Patrně všichni bychom se shodli, že šťastlivec, který zdědil velké jmění, vlastní příjem nemá a čerpá hojné zděděné úspory, mezi chudé nepatří. Pozor, podle nejčastějšího a dlouhodobě používaného ukazatele chudoby by tento rentiér mezi chudé zcela jistě patřil, vlastník bytu s téměř minimální mzdou by se pohyboval na hranici chudoby a zadlužený plátce hypotéky by mezi chudé nepadl.
Chudoba se totiž zjednodušeně vyjadřuje indikátorem rizika ohrožení příjmovou chudobou. Z tohoto hlediska si tedy Česká republika se svými 9,7 procenta opravdu stojí nejlépe mezi všemi zeměmi EU (v roce 2014 následovaná Nizozemskem, Dánskem, Slovenskem, Finskem, zatímco na opačné straně stojí Rumunsko s 25 %, před ním Španělsko, Řecko).
Z příkladu tří různých osob je ale zřejmé, že měření tak komplexního jevu, jakým je chudoba či životní podmínky osob a domácností, by mělo ideálně zahrnovat přinejmenším tři oblasti: příjmy, výdaje a majetek. Tyto údaje o českých domácnostech ale statistika ani nemá k dispozici, chybí zejména majetková složka.
Jak ale vypadá ukazatel příjmové chudoby, který po dlouhá léta sloužil jako hlavní indikátor svízelné situace domácností a jejich členů? K jeho určení jsou potřeba pouze příjmy všech členů domácnosti. Jeho výhodou je tedy snadná konstrukce a zdánlivá mezinárodní srovnatelnost. Zdrojem dat pro jeho výpočet je šetření v domácnostech EU-SILC (European Union – Statistics on Income and Living Conditions), které povinně probíhá od roku 2005 ve všech členských zemích EU a jehož metodika je harmonizována Eurostatem. U nás provádí šetření Český statistický úřad pod názvem Životní podmínky a ročně se ho účastní kolem 10 tisíc domácností.
Jak vypočíst chudobu
Pro stanovení hranice příjmové chudoby se uplatňuje různý přístup. V EU je to ten relativní, kdy je absolutní výše hranice v jednotlivých zemích odlišná, a tedy do určité míry zachycuje rozdílnost příjmů mezi zeměmi. Naopak absolutní přístup odborníci upřednostňují u rozvojových zemí, kde statistiky mluví spíše o extrémní chudobě vyjádřené počtem lidí, kteří žijí například s méně než jedním dolarem denně. V rámci EU je zavedena hranice 60 procent mediánu národního ekvivalizovaného disponibilního příjmu domácností.
Disponibilním příjmem jsou myšleny veškeré pracovní i nepracovní příjmy po zdanění a sociálních odvodech, včetně penzí a všech sociálních příspěvků a dávek. Hlavním tajem je pojem „ekvivalizovaný“ příjem, jehož výpočtem se upravuje celkový disponibilní příjem domácnosti na příjem připadající na jednoho člena domácnosti. Nejdříve se stanoví „ekvivalizovaná“ velikost domácnosti, kde ale každý člen domácnosti nemá stejnou váhu. První dospělé osobě je přiřazena váha 1,0, dalšímu dospělému 0,5 a každému dítěti do 13 let váha 0,3 (protože dvě osoby žijící v jedné domácnosti nemají dvojnásobné náklady oproti samostatně žijícímu jednotlivci a podobně, tyto takzvané úspory z rozsahu vznikají zejména u výdajů na bydlení).
Průměrný důchod hranici chudoby převyšuje přibližně o tisíc korun měsíčně, což staví mnoho důchodců těsně nad hranici příjmové chudoby.
Disponibilní příjem domácnosti se pak vydělí ekvivalizovanou velikostí domácnosti, čímž dostaneme ekvivalent příjmu připadajícího na jednotlivé osoby v domácnosti. Má-li manželský pár společně disponibilní příjem 20 tisíc měsíčně, ekvivalizovaný příjem každého z nich není tedy 10 tisíc Kč, ale více než 13 tisíc Kč. Dále se určí národní medián, neboli hodnota ekvivalizovaného příjmu osoby, která by při seřazení osob od nejnižšího po nejvyšší ekvivalizovaný příjem stála uprostřed, a nakonec 60 procent z něj.
Takto zjištěná hranice příjmové chudoby se v posledních letech přehoupla přes 120 tisíc Kč ročně a tedy všichni členové domácností, jejichž roční ekvivalizovaný příjem byl nižší, jsou klasifikováni coby ohrožení příjmovou chudobou. Typická domácnost rodičů se dvěma dětmi by měla ekvivalizovanou velikost 2,1 a disponibilní příjem nižší než přibližně 21 tisíc Kč měsíčně by stavěl všechny její členy do ohrožení chudobou.
I přes standardizovanou a relativní definici míry ohrožení chudobou je však její mezinárodní srovnatelnost omezená. Ukazatel příjmové chudoby je zatížen dvojí arbitrární volbou při stanovení jednotného výpočtu pro všechny země.
První je oněch 60 procent mediánu. Použití mediánu je zřejmé kvůli náchylnosti průměru vůči extrémním hodnotám, stanovené procento je ale spíše expertní volbou.
Výsledná hodnota tak záleží například na rozdělení osob těsně nad i pod hranicí chudoby v jednotlivých zemích, ale i obecně na diferenciaci příjmů v zemi. Odlišná hranice, 50 procent či 70 procent mediánu sice udrží České republice prvenství, ale hodnoty v ostatních zemích se nám přiblíží.
Druhou volbou je stanovení ekvivalenční škály. Současná škála se začala používat koncem devadesátých let a je označována za modifikovanou ekvivalenční škálu OECD. Původní OECD škála se vžila počátkem osmdesátých let a uvažovala nižší úspory z rozsahu s vahou další dospělé osoby 0,7 a váhou dětí 0,5. Úspory z rozsahu ale mohou být v jednotlivých zemích velmi specifické v závislosti na poměru nákladů na bydlení, zboží krátkodobé a dlouhodobé spotřeby a obecně všech statků s různou mírou úspor z rozsahu.
Stanovení vah pro dalšího dospělého a děti má přitom silný vliv na ekvivalizovaný příjem, na samotnou hranici chudoby a výsledně i na podíl ohrožených osob. Kdybychom na Česko aplikovali původní OECD škálu, vyšší váhy by s každou další osobou v domácnosti vedly k nižšímu ekvivalizovanému příjmu a došlo by ke snížení hranice chudoby. V závislosti na struktuře velikosti domácností se osoby pod a nad hranicí chudoby přeskupí, přičemž nejvíce se směrem dolů posunou ty z mnohočlenných domácností. S OECD škálou by jen shodou okolností zůstala výsledná míra ohrožení chudobou stejná, ovšem výrazně by poklesl podíl ohrožených osob v populaci starší 65 let na úkor mladších kategorií častěji žijících ve větších domácnostech.
Naopak navýšení úspor z rozsahu druhé dospělé osoby v domácnosti vůči současné škále by vedlo ke zvýšení hranice chudoby, k nárůstu celkové míry chudoby a také k enormnímu nárůstu podílu ohrožených mezi starší populací. Vysoké úspory z rozsahu se dají přirovnat k situaci, kdy náklady na bydlení tvoří velkou část rozpočtu domácností. Jednotná ekvivalenční škála v rámci EU, která z definice neodráží specifika národní skladby výdajů a struktury populace, tak může vést k velmi těžko srovnatelným mírám ohrožení příjmovou chudobou, případně může přispět i k vysvětlení českého prvenství.
Jen příjem nevypovídá
Bez ohledu na nedostatky ukazatele příjmové chudoby je navíc zřejmé, že samotný příjem nevypovídá dostatečně o životní situaci osob a domácností. Ve snaze zachytit více aspektů chudoby než pouze příjem byly v rámci EU definovány další indikátory chudoby, konkrétně souhrnný ukazatel rizika chudoby nebo sociálního vyloučení. Skládá se ze tří podukazatelů. K ohrožení příjmovou chudobou byla přidána vážná materiální deprivace a velmi nízká pracovní intenzita. Jejich pravý význam je rovněž potřeba vysvětlit a dodat, že i zde jsou některé kroky v jejich konstrukci výsledkem určité kompromisní volby.
V případě vážné materiální deprivace se ČR umísťuje dvanáctá (v roce 2014 si nejlépe stojí Švédsko s 0,7 %, dále Lucembursko, Finsko a Dánsko, na opačné straně Bulharsko s 33 %, před ním Rumunsko).
Zjišťuje se situace, kdy si domácnost z finančních důvodů nemůže dovolit určité statky nebo má problémy s určitými výdaji či náklady. EU postupně zavedla dva stupně deprivace. Míra materiální deprivace se měřila jako podíl osob z domácností, které si nemohou dovolit nejméně 3 z 9 položek (zaplatit neočekávaný výdaj ve výši několika tisíc korun – částka je v jednotlivých zemích relativní, odvozena od hranice příjmové chudoby, v roce 2014 byla v ČR 9600 Kč; jíst maso či vegetariánské náhražky každý druhý den; dostatečně vytápět byt; zaplatit ročně všem členům domácnosti alespoň týdenní dovolenou mimo domov; mít pračku; mít barevnou televizi; mít telefon; používat osobní automobil; hradit náklady spojené s bydlením včetně hypoték a splátky ostatních půjček), poté se zavedl pojem vážné materiální deprivace jako nedostatek nejméně 4 z těchto 9 položek.
Nejkomplikovanějším ukazatelem je velmi nízká pracovní intenzita. Jeho účelem je zachytit nevyužitý pracovní potenciál domácností, který indikuje ohrožení příjmovou chudobou i různé formy sociálního vyloučení. ČR zaujímá šesté místo (v roce 2014 má nejlepší místo Lucembursko s 6 %, následované Rumunskem, Švédskem, Slovenskem, zatímco nejhorší místo obsazuje Irsko s 21 %, před ním Řecko a Španělsko). Zjednodušeně řečeno ukazatel zjišťuje, jak velkou část roku v průměru pracovali dospělí (18-59 let) členové domácnosti, u kterých se předpokládá pracovní aktivita (ve výpočtu nefigurují studenti do 24 let). Je-li jejich průměrná pracovní intenzita menší než 0,2 (jejich pracovní potenciál je tedy využit na méně než 20 %), nesou všichni členové domácnosti mladší 60 let znak velmi nízké pracovní intenzity. To platí i pro děti a studenty do 24 let, ačkoli v samotném výpočtu nefigurují. Osoby starší 59 let nejsou za žádných okolností označeny velmi nízkou pracovní intenzitou, ať je intenzita mladších dospělých členů domácnosti jakákoli.
Obecně je tento ukazatel nejvíce kritizován za svoji složitost, neprůhlednost a arbitrární volby. Ve výpočtu jsou zahrnuty osoby, které ze zdravotních důvodů nemohou vstoupit na trh práce, zatímco studenti a pracující osoby starší 59 let jsou vyloučeni. Další kritika zpochybňuje samotnou věkovou hranici 59 let, která v mnoha zemích neodpovídá ukončení ekonomické aktivity.
Osoby, které spadají pod vymezenou hranici byť v jediném z těchto tří popsaných podukazatelů, jsou označeny za ohrožené chudobou nebo sociálním vyloučením. Díky nejlepšímu postavení ČR v ohrožení příjmovou chudobou a dobrém umístění u obou dalších podukazatelů má naše země prvenství i v tomto souhrnném ukazateli (15 % v roce 2014, za námi se řadí Nizozemsko, Švédsko, Finsko, Dánsko, na opačném konci Bulharsko se 40 %, před ním Rumunsko a Řecko). Tento indikátor přitom zahrnuje tři velmi odlišné dimenze, vzájemně jen velmi málo se překrývající. Všemi třemi typy ohrožení v ČR trpí pouze dvě procenta osob, a ty by měly zcela jistě stát na předním místě cílené sociální politiky. Ani tento ukazatel však nepokrývá všechny aspekty chudoby (nehledě na to, že šťastlivec s dědictvím zmíněný na začátku by byl ohrožen hned u dvou podukazatelů – příjmovou chudobou a velmi nízkou pracovní intenzitou).
Chudoba vnímaná
Uvedené „objektivní“ či „expertní“ ukazatele můžeme stavět do kontrastu s ukazateli „subjektivními“, založenými na posouzení situace samotnými domácnostmi. Příkladem takového ukazatele chudoby je odpověď na otázku „Jak vychází vaše domácnost s celkovým měsíčním příjmem?“ taktéž pokládané v šetření EU-SILC. Domácnosti volí odpověď z šestibodové škály: 1. s velkými obtížemi, 2. s obtížemi, 3. s menšími obtížemi, 4. docela snadno, 5. snadno, 6. velmi snadno. Domácnosti tak uvažují nejen příjmy, ale také výdaje, životní náklady a finanční břemena, která nejsou zachycena v žádném z objektivních ukazatelů. Zvolíme-li za kritérium subjektivní chudoby „velké obtíže vyjít s příjmem“, posouvá se ČR na evropském žebříčku do středu (v roce 2014 je na předním místě Finsko se 3 % osob, za ním Německo a Švédsko, na opačném konci Řecko se 40 %, před ním Kypr a Bulharsko).
U subjektivní a příjmové chudoby docházíme v ČR k podobným výsledkům, v obou případech k necelým deseti procentům populace. O stejné osoby se ale jedná pouze ze zhruba jedné třetiny. Šest procent populace je „objektivně“ ohrožených příjmovou chudobou, zatímco s příjmem vychází bez velkých obtíží. V této skupině se častěji vyskytují nezaměstnaní a osoby samostatně výdělečně činné, samostatně žijící osoby, děti a osoby z domácností jednoho rodiče. Podobně téměř šest procent populace má naopak velké obtíže vyjít s příjmem, ale nespadá pod kritérium příjmové chudoby. Relativně často sem patří zaměstnanci, bezdětné páry či osoby staršího věku. Uvedený nesoulad vrhá stín podezření na objektivní indikátor příjmové chudoby.
Z regionálního hlediska je nejmarkantnější rozdíl v Praze, která díky vysokým příjmům svých obyvatel a průměrné měsíční mzdě převyšující ostatní kraje téměř o deset tisíc korun dosahuje nejnižší příjmové chudoby (5%, spolu se Středočeským krajem), ovšem podle subjektivní chudoby se kvůli vysokým nákladům na žití (v prvé řadě výše nájemného) umísťuje s 9 % jako desátá ze 14 krajů. Nejhůře jsou na tom obyvatelé Ústeckého a Moravskoslezského kraje s 15-16 procenty z objektivního i subjektivního pohledu.
Měření tak komplexního jevu, jakým je chudoba či životní podmínky osob a domácností, by mělo ideálně zahrnovat přinejmenším tři oblasti: příjmy, výdaje a majetek. Tyto údaje o českých domácnostech ale statistika ani nemá k dispozici.
V českém prostředí pak stojí za zamyšlení situace důchodců a obecně osob starších 65 let. Jak již bylo řečeno, v jejich případě má ve výpočtu ohrožení příjmovou chudobou značný vliv stanovená ekvivalenční škála. Za předpokladu, že úspory z rozsahu ze společného soužití jsou (například kvůli relativně vysokým nákladům na bydlení v rodinném rozpočtu) v současné škále podhodnoceny, je podhodnocena i míra chudoby starších osob. Průměrný důchod hranici chudoby převyšuje přibližně o tisíc korun měsíčně, což staví mnoho důchodců těsně nad hranici příjmové chudoby. Hodnotí-li pak domácnosti starších osob, jak vycházejí se svým měsíčním příjmem, po zvážení svých nutných výdajů nepřekvapivě uvádějí často velké obtíže.
Český důchodce pak nechápe, že není chudý, když po zaplacení výdajů na bydlení, potraviny či léky musí počítat každou korunu, ani jak je možné, že v sousedním Německu je podíl chudých osob starších 65 let více než dvojnásobný, zatímco důchodci tam mají penze zhruba třikrát vyšší a Češi tam navíc často dojíždějí za levnějšími nákupy.
Prvenství České republiky v příjmové chudobě tedy nelze přímočaře shrnout a je potřeba mít na paměti, že mezinárodní srovnání je omezené.
Struktura či vývoj objektivních ukazatelů v rámci země mohou poskytovat užitečný obrázek, použití subjektivních ukazatelů ale výrazně dokresluje situaci domácností, poskytuje vyrovnanější výsledky z hlediska ekonomické aktivity i demografické a regionální struktury populace a nemělo by být opomíjeno.
Ujišťování veřejnosti o příznivých statistikách v médiích, kde často není dostatek prostoru k vysvětlení vypovídací schopnosti ukazatelů, z nás spokojenější národ neudělá.
Titulní foto: Staří a osamělí lidé jsou nejvíce ohroženi chudobou. Foto: Burim, CC BY-SA 3.0
Další články tématu


authors: Vystudoval Vysokou Školu Chemicko-Technologickou V Praze. Působil V Ústavu Jaderného Výzkumu V Řeži U Prahy

authors: V Encyklopedickém Institutu Čsav A V Mladé Frontě Dnes. Je Autorem Či Spoluautorem Stovek Popularizačních Článků A Několika Knih

authors: . Či Zatím Poslední Moudrost Vědy V Citátech

title: Enzym buněčné nesmrtelnosti

maintext:
P roč většina buněk řádně stárne, ale některé – pohlavní, kmenové, ale i určité nádorové – jsou „nesmrtelné“? Objevy, které vedly k poznání telomer a telomerázy, nám umožnily lépe porozumět procesu stárnutí.
Chromozomy v buněčném jádře objevil pomocí mikroskopu švýcarský biolog Karl Wilhelm von Nägeli v roce 1842. V roce 1910 Thomas Hunt Morgan získal u octomilek (Drosophila melanogaster), mušek s generační dobou dva týdny a s velkými chromozomy, první umělé mutanty (tím, že je a jejich vývojová stadia vystavoval horku, mrazu, kyselinám, zásadám, záření a dalším extrémním podmínkám). Další studium chromozomů různě mutovaných a křížených drozofil přivedlo Morgana přes lokalizaci prvních genů až k formulaci chromozomové teorie dědičnosti (a roku 1933 k Nobelově ceně).
Morganův žák Hermann Joseph Muller v roce 1926 experimentálně prokázal (rovněž na octomilkách) mutagenní účinek ionizujícího záření (Nobelova cena 1946). V souvislosti s tím později zjistil, že mutantní mušky vykazují ve svém genetickém materiálu řadu různých poškození. Vysvětlil to tím, že záření způsobuje zlomy chromozomů a jejich následné splynutí. Zároveň si všiml, že k fúzím mezi chromozomy nedocházelo, pokud si zachovaly přirozené konce. Své výsledky shrnul roku 1938 do přednášky, v níž zaznělo: „Koncový gen musí mít speciální funkci ´zalepovat´ konec chromozomu, protože bez této ochrany nemá chromozom možnost dlouhodobě existovat.“
V souladu s tehdejší cytologickou terminologií, která už obsahovala pojmy centromera a chromomera, Muller vymyslel pro zakončení chromozomu termín telomera (řecky télos, „konec“, a méros, „část“).
V přibližně stejné době Barbara McClintocková svými experimenty s křížením ozařovaných a zdravých semen kukuřice dokázala, že telomery skutečně představují speciální, nepostradatelnou část chromozomu zabezpečující jeho integritu, a že chromozom se poté, co o telomeru přijde, rozpadne. Zjistila také, že někdy se „poraněný“ konec chromozomu sám „zahojí“, a to tehdy, pokud se nachází v oplodněném vajíčku (zygota patří spolu s kmenovými, pohlavními a některými nádorovými k buňkám s aktivní telomerázou). V roce 1942 doporučila: „Experimenty v následujícím období by měly být zaměřeny na porozumění způsobu, jak dochází k hojení…“ (V roce 1983 dostala Nobelovu cenu za objev „skákajících“ genů.)
Staré buňky si tedy nějak „pamatují“, že jsou staré…
Dalším milníkem byl objev Leonarda Hayflicka a Paula Moorheada, kteří v roce 1961 prokázali, že normální lidské buňky se (na rozdíl třeba od bakterií) nemohou množit donekonečna a že zástava jejich růstu je naprosto přirozeným jevem, vyplývajícím ze samotné podstaty buněk (nikoli důsledkem změny životních podmínek apod.). Staré buňky si tedy nějak „pamatují“, že jsou staré…
Ocásky života a smrti
Muller a McClintocková probudili zájem o telomery a jejich funkci. Na víc než domněnky však tehdy neměli výzkumné nástroje. Ty přišly až ve druhé polovině sedmdesátých let s metodami sekvenace DNA (za jejich vývoj padly hned dvě Nobelovy ceny).
Prvním člověkem, který přečetl písmena telomer, byla australsko-americká molekulární bioložka Elizabeth Blackburnová. Podařilo se jí to u nálevníka Thetrahymena termophila, tehdy oblíbeného modelového organismu. Tento obrvený prvok totiž těsně před dělením naseká své chromozomy na až deset milionů krátkých kousků, které se tehdy líp sekvenovaly. A tak se doktorka Blackburnová v roce 1978 „dočetla“, že na konci každého mikrochromozomu se padesátkrát až sedmdesátkrát opakuje nesmyslný „text“ složený ze „slova“ TTGGGG.
Dnes víme, že na konci chromozomů všech savců a většiny dalších živočichů a části hub se vyskytuje tisíc- až několiktisíckrát se opakující stejný motiv TTAGGG. U rostlin má slovo na začátku jedno „T“ navíc: TTTAGGG. Ale kupříkladu nálevníci stojí stranou s poněkud odlišným slovem, nejčastěji TTTTGGGG nebo již zmíněné TTGGGG.
Přírodní výběr ustavil lidské telomery do takové délky (mezi sedmi až deseti tisíci písmeny), aby mohly přežít zhruba 50 až 100 dělení, což odpovídá 75 až 90 letům námahy, opotřebení, oprav.
To zajisté nabízí zajímavé evolučně biologické konsekvence, nicméně tématu příslušná otázka zní: Proč taková marnotratnost, nota bene u textu, který v buňce nic nekóduje ani nereguluje?
Odpověď už visela ve vzduchu; v roce 1972 James Watson (nobelovský spoluobjevitel struktury DNA) a nezávisle Alexej Olovnikov usoudili, že enzymy kopírující DNA (polymerázy) nemohou začít na samém konci vlákna DNA. Musí začít posunuté o několik slov do textu. Tudíž se text při každém zdvojování o maličko zkrátí. Takže přítomnost telomery umožňuje polymeráze odhryznout si svoji okrajovou libru DNA, aniž by přitom zkrátila životně důležitý text. Našince ihned napadne cimrmanovská analogie telomera – šmaknfošna, nevzdělaný zbytek světa se musí spokojit se suchou představou návlečky, maličkého kousku plechu či plastu chránícího konec tkaničky před roztřepením.
Po každé replikaci chromozomu se tedy kousíček telomery „ztratí“. Po několika stech kopírování se chromozom na konci může zkrátit natolik, že polymeráza aktuálně nejbližší geny zkreslí či pomine a vznikne zmetek.
Přírodní výběr ustavil lidské telomery do takové délky (mezi sedmi až deseti tisíci písmeny), aby mohly přežít zhruba 50 až 100 dělení, což odpovídá 75 až 90 letům námahy, opotřebení, oprav. Telomery v našich tělech se zkracují průměrnou rychlostí asi jednatřicet písmen za rok, v některých tkáních víc. U osmdesátiletého člověka oproti stavu při narození odhoří telomerová svíce života asi ze tří osmin.
Délka telomer je sice výrazně dědičná, ale ani dlouhé telomery nejsou k ničemu, když špatně funguje to ostatní; kupříkladu pokud se tělo nadprůměrně opotřebovává, telomery se brzy zkrátí následkem častějšího buněčného dělení potřebného k opravám/úzdravám tkání.
Laboratorní vánoční pohádka
Současně s rostoucími poznatky o telomerách si vědci nemohli neklást otázku: Proč většina buněk řádně stárne, ale některé – pohlavní, kmenové, ale i některé nádorové, zůstaneme-li u savců – jsou „nesmrtelné“? Podle nejpravděpodobnějšího vysvětlení tyto buňky disponují speciálním enzymem, který dokáže dělením obrušované telomery zase nastavovat. Přesněji řečeno, takové buňky obsahují aktivní gen pro syntézu telomerázy.
Doktorka Blackburnová se v roce 1980 domluvila s Jackem Szostakem, který patřil k pionýrům ve vnášení genetické informace do buněk. Ten připojil opakující se sekvence telomerové DNA z nálevníků k uměle vytvořeným chromozomům, které po vnesení do kvasinek vydržely funkční podstatně déle. To prokázalo, že telomery od nálevníků jsou schopny plnit stejnou funkci i v kvasinkách.
Další pokusy potvrdily, že telomeráza dokáže prodloužit aktivní život buněk a uchránit je před zestárnutím.
Ve stejné době dělala u Blackburnové na Kalifornské univerzitě v Berkeley doktorát Carol Greiderová. Samozřejmě na nálevnících, vždyť ti – třeba oproti člověku s dvaadevadesáti konci chromozomů – nabízejí na počátku svého dělení telomerových konců miliony. To znamená, že v tomto stadiu musí docházet k přirozeném klonování telomer, čili k aktivitě telomerázy. Lze tedy očekávat, že množství telomerázy v nálevnících bude rozhodně detekovatelnější než v savcích.
Jeden z tehdejších pokusů přesáhl až do vánoční doby a doktorandka měla na vybranou – buď ho přeruší (v podstatě eliminuje), nebo bude pracovat i o Vánocích. Na Štědrý den 1984 se tedy vydala do laboratoře a našla tam ve vzorku, jehož hlavní složkou byl extrakt z jader nálevníka Tetrahymena thermophila, původní mikrochromozomy prodloužené o celistvé násobky sekvence TTGGGG. Vzorek tedy obsahoval aktivní telomerázu. To musel být svatvečer!
Další pokusy potvrdily, že telomeráza dokáže prodloužit aktivní život buněk a uchránit je před zestárnutím. (Všichni tři jmenovaní dostali v roce 2009 Nobelovu cenu. Mimochodem, v rostlinách objevil telomerázu v roce 1996 brněnský biolog Jiří Fajkus se spolupracovníky.)
Z poznatků molekulární genetiky vyplývá, že pro každý buněčný enzym existují v jádře geny, které řídí jeho syntézu. První z těchto „genů pro telomerázu“, nazvaný TEP1 („s telomerázou asociovaná bílkovina 1“) a produkující bílkovinnou složku telomerázy, objevil v roce 1997 Japonec Jun-ichi Nakayama (Juniči Nakajama). (Druhou složkou telomerázy je RNA, která slouží jako matrice pro syntézu telomer.)
Tady nutno zdůraznit, že geny pro telomerázu nejsou pro dlouhověkost organismu všechno. Rozdíl mezi buněčnou nesmrtelností a lidskou nesmrtelností je stejně propastný, jako třeba rozdíl mezi amébou a člověkem.
Mezi nesmrtelností a rakovinou
Při normálním lidském vývoji se ve vyvíjejícím se embryu geny kódující telomerázu téměř ve všech tkáních inaktivují. Od té chvíle pak jako by jakýsi pomyslný hlídač v buňce odpočítával počet jejích dělení a v evolučně předem nastaveném bodě (při dosažení určité minimální délky telomer) dělení zastavil.
Proběhla řada pokusů, kdy buňky s vneseným genem pro syntézu telomerázy se zdravě dělily daleko za svoji přirozenou hranici.
Někdy se ovšem v normální buňce vypnuté geny pro telomerázu nějakým způsobem znovu samy aktivují – výsledkem je potom buňka nádorová. Zřejmě nejaktivnější telomerázu ze všech, které známe, mají slavné nádorové buňky HeLa. (V roce 1951 byla v USA založena linie buněk odebraných z velmi agresivního nádoru děložního hrdla právě zemřelé pacientky, jejíž jméno začínalo slabikami „He“ a „La“. HeLa je patrně nejstarší, nejživotaschopnější a rozhodně nejcitovanější buněčná linie na světě, viz také Nesmrtelná žena, Vesmír 95, 12/2016). Avšak jestliže do buněk HeLa přidáme protismyslnou RNA (obsahující přesný opak RNA-zprávy v telomeráze), přítomná telomeráza „oslepne“ a přestane účinkovat. Buňky ztratí nesmrtelnost, zestárnou a zemřou asi po pětadvaceti buněčných děleních.
Vývoj kolem telomerázy hezky ilustruje výzkumnou strategii typu plavby mezi Skyllou a Charybdou. V našem případě potřebujeme aktivovat telomerázu a prodloužit životnost zdravých buněk, ale zase ne tolik, aby se zvrhly v nádorové. A naopak: při léčbě rakoviny potřebujeme inhibovat produkci telomerázy jen natolik, abychom u pacienta neparalyzovali regeneraci ostatních buněk.
Věc je o to složitější, že nic z toho, co tu o telomeráze, stárnutí a nesmrtelnosti padlo, neplatí jednoznačně; v přírodě k téměř všem důležitým dějům existují procesy konkurenční, kompenzační, brzdicí, samozřejmě i záložní (jen způsobů péče o telomery známe u buněk víc než deset, a to i bez účasti telomerázy). V optimálním případě tedy musíme bezpečně a všemi alternativními způsoby umět krotit telomerázu v nádorech a stejně tak aktivovat telomerázu ve zdravých buňkách; teprve potom z toho složit terapii. Věřím, že to jednou dokážeme.
Závěrem si neodpustím malou poznámku o nepředvídatelnosti základního výzkumu: Kdo před čtyřiceti lety mohl tušit, že zrovna výzkum chromozomů jakéhosi obskurního mikroba povede k léčení rakoviny, přípravě kmenových buněk nebo dokonce k flirtování s nesmrtelností?
Titulní foto: DNA, volné dílo (CC0).

fasttext_language: cs


authors: Původní Povolání Systémové Inženýrky Nikdy Nevykonávala

authors: Neb Se Zhlédla V Novinařině. Ze Zpovídaných Lidí Jí Brzy Jako Nejzajímavější Vyšli Vědci

authors: A Tak Se Od Ekonomického Zpravodajství Odklonila K Popularizaci Vědy

authors: Kteréžto Se Věnuje Od Roku Články V Tištěném Vesmíru - Http

description: Dva domovy a dvě pracoviště střídá tropický biolog a entomolog Vojtěch Novotný již téměř dvacet let. V zimě České Budějovice, v létě Papua-Nová Guinea.

title: Tropický biolog Vojtěch Novotný zdaleka nejen o biologii

maintext:
D va domovy a dvě pracoviště střídá tropický biolog a entomolog Vojtěch Novotný již téměř dvacet let. V zimě České Budějovice, v létě Papua-Nová Guinea. V rozhovoru líčí, jak se proměnila za tu dobu novoguinejská společnost, proslavená dříve hlavně lidožroutstvím a kmenovými válkami. Odhaduje, jakou naději na přežití má tamní tropický prales na Zemi. Přibližuje, jak se provozuje věda na ostrově a jaké výsledky světu čeští biologové přinesli. Mimo jiné jednou větou vymazali z planety 25 milionů druhů hmyzu. Teď pracují na vysvětlení, proč i po této revizi přece jen v tropech pořád zůstává víc druhů hmyzu než v mírném pásu.
Narodil se roku 1964 ve Svratce. Vystudoval biologii na Palackého univerzitě v Olomouci. Po škole nastoupil do Entomologického ústavu AV ČR v Českých Budějovicích. Po celý život se zabývá zejména vztahem mezi hmyzem a rostlinami v tropických pralesích, kvůli čemuž působil i ve Velké Británii a Spojených státech a v pralesích Panamy, Guyany, Vietnamu a dalších. V Českých Budějovicích vede Oddělení ekologie a ochrany přírody Entomologického ústavu Akademie věd ČR a přednáší tropickou ekologie na Biologické fakultě Jihočeské univerzity (jakož i na přírodovědeckých fakultách Univerzity Palackého a Univerzity Karlovy). V roce 1995 poprvé přijel na Papuu-Novou Guineu, v Madangu vybudoval a od roku 1997 vede samostatnou českou výzkumnou biologickou stanici The New Guinea Binatang Research Center. V roce 2005 byl jmenován profesorem ekologie.
V jakém stavu byla novoguinejská společnost, když jste na ostrov poprvé vstoupil?
Papua-Nová Guinea (PNG) měla vždy pověst konce světa, poslední nepoznané země, kam je ještě možné se vypravit za dobrodružstvím. Přijel jsem tam poprvé v roce 1995, což bylo již období emailové, nikoli ale internetové. Viděno českou optikou to tehdy byl dosti extravagantní podnik, veškeré informace jsem čerpal z tištěného průvodce Lonely Planet. V opačném směru byl přenos informace ještě obtížnější, Novoguinejci měli informace o okolním světě velmi zprostředkované. Oproti době předválečné už sice i v odlehlých vesnicích věděli, že svět pokračuje i za obzorem a zahrnuje i jiné národy a kontinenty, jak ale takový širší svět funguje, pro ně zůstávalo naprostou záhadou. Dnes si můžeme vyhledat na internetu cokoli – a činí tak nejen naši studenti před první cestou na ostrov, ale i Novoguinejci. I do odlehlých vesnic dospěl mobilní telefon a s ním i Facebook, domorodci se globalizovali.
Průměrný Novoguinejec toho ví dnes daleko více o okolním světě – kolik toho ví naopak průměrný Čech o Nové Guineji?
Civilizace ostrova Nová Guinea si až donedávna vystačily samy, takže pro Novoguinejce je existence přídatných kontinentů vlastně jen zajímavým bonusem. Nová Guinea má naopak celosvětově jasně definovanou mediální roli, totiž ostrova bývalých lidožroutů se zajímavými domorodými tanci. Proto je také většina filmů z ní stále stejná, vše moderní se pečlivě ze záběrů vynechá, takže zbudou jen tance v maskách. Taneční tradice zůstávají sice dodnes živé, ale mají v moderním životě domorodců přesně vymezené role, podobně jako u nás třeba vánoční zvyky. Představte si, že by do Česka jezdili zahraniční dokumentaristé a rok co rok natáčeli výhradně, jak si Češi kupují kapry z kádí a zdobí vánoční stromek.
Lidé žijí stále v pralese vesnickým způsobem, ale už tedy mávají mobilem a lahví kokakoly. Co ještě přetrvává nezměněné?
Sedmimilionová populace Papuy-Nové Guineje je opulentně, snad až nesmyslně kulturně rozmanitá, neboť hovoří 750 jazyky; tomu vůbec nejrozšířenějšímu rozumí jen pět procent obyvatelstva. Taková nepraktická rozmanitost vznikla díky historické neschopnosti Novoguinejců volně cestovat po své vlastní zemi, a to díky nepřátelským sousedům v době kmenových válek. Dnes tato diverzita sice fascinuje jazykovědce, ale z hlediska fungování moderního světa jde o neudržitelný luxus, ohrožovaný nejvíce právě mobilním telefonem.
Jsou tedy, s dalším rozvojem civilizace, tamní pidijazyky nutně odsouzené k zániku?
Novoguinejci, a my cizinci s nimi, žijeme v mimořádném období, kdy veškerá rozmanitost vytvořená režimem kmenových válek přežívá a my se jí můžeme kochat, tím ji ale zároveň spolehlivě ničíme. Novoguinejec před sto lety znal několik jazyků svých sousedů, informace o zbývajících stovkách jazyků na ostrově mu byla zcela nedostupná. Dnes může cestovat po celé zemi, ale tím právě přispívá k tomu, že se ty stovky jazyků stávají nepraktickými. Podobnou situaci nazývají biologové extinkčním dluhem, kdy po změně prostředí, třeba fragmentaci tropického lesa, sice ještě mnoho druhů přežívá, ale z dlouhodobého hlediska jsou odsouzeny k vyhynutí a je jen otázkou času, kdy a jak budou jejich populace zlikvidovány, třeba rokem špatného počasí, náhlou infekcí či nedostatkem potravy. Totéž platí bohužel i pro jazyky na PNG. Pokud Novoguinejec zavolá na náhodné mobilní číslo ve své zemi, má zhruba jen jednoprocentní šanci, že se dovolá mluvčímu téhož rodného jazyka. Volaná osoba ovšem kromě toho také hovoří univerzálně rozšířenou pidžin angličtinou a ta se tedy bude logicky profilovat jako jazyk telefonie a nakonec i veškeré komunikace.
Pokud Novoguinejec zavolá na náhodné mobilní číslo ve své zemi, má zhruba jen jednoprocentní šanci, že se dovolá mluvčímu téhož rodného jazyka.
Patrně se rodný jazyk vytrácí u mladších ročníků a vzdělanějších lidí.
Náš vlastní výzkum na Facebooku ukázal, že internetová generace mladých Novoguinejců již výrazně zaostává ve svých jazykových schopnostech za generačními druhy ve vesnicích, kde internet dosud není. Nejen znalost jazyka, ale i ústně předávaných vědomostí o rostlinách a živočiších jakož i kmenových tradicích klesá s rostoucím školním vzděláním, a to i mezi lidmi v téže vesnici. Náš test odhalil neuvěřitelnou generační propast ve vzdělání. Jeho účastníci měli typicky vysokoškolské vzdělání a plná třetina z nich už neovládala svůj kmenový jazyk, zatímco jejich rodiče měli nejčastěji šestitřídku a kmenovým jazykem vládli všichni. Dalším klíčovým faktorem bylo, zda děti pocházejí z jazykově smíšeného manželství. Pokud ano, poznamenalo to jejich jazykové znalosti. Nejhůř dopadly dcery při zvládání rodného jazyka svého otce. Smíšená manželství ovšem vznikají nevyhnutelně, jakmile se lidé začnou míchat ve městech.
Ve městech používají Novoguinejci nějaký místní dominantní jazyk, nebo pidžin?
Jazykem vzdělaných vrstev je angličtina, vesničané mluví pidžin. Zajímavé je, že mnoho jazyků je tak malých, že se mohou vyvíjet velmi rychle, neboť je snadnější zavést nové slovo do jazyka s tisícovkou mluvčích, než třeba do češtiny. Na druhou stranu tyto jazyky nemají sílu ani ambici se modernizovat, takže nevytvářejí nová slova pro nové fenomény doby a přijímají pro ně anglicismy. Pojem moderní je zde myšlen široce, zahrnuje například i názvy dnů v týdnu nebo komplikovanější číslovky, o počítačích či telefonech nemluvě. Přesto jsou v mnoha vesnicích tradiční jazyky stále velmi živé.
Vylidňují se vesnice? Nastává, tak jako v jiných zemích, odliv do měst?
Novoguinejská vesnice je svojí kvalitou na světové úrovni a pobyt na tamním venkově řadí cizinci k nejpříjemnějším zážitkům. Naopak Novoguinejci stále ještě nezvládli umění života ve městech, takže Port Moresby se s přehledem umísťuje na konci všech žebříčků kvality života ve světových městech, typicky v poslední desítce ze 150 hodnocených. Tak vnímá situaci zcestovalý cizinec, jemuž například vadí, že se setměním se veškeré obyvatelstvo z obavy o své bezpečí zabarikáduje ve svých domovech, veřejná doprava přestane fungovat, obchody zavřou a ulice zcela osiří. Novoguinejský vesničan ovšem vzhlíží k Port Moresby jakožto lákavé metropoli, jejíž nevýhody ve srovnání třeba s Vídní, Curychem či Sydney, tedy městy mezinárodně nejlépe hodnocenými, jsou dílem zanedbatelné a dílem nepochopitelné. Přes lákání měst však zůstávají Novoguinejci na vesnici více, než je v současných tropech zvykem.
Čím to je?
Tradičním kmenovým vlastnictvím pozemků. To je totiž na PNG uznáno zákonem, nicméně není nikde zaknihováno, takže pokud si člověk své nároky neustále osobně nehlídá, snaživí příbuzní ho o pozemky rádi připraví. Profesionální kariéru lze ovšem dělat jen ve městě. Děti narozené v městských rodinách střední třídy tak ale už často nemají práva na pozemky ve vesnici svých rodičů. Vytváří, poprvé v historii PNG, vrstvu bezzemků. Ani na vesnici to ovšem není žádná selanka, zejména v odlehlých oblastech bez silničního spojení panuje do jisté míry oprávněná paranoia, že svět někam kráčí a oni jsou zapomenuti v pralese. Mají ovšem stále své pozemky, takže co potřebují k obživě, si snadno vypěstují, domy si postaví z vlastního pralesního materiálu a mají tak oprávněný pocit nezávislosti, zcela cizí komukoli žijícímu v Evropě.
Jsou schopní žít bez ohledu na civilizaci, která pučí za humny.
Náhlou izolaci české vesnice od okolního světa se zastavením pohybu lidí, zboží, peněz a informací by její obyvatelstvo nejspíš nezvládlo ani po dobu 24 hodin, a to zejména psychicky, až by byl v panice sveden boj o poslední bochník chleba v místním konzumu. Pro novoguinejskou vesnici by naprostá ztráta kontaktu se světem byla zprávou sice nepříjemnou, leč nikoli fatální, alespoň ne po prvních deset let. I přes její soběstačnost je ale na novoguinejské vesnici silná poptávka po novinkách moderního životního stylu. Proto je také nejčastějším, i nejčastěji nesplněným, volebním slibem nová silnice vedoucí do vesnice. Pro novoguinejskou vesnici ztracenou v pralese neplatí klišé o tom, jak se domorodci urputně snaží zachránit tradiční způsob života a izolovat se od svodů moderního života. Stejně tak jsou nesmyslné časté stížnosti turistů, že původní kultura je dnes zkažená tím, jak civilizace vtrhla do jejich oblíbené vesnice. Tak jako v Česku, i na PNG si lidé rádi zachovávají jistou míru kulturní kontinuity, zatímco lačně prahnou po novinkách.
O jaký pokrok nejvíc stojí, kromě spojení cestami a mobilními sítěmi? Do čeho jsou ochotni investovat? Do elektřiny? Vzdělání dětí?
Rostou investice do vzdělání, rodiče si začínají uvědomovat, že bez něj mají jejich děti kariérní volbu omezenou na pěstování batátů nebo banánů. Ani zdravotní péče není zadarmo, jak v nemocnici, tak u vesnického kouzelníka. Ve vážných případech je přitom rozumné zaplatit za oba způsoby léčby. Z mého pohledu se ale neúměrné množství peněz metabolizuje ve společenských ceremoniích, zejména pohřbech a svatbách. Novoguinejec tak utratí nejvíc peněz během několika dnů po své vlastní smrti. Výsledkem je sice důležité upevňování vztahů a spojenectví ve vesnické společnosti, nicméně zejména v Česku, kde je význam společenských ceremoniálů celosvětově jeden z nejmenších, nemáme pro takové investice příliš pochopení. Při nákupu spotřebního zboží má na vesnici prioritu petrolej na svícení, sůl, mačety, sekery a hřebíky, dále oblečení – nikoli ale boty – a potom následují již luxusnější předměty, z nichž nejžádanější je mobilní telefon.
KMENOVÉ VÁLKY, KORUPCE A MATENÍ JAZYKŮ
Jak na tom je dnešní Nová Guinea s kmenovými válkami?
Nová Guinea má rozmanité i tradice v používání násilí. Dnešním rozdílům mezi Balkánem a Skandinávií odpovídá kontrast mezi horskými kmeny, kde kompetenční vztahy mezi klany a vesnicemi i nadále vedou k občasné kmenové válce, a mírumilovnějšími nížinami na pobřeží. Vše nejspíš souvisí s hustotou populace, i když to může být zjednodušený pohled biologa. V řídce osídlených nížinách byla populace regulována malárií. Nárůst populace usnadnil přenos malárie a tím zvýšil úmrtnost. Nikdo tedy nemusel soupeřit o půdu, té bylo vždy dost. Horská údolí, kde malárie není, byla naopak zalidněna hustě a místní obyvatelstvo je tak dodnes ochotnější k násilnému řešení sporů.
Dá se ale i tady pozorovat posun? Ubývá kmenových válek a přibývá mírových řešení?
V podstatě ano. Přechod z australské koloniální správy na samostatný stát v roce 1975 byl doprovázen růstem násilí včetně běžné kriminality, podobně jako náš přechod z komunismu. Dalším problémem byla částečná náhrada luků a šípů střelnými zbraněmi v kmenových válkách, což vedlo ke zvýšené úmrtnosti. Společnost reagovala moderně, přechodem z válčení na finanční náhrady za způsobené škody a křivdy, takže kmenová válka je dnes až v druhém sledu možných řešení problémů.
Může vůbec vláda ovlivnit situaci mocenskými zásahy? V tomto případě třeba zamezit zásobováním zbraněmi?
Úžasná fragmentace země představuje jistou výhodu. Hovoří se 750 jazyky, takže se nikdo nedomluví s nikým a politické i kriminální struktury jsou roztříštěné. Nevznikají tak nekonečně vládnoucí strany či rodinné klany, ani mafie operující na širokém území. Pro demokracii a správu státu má rozdrobenost populace mezi mnoho kmenů, z nichž žádný není dominantní, zjevné výhody.
Člověk by očekával v tom babylonu spíš mocenský chaos.
Propad do chaosu očekával po vzniku nezávislé PNG v podstatě každý, nicméně politologové nemají zjevně příliš zkušeností s analýzou demokracie v kmenových společnostech. PNG je jedním z mála příkladů fungující postkoloniální demokracie, kde například otec národa, první premiér Sir Michael Somare, je sice zobrazen na bankovkách, ale také strávil po prohraných volbách dvacet let v opozici, než se dostal do premiérského křesla znovu, aby ho posléze opět ztratil.
Mluvíte o roztříštěném demokratickém systému, který nedovolí vyrůst mafii. Jak je to s korupcí?
Korupce existuje všude a na Nové Guineji je bezpochyby rozsáhlejší než u nás, jen není celostátně organizovaná. Zacházení s penězi je obecně problematičtější v zemích, kde se nic nevyrábí, jen se tam těží suroviny. K nim patří i PNG. Nominálně má mnohem vyšší hrubý národní produkt na hlavu, než odpovídá životní úrovni většiny obyvatelstva, část peněz se tudíž evidentně ztrácí….
Stoupá tam životní úroveň? Vzkvétá společnost, nebo dochází k tomu, k čemu jinde, že chudí chudnou a vytváří se bohatá vrstva, která stále bohatne?
Nejlepší předpovědní hodnotu pro životní úroveň má informace, jak daleko žijete od nejbližší silnice. Ve městech životní úroveň a vzdělanost vzrostly. Vidíme to i při náboru zaměstnanců. Náš ideální pracovník strávil mládí v pralese, a tedy ho výborně zná a je v něm doma i psychologicky, takže mu nevadí dlouhé pralesní expedice, zároveň ale je výborně vzdělán, zvládá i laboratorní stránku výzkumu. Takový ideál je vzácný, nicméně v náboru mezi pralesními obyvateli jsme se za posledních dvacet let postupně přesunuli od absolventů základních škol přes školy střední až po absolventy univerzity. Dříve žilo na vesnici mnoho přirozeně inteligentních lidí bez příležitosti ke vzdělání, dnes již tito lidé většinou studují, takže je to podobný vývoj jako v České republice.
A v odlehlých koutech?
V odlehlých vesnicích se mnoho za posledních dvacet, někdo by řekl i sto, let příliš nezměnilo. Dokonce se tam dnes žije obtížněji než před půl stoletím, protože postupně zkolabovala dopravní síť, jež je spojovala se světem. Země má asi tři sta polních letišť, to je pravděpodobně světově nejvyšší počet na obyvatele. Letiště jsou dodnes vesničany láskyplně opatrována, ale přistává na nich stále méně letadel. Náklady na letecký provoz jsou vysoké, takže cestujících je málo a tím se dále zvyšují náklady. Život v zapadlé vesnici tedy může být velmi nákladný, pokud trváte na luxusu, jakým je spojení s okolním světem. Jeden z našich výzkumných projektů byl odkázán na polní letiště a byl tak jeden z našich nejdražších, neboť jsme platili sedmdesát korun za každý kilogram. Taková cena znemožňuje vesničanům většinu exportu, jedině káva je dostatečně hodnotná, aby po zaplacení letu zbyl vesničanům ještě nějaký zisk.
PRALES, ZAHRADA, NEBO PLANTÁŽE PALEM?
Už jsme mluvili o vlastnictví půdy, jak v reálu vypadá?
Právní uznání tradičního kmenového vlastnictví půdy je teoreticky výborný nápad, nicméně vlastnictví definované ústně tradovanými legendami o tom, který prapředek zasadil kterou palmu jakožto značku pozemkové hranice, se nepřenáší do právního systému britského typu snadno. Na PNG tak dnes téměř neexistují bezzemci a Novoguinejci jsou šokováni, když se dozvědí, jak málo půdy obvykle vlastní jejich evropští návštěvníci. Když je tedy nejhůř, nezaměstanost roste a akcie na burze klesají, je vždy možné vrátit se na vlastní pozemky a vypěstovat si potraviny nutné k obživě sám. Na druhou stranu nejasně definované vlastnictví prakticky veškeré půdy v zemi brání jejímu smysluplnému využití. To sice pomáhá ochraně přírody, neboť nevyužitá půda je víceméně automaticky chráněná, ale zpomaluje to ekonomický rozvoj. Pokud si jen pěstujete batáty, jak bylo ostatně zvykem dříve, kdy se tento systém vlastnictví půdy vytvářel, je vše v pořádku, jakmile ale máte ambicióznější plány, začínají problémy.
Snaží se stát tento systém formalizovat a zmodernizovat?
Ano, i když je jisté, že pokud k tomu dojde, dopadne to jako u nás kuponová privatizace, v níž se velice rychle vynořily osoby a instituce, velkoryse připravené občany zbavit problémů s nově nabytým vlastnictvím. Stejně tak i pozemky na PNG by se rychle soustředily do rukou obchodně založené menšiny. Tím by poprvé v historii PNG vznikla skupina zcela nemajetných občanů – zatímco dnes uvidíte v centru hlavního města Port Moresby méně žebráků, než ve středu Prahy nebo Curychu.
Jak je to s tlakem těžařů, s konverzí půdy na plantáže olejové palmy? Na rozdíl od Jávy nebo Sumatry zatím prales odolává, nebo se situace také setrvale zhoršuje?
Přes celou jihovýchodní Asii se valí vlna komerčního využívání tropických lesů a přeměny na plantáže. Filipíny byly odlesněny už dávno, později přišlo na řadu Borneo, kde dnes už mimo chráněné oblasti nezbývají žádné lesy, které by nebyly prokácené alespoň výběrovou těžbou dřeva. Exploatace teď dorazila na Novou Guineu, poslední zalesněnou oblast, za ní už je jen Tichý oceán. Zájem o novoguinejské lesy tedy roste. Tropické lesnictví má celosvětově pověst jednoho z nejzkorumpovanějších odvětví průmyslu. Na PNG se střetávají často naivní a málo vzdělaní domorodí vlastníci půdy, již mají právní moc o těžbě rozhodnout, s bezskrupulózními těžaři. Do toho se samozřejmě míchají ochranářsky orientované nevládní organizace a dále vláda, jež má na těžbě ekonomický zájem. Vesničani samotní nemají na těžbu dřeva často jednotný názor, neboť jde sice o zásah do kvality životního prostředí, ale také často o jediný možný zdroj příjmu. V mnoha jiných zemích je konflikt mezi domorodci a těžaři zároveň bojem o pozemky, na PNG jde hlavně o peníze. Výsledkem je složitá hra, jež často končí souhlasem domorodců k těžbě lesa.
Kromě těžby však mění prales i zakládání políček.
Domorodé stěhovavé zemědělství, kdy se zhruba hektarová zahrádka vyklučí v primárním tropickém lese, osází směsí plodin a po jedné až dvou úrodách opustí pro vyčerpání půdy, je velmi starobylým způsobem obdělávání půdy, v němž náhrada kamenné sekery ocelovou představuje jedinou modernizaci v posledním století. Zemědělství se ostatně na Nové Guineji provozuje už několik tisíc let, bylo zde jako v jedné z mála oblastí světa přímo vynalezeno. Nicméně je velmi neefektivní, takže pro ochranu přírody by paradoxně bylo žádoucí odklonit se od organického pěstování a přidat něco hnojiv a pesticidů.
Jakou měrou mizí les kvůli komerční těžbě a jakou se na mýcení podílejí sami vesničané?
Mýcení lesa na zahrádky stěhovavého zemědělství je stejně významné jako komerční těžba. Z hlediska ochrany přírody jde tedy o srovnatelně negativní jevy, nicméně kácení lesů chudými vesničany pro vlastní obživu lze na rozdíl od komerční těžby jen obtížně kritizovat. Je možné doufat, že Novoguinejci se přesunou z venkova do měst a začnou se zabývat něčím jiným, než stěhovavým zemědělstvím, dříve, než většina lesů zmizí. Ve většině tropických zemí se tak již stalo.
Opravdovou katastrofou je asi přeměna lesů na plantáže.
Plantáž takové palmy olejné je technicky les, rostou tam totiž stromy, ale biologicky je to poušť. Přeměna tropického lesa na plantáže je bohužel motivována mimo jiné i módou energetických paliv. Boj proti globálnímu oteplování tak přispívá k ničení tropických lesů, což považuji za selhání biologů. Nároky na půdu nutnou k pěstování potravin v dnešním světě jsou sice velké, ale lze je uspokojit. Proto jsou také hladomory stále vzácnější. Pokud bychom ale chtěli nahradit dnešní fosilní paliva biopalivy, nestačila by k tomu plocha celé planety. Ochranáři přírody nezodpovědnou propagací biopaliv spoluvytvářejí neomezenou poptávku po vykácení tropických lesů a přeměně na plantáže.
Podaří se podle vás poslední novoguinejské lesy zachovat, nebo i v nich poroste za pár let jen palma?
Vlastnictví půdy je natolik komplikované a rozdrobené, že vznik velkoplantáží v nejbližší době nehrozí. Naopak těžba dřeva bude nejspíš pokračovat, i když z hlediska poměru zisku a dopadu na životní prostředí je mnohem nevýhodnější, než třeba těžba minerálů. Jsem zastáncem důlního průmyslu, jeho vliv na životní prostředí, pokud se těží moderně, je omezený ve srovnání s plošnou těžbou tropického lesa. Na korunu zisku mají zemědělské a lesnické zásahy mnohem větší vliv na přírodu než doly. Pokud bude pokračovat zájem Číny o suroviny, může se PNG uživit spíše těžbou surovin než dřeva. Nicméně velké, zdánlivě nekonečné pralesy se na PNG zachovat nejspíš nepodaří, neboť se tak nestalo v žádné souvisle osídlené zemi, ať už v tropech nebo mírném pásmu. Lidé v souvislém pralese žijí neradi, jakmile mají technické možnosti, tak krajinu přemění na mozaiku polí, pastvin, lesíků a zástavby. Klíčovou otázkou je, zda se v takové krajině podaří zachovat síť chráněných lesů v původním stavu či nikoli.
Už si cenu svých lesů místní uvědomují?
Představa, že obyvatelé tropických lesů mají své lesy bezvýhradně rádi a chtějí je chránit za každou cenu, je stejně naivní jako představa, že obyvatelé našich panelových sídlišť mají rádi paneláky. Domorodci v pralese vždy ochranáře rádi vidí a o jejich projekty mají zájem. Představují pro ně příležitost k vytouženému kontaktu s okolním světem a ekonomické aktivitě – tedy paradoxně právě tomu, před čím se je tyto projekty snaží uchránit. Pokud mají domorodí majitelé možnost výběru mezi ochranou a těžbou lesa, téměř vždy si vyberou těžbu. Ochrana přírody bohužel pracuje s předpokladem, že pralesní domorodci les chránit chtějí, a to i zadarmo. Oni ve skutečnosti chtějí totéž, co všichni ostatní – tedy jistou kontinuitu své kultury a životního stylu doprovázenou nadšeným přijímáním technických i kulturních novinek z okolního světa.
Představa, že obyvatelé tropických lesů mají své lesy bezvýhradně rádi a chtějí je chránit za každou cenu, je stejně naivní jako představa, že obyvatelé našich panelových sídlišť mají rádi paneláky.
Kdo tedy chce tropický les chránit?
Čím dále člověk žije od tropického lesa, tím víc ho chce chránit. Takže v první řadě občané bohatých zemí mírného pásma. Tyto země si mimochodem vlastní lesy často vykácely již dávno. Lidé z rozvinutého světa jsou ale v tropech cizím elementem a jejich vliv je omezený. Ochrana tropické přírody bude nakonec záviset na tom, zda si ji budou přát i obyvatelé tropů. Tak jako v Čechách chtějí Šumavu chránit více Pražáci než obyvatelé Kvildy, i v tropech je ochrana přírody doménou vzdělaných urbanizovaných elit. Ty v poslední době nabývají na významu. S růstem bohatství klesá i rychlost populačního růstu, což je klíčový faktor pro ochranu přírody v tropických zemích. Takže sledujeme napínavý závod s časem: zbohatnou tropické země dostatečně rychle na to, aby zastavily populační růst a začaly se zajímat o ochranu přírody dříve, než bude pozdě a tropické lesy zmizí? Vývoj posledních desetiletí zakládá důvodu k opatrnému optimismu.
VĚDCI, DOMORODCI
U vás na vědecké stanici dochází ke splynutí světů: českého a novoguinejského, evropského a asijského. Civilizovaného a domorodého. Jak to funguje dohromady? Jak jde skloubit dejme tomu pracovní morálku?
Nejlépe se osvědčila společná práce Novoguinejců s dovezenými doktorandy a vědci z Čech. Teprve na Nové Guineji si člověk uvědomí, jak důležitá je mnohaletá drezúra z našich škol, vedoucí k tomu, že jsme zvyklí dodržovat termíny, chodit pravidelně do práce a plánovat do budoucna. To vše jsou schopnosti na novoguinejské vesnici poměrně neobvyklé. Naopak Novoguinejci se cítí doma i ve spartánských podmínkách pralesního tábora, což nelze říci o Evropanech; ti začínají být po pár měsících strávených v pralese neklidní a dožadují se civilizace. Společná česko-novoguinejská práce tak spojuje výhody obou stran, kromě toho je mnohem zajímavější, než by byla v národnostně homogenním týmu.
Zaměstnávání místních výzkumníků je váš „vynález“. Díky nim můžete na ostrově působit celoročně, práce stále běží, zatímco zahraniční expedice trvají většinou jen po dobu letních prázdnin. Přebírají jiné týmy tento váš přístup?
Naše práce s pralesními obyvateli, vyškolenými na paraekology je, společně s ještě déle fungujícím týmem Daniela Janzena v Kostarice, v tropické ekologii skutečně asi největší a hlavně nejpropracovanější – nikde jinde nemají srovnatelnou skupinu zkušených terénních biologů schopnou dlouhodobých expedic v tropických lesích. Díky tomu získaly oba týmy, Janzenův i ten náš, asi nejpodrobnější údaje o vztazích mezi hmyzem a rostlinami v tropickém lese. Naše data se již blíží půl milionu pozorování určitého druhu hmyzu žeroucího určitou rostlinu. O úspěšnosti tohoto modelu spolupráce nepanují mezi kolegy ekology pochyby, lze ji navíc ilustrovat i na našich publikacích. Společně s Janzenem jsme se snažili tento způsob výzkumu propagovat a napsali o něm několik článků. Výsledkem je, že se k nám za celá ta léta nikdo jiný nepřipojil.
Proč?
Pořídit si tým paraekologů je totiž mimořádně nákladná záležitost, neboť je třeba nejen vybrat a vyškolit jeho členy, ale také jim zajistit pracovní podmínky, včetně laboratoře, ubytování či dopravy do terénu. Taková investice se vyplatí jen pro dlouhodobý výzkum. Tím si v dnešní situaci, kdy jsou projekty rozparcelovány do tříletých grantů, nemůže být nikdo jist. Parataxonomický tým se tak podobá velkému nákladnému přístroji s drahým provozem – pokud ho už máte, můžete být produktivní a pustit se s ním i do velkých projektů, na něž jiní nemají, ale vyplatí se jenom, pokud je plně vytížen každý den v roce.
Vaše stanice byla již vícekrát napadena. Chodíte spát s mačetou. Krade se čím dál víc, nebo naopak kriminalita postupně klesá?
Papua-Nová Guinea je bohužel zemí, kde veškerý majetek musí být ve dne v noci strážen, což je drahé a také otravné. Změny za dvacet let nejsou velké a PNG zůstává jednou z nejnebezpečnějších zemí. Jedinou výhodou tohoto stavu je, že pokud cestujete po zbytku světa, zdá se vám většina zemí až nepochopitelně bezpečná. Zrovna jsem se vrátil ze své první návštěvy Kamerunu, kde jsem musel neustále mírnit své novoguinejské reflexy, protože tam byly zcela zbytečné.
Jak reálné je nebezpečí, že svou zbraň budete muset někdy použít? Uměl byste to?
To člověk pozná, až když k tomu dojde, nebudu spekulovat. Ale snažíme se náš tým sestavit vždy tak, aby byl obranyschopný.
Když odjíždíte na půl roku do Čech, zařízení, přístroje zůstávají. Musíte se spoléhat na místní lidi.
Na stanici průběžně zůstávají graduovaní papuánští biologové i čeští doktorandi. Organizaci běžného života a výzkumu na stanici se postupně snažím předávat do novoguinejských rukou, takže účetnictví, údržbu budov, provoz automobilů, organizaci terénních týmů a jejich zásobování, to všechno už dělá papuánský personál. To je jeden z pokroků dosažených v posledních letech, dříve na vše dohlíželi čeští doktorandi, zatímco dnes jsou naši Papuánci z organizačního hlediska v zásadě nezávislí a mohou operovat klidně půl roku sami, moji studenti se mohou soustředit pouze na vědu.
Za ta léta se ve vědě a životě velmi proměnily technické možnosti, co to pro váš výzkum znamenalo?
Technický pokrok byl zkombinován také s bohatnutím Česka v posledních dvaceti letech, tyto dva faktory od sebe nelze oddělit. Pro tropického biologa se výrazně zlevnila doprava, dnes není problém dostat se z Čech kamkoli, i na tu Novou Guineu. Nástup počítačů a internetu je obecným fenoménem, ale možná důležitější v tropech než kdekoli jinde. Původní obavy, že počítače jenom zvýrazní nerovnost mezi vyspělým severem a rozvojovým jihem, se vůbec nepotvrdily. Naopak, počítače konečně otevřely cestu k informacím i pro tropické země, neboť udržovat v tropech připojení na internet je mnohem snazší, než papírovou knihovnu. Také umožnily velký rozvoj statistiky a tím i sofistikovanější analýzu ekologických dat.
Co vám přinesl nástup molekulární biologie?
Dlouhou dobu byla pro ekologii nepoužitelná, protože byla příliš drahá pro masové použití pro všechny druhy ve zkoumaném společenstvu. Ekologové sice věděli, že by měli ve svých analýzách zohledňovat i fylogenetické vztahy mezi zkoumanými druhy, ale nebyli toho až donedávna schopni. Molekulární biologie také konečně modernizuje taxonomii, tuto popelku biologie, takže snad již nepotrvá dlouho a budeme konečně schopni určovat druhy hmyzu automaticky podle DNA sekvencí, spíš než podle obávaných dichotomických určovacích klíčů. A konečně molekulární analýza bude již brzy použitelná k analýze potravních vztahů – takže z rozemleté housenky bude možné určit nejen její druh, ale také druhy živných rostlin v jejím střevě a parazitoida uhnízděného v jejích tkáních.
Jak se toto všechno projevilo na výsledcích práce tropických ekologů?
Ekologie bývá kritizovaná, že se zabývá stále stejnými otázkami, na něž nikdy nepřinese žádnou definitivní odpověď. To je nevyhnutelný problém studia složitých ekosystémů. Nicméně je pravdou, že po dlouhých 250 letech systematického výzkumu nemají biologové odpověď ani na jednoduchou otázku, kolik druhů hmyzu vlastně na Zemi žije. Víme ale, že jich je hodně – což vede ke spojitým otázkám, jak tato diverzita vznikla evolučně a jakými ekologickými mechanismy se v tropických ekosystémech udržuje. V poslední dekádě nastal v tropické ekologii zásadní pokrok, zejména v tom, že začala konečně používat metody studia již dlouho typické pro Evropu, kde jsme schopni studovat interakce mezi druhy v detailu.
Tedy například potravní sítě, čili kdo koho žere.
Jistě poznání interakcí je důležité právě pro objasnění mechanismů umožňujících koexistenci tak velkého množství druhů – jak rostlin, tak i živočichů – v tropických pralesích. Dnes už třeba víme, že v jednom našem studovaném pralese na Nové Guineji žije na dvou stech druzích stromů téměř deset tisíc druhů býložravého hmyzu. Tento systém zahrnuje zhruba padesát tisíc potravních vztahů mezi určitým druhem hmyzu a druhem stromu. Časově náročné studie potravních vztahů a experimenty zkoumající, co se stane, když jisté druhy do systému přidáme, nebo je z něj naopak vyloučíme, neodpovídaly modu vivendi oněch spanilých jízd během akademických prázdnin, z nichž se tropická ekologie až donedávna převážně sestávala.
Na čem tedy zrovna teď oním moderním způsobem pracujete?
Studujeme změny ve složení potravních sítí podél dvou zásadních ekologických gradientů: nadmořské výšky, od nížiny po tropickou hranici lesa okolo 3500 metrů nad mořem a zeměpisné šířky, od tropů do mírného pásma. Zjednodušeně řečeno si klademe otázku, kterou nastolili již Darwin a Walace a další viktoriánští biologové: Proč je v tropech víc druhů rostlin, hmyzu a živočichů, než v mírném pásu?
O vašem srovnání novoguinejského lesa a lužních lesů jižní Moravy referoval i časopis Science v článku „Proč je v tropických deštných lesích tolik druhů býložravého hmyzu?“
Přišli jsme s mírně provokativním tvrzením, totiž že velké druhové bohatství tropického hmyzu je způsobeno výhradně druhovým bohatstvím vegetace, na něž hmyz reaguje. Ukázali jsme, že počet hmyzích druhů v moravském lužním lese a novoguinejském deštném lese se od sebe nijak neliší, pokud jej srovnáme mezi vzorky vegetace vybranými tak, aby měly stejnou fylogenetickou rozmanitost na obou lokalitách – tedy nejen stejný počet druhů stromů, ale i stejné evoluční vzdálenosti mezi těmito druhy. Čili na tropickém hmyzu není nic zvláštního, jenom to, že žije na tropické vegetaci, jež je mnohem rozmanitější než ta v mírném pásmu. Článek vyvolal zajímavou diskusi o tom, jak smysluplně porovnávat tak odlišné ekosystémy, jakými jsou lesy mírného a tropického pásma.
Kde všude ještě budete porovnávat?
Letos zkoumáme lesy Nové Guineje, kde očesáváme stromy pokácené domorodci kvůli novým zahrádkám pro stěhovavé zemědělství. Výzkum navazující na kácení tropického lesa je mezi ekology poměrně neobvyklý, mnozí s ním mají psychické problémy, protože kácet tropické lesy přece nechceme. My jsme ale toho názoru, že kácení stejně nezastavíme, a tak je škoda, když alespoň není doprovázeno výzkumem. Dále sbíráme hmyz s pomocí vysokozdvižné plošiny z korun lužních lesů na Moravě, to je projekt vedený Pavlem Drozdem a Lukášem Čížkem. A konečně můj doktorand Martin Volf vede česko-japonský tým, jenž zahájí sběr hmyzu s použitím jeřábu, instalovaného doprostřed přirozeného lesa na japonském ostrově Hokkaido. Ještě bychom chtěli použít podobný jeřáb provozovaný ekology v Panamě, jakož i kácení lesa v Gabonu a vysokozdvižnou plošinu ve Spojených státech, abychom tak měli tři zeměpisně nezávislá srovnání mezi lesy tropů a mírného pásma. Původně česko-novoguinejský projekt se tak rozrůstá na úsilí skutečně globální, vedené ovšem z Českých Budějovic.
Techniky přibývá, ale peněz na vědu ubývá. Jste i vy ohroženi škrty v rozpočtech na vědu?
Jsme v poněkud neobvyklé situaci, kdy výzkumnou stanici plně vybavenou zaměstnanci, automobily a laboratořemi už dvacet let financujeme téměř výhradně z grantových peněz. Stačí tak málo, a celá novoguinejská operace může být na zavření. Tato zodpovědnost vyžaduje neustálé úsilí při hledání finančních zdrojů a také jejich kreativní kombinaci z různých zdrojů a zemí. Nyní máme finance zejména z Česka, ale také ze Spojených států a Velké Británie. Podpora vědy v České republice se za uplynulých dvacet roků výrazně zlepšila, nicméně situace v posledních několika letech dává důvod k obavám z budoucnosti. Snažím se nicméně zůstat optimistou, k založení výzkumného programu v pralesích Nové Guineje je ostatně jistá míra optimismu nezbytná.
Uzobnete kus lesa, abyste popsali celý svět. Tuto selektivní metodu jste použili i ve vaší nejslavnější práci, publikované v roce 2002 v Nature, která opravila počet druhů hmyzu na planetě.
Druhové bohatství hmyzu vázaného na vybrané druhy rostlin jsme extrapolovali na celou vegetaci. To není úplně nová metoda, jako první ji použil kolega Westwood v roce 1833, kdy spoléhaje na tehdejší znalosti, odhadl celkový počet druhů hmyzu na půl milionu. O 150 let později použil stejnou metodu ekolog Terry Erwin na svoje vzorky hmyzu získané sběrem z korun tropických stromů pomocí insekticidu. Z jediného druhu stromu v Panamě mu opadalo 682 druhů brouků a na jejich základě dospěl k celosvětovému odhadu 30 milionů druhů hmyzu žijících na 50 tisících druzích dřevin. Jeho práce se stala populární mezi ochranáři tropické diverzity, jimž se vysoký počet druhů hmyzu zamlouval. My jsme strávili léta studiem toho, kolik druhů hmyzu se na jednotlivých tropických stromech skutečně živí, a zjistili jsme, že většina z nich jsou jen nezainteresovaní turisté. A tak jsme Erwinův odhad celosvětové diverzity hmyzu opravili na šest milionů druhů, z nichž jenom asi milion je vědecky popsán.
Ohledně těchto vašich výsledků, které korigovaly počet druhů hmyzu na Zemi, již žádný spor není?
Na rozdíl od ochranářské veřejnosti většina taxonomů Erwinův lákavě vysoký odhad nikdy nepřijala, naše revize se naopak setkala s pochopením. A to i přesto, že jsme přes noc způsobili vyhynutí 25 milionů virtuálních druhů hmyzu.
Titulní foto: archiv Vojtěcha Novotného


title: Mezi vědou a pavědou

maintext:
M noho odvážných teorií dostalo (oprávněně) nálepku pavědy. Některé hypotézy mohou být natolik nepodložené, že přestávají být vědecké. A nemálo myšlenek následné objevy i praxe dodatečně prověřily a učinily z nich důstojnou vědu.
Hans Selye objevil stav stresu a popsal jeho účinek na organismus. (Viz příspěvek Tichý společník). Na základě toho pak vybudoval zcela novou koncepci zdraví a nemoci (vedle již známé koncepce infekční); teorii cennou svým celostním pojetím medicíny a propojením těla i duše s vnějším prostředím včetně civilizačních faktorů, navíc teorii mimořádné psychologické síly, která z pojmu stres učinila jedno z nejfrekventovanějších slov současnosti. Nobelovy ceny – navzdory sedmnácti nominacím i velkému vlastnímu očekávání – se však nedočkal.
Jaké se v literatuře objevují důvody proti udělení? Hlavním argumentem bylo, že vlastně neučinil žádný konkrétní původní objev; to, že jeho teorie stresu je originální syntézou dosud izolovaných dílčích jevů, nestačilo. (Z podobných důvodů zřejmě počátkem 20. století ostrouhal i Joseph Lister, vynálezce jedné z největších vymožeností chirurgie – antisepse.) Navíc důkazy svědčící pro stresovou teorii byly příliš „měkké“, založené spíš na náznacích a interpretacích než na holých faktech. Další důvod může představovat její přílišná rozprostraněnost: stres způsobuje celou řadu onemocnění a provází všechna, čímž zasahuje do mnoha oborů medicíny (které si specialisté žárlivě střeží), ale do každého vlastně zasahuje „jen trochu“.
Ještě jiná příčina neudělení Nobelovy ceny snad souvisí s faktem, že Selye coby badatel-staromilec uznával jen pozorování, pitvu, fotografii; ostatní nástroje poznání včetně biochemických a molekulárně biologických odmítal. Proto se kupříkladu nepodílel na objevu hormonu kortizolu, odměněném Nobelovou cenou roku 1950.
Fyziolog Otakar Poupa ve svých pamětech Syndrom kolibříka (2000) píše: „Stres, podle některých, se vplížil do vědeckého slovníku jako pojem, jako abstrakce. Je použitelný jako označení stavu, avšak abstrakci nelze experimentálně studovat, stejně jako nelze studovat například jenom hmotnost, poněvadž není nic, co by mělo pouze hmotnost. Kdybychom se přidrželi Popperovy definice vědecké metody, která má postupovat od jednotlivostí k principům a nikoli naopak, musíme označit Selyeho počínání jako pseudovědu.“
Pokud přijmeme myšlenku britského lékaře a literáta Roberta Youngsona, že „pseudověda není objevována, pseudověda je vynalézána“, pak Selye na základě několika detailů vynalezl dalekosáhlou teorii a tu se potom celý život snažil pomocí účelových experimentů potvrzovat. Profesor Poupa jeho postup dává do protikladu ke strategii o generaci staršího amerického fyziologa Waltera Cannona, „který se pohyboval v analogické oblasti jevů“. Ten když pozoroval, že během emoce se zastaví pohyby trávicí trubice, nenapadlo ho opatřit tento jev obecnou nálepkou. To se odvážil až po letech soustavného výzkumu. Sám Cannon k stáru vzpomínal: „Mohu k tomu uvést z vlastní zkušenosti, jak jsem pochopil význam tělesných změn, jež nastávají při velkých emocích, jako je strach nebo hněv. Tyto změny, zrychlení tepu, prohloubení dýchání, vzestup koncentrace cukru v krvi, sekrece nadledvin, to byly změny velice různé a zdánlivě bez souvislosti. Avšak jednou za nočního bdění, když jsem postupně nasbíral velkou řadu takových změn, bleskla mně hlavou myšlenka, že je lze všechny pěkně srovnat, když se vyjde z toho, že se tak tělo připravuje na velké úsilí, spojené s útěkem nebo bojem. A další výzkum přidal další fakta do té sbírky a potvrdil onen všeobecný vzorec, který mě tak náhle napadl.“
Nádherné teorie a protivné faktíky
V dějinách vědy najdeme nejeden případ, kdy se vědec nechal unést fantazií či nutkáním tvůrce a z mála vystavěl teorii širokého dosahu, takříkajíc bezuzdnou, mnohdy však děravou, řídkou, dutou, nekonzistentní, někdy (při zpětném pohledu) až zcestnou. Většinu z nich samozřejmě potkal osud „nádherné teorie, kterou zahubil protivný, nechutný faktík“ (Thomas Huxley).
Uveďme si tři příklady. Největší evropský učenec starověku Aristoteles na základě toho, co viděl na obloze, vymyslel důvtipný model vesmíru: Vnitřní (sublunární) část kolem centrální Země je nehybná a sestává ze čtyř základních prvků (země, vody, vzduchu a ohně), které se mezi sebou všelijak mísí a realizují tak veškerou proměnu. Vnější, translunární část vesmíru – neměnná, věčná, vyplněná éterem – pak začíná oběžnou drahou (vymezující kouli, sféru) Měsíce, pokračuje sférami „planet“ včetně Slunce a končí hvězdami. Podle Aristotela se všechny koule okolo Země různou rychlostí otáčejí, přičemž pohyb sféry stálic je dokonalý, poněvadž leží nejblíže sídlu Božímu, sféry planet už tak bezchybné nejsou, a v Bohu nejvzdálenější sféře sublunární už vládne chaos projevující se procesy zániku a vzniku.
Vrcholný alchymista a jeden ze zakladatelů chemie Johann Becher vymyslel v 17. století následující teorii hoření: Každá složitější látka sestává ze tří složek: pevné (terra lapida), kapalné (terra mercurialis) a „tučné“ neboli těkavé, takzvané „podstaty ohně“ (terra pinguis), která se uvolňuje při spalování hořlavin. Becherův žák Georg Stahl tuto podstatu ohně nazval flogiston (phlox je řecky „plamen“). Budiž, při pohledu na hořící poleno to skutečně vypadá, jako by z něj cosi neviditelného unikalo, jak ale vysvětlit, že při žíhání na vzduchu některé prvky na váze přibývají (okysličují se na oxidy), ačkoli by měly únikem flogistonu ubývat? Přece proto, že plamík (jak flogiston hezky přeložili staří čeští chemici) může mít i zápornou váhu!
Podle Aristotela se všechny koule okolo Země různou rychlostí otáčejí, přičemž pohyb sféry stálic je dokonalý, poněvadž leží nejblíže sídlu Božímu, sféry planet už tak bezchybné nejsou, a v Bohu nejvzdálenější sféře sublunární už vládne chaos projevující se procesy zániku a vzniku.
Rovněž v 17. století (vždyť právě tehdy se konstituovala moderní věda) hned několik vynikajících přírodovědců (Marcello Malpighi, Antonie van Leeuwenhoek, Lazzaro Spallanzani) zastávalo efektní teorii individuálního vývoje zvanou preformismus. Pomocí prvních mikroskopů se ve vajíčcích či spermiích domnívali spatřovat miniaturní podoby dotyčných živočichů, což ony badatele vedlo k přesvědčení, že každý organismus je již předem kompletně hotový v pohlavních buňkách a po oplodnění a narození jenom dorůstá do své dospělé velikosti.
Premiantem mezi těmi z (pardon) domýšlivých teoretiků, kteří jsou i dnes bráni alespoň částečně vážně, je podle mě Sigmund Freud. Ten na základě psychoanalýzy několika pacientů (a zřejmě i na základě osobních preferencí) vytvořil chytlavou teorii nevědomí coby rejdiště pohlavního pudu, čímž odhalil (animální) povahu lidské přirozenosti a skrze ni lesk i bídu celého rodu Homo. Tuto teorii potom celý život nekompromisně obhajoval a připomínky k ní bagatelizoval. (Ostatně Freudův hlubinně psychologický kolega a největší konkurent Alfred Adler se svojí teorií komplexu méněcennosti a touhy po uznání na tom nebyl v tomto směru o moc líp.)
Darwinova evoluce druhů přírodním výběrem byla až do vzniku vědecké genetiky víceméně spekulací, arci s obrovským dosahem.
Předkládám zde k popřemýšlení další tři odvážná učení, která ale měla to štěstí, že je následné objevy i praxe dodatečně prověřily a učinily z nich důstojnou vědu (a z jejich tvůrců klasiky):
Dmitrij Mendělejev sice znal chemii prvků jako málokdo, ale jeho periodické katedrále (1869) vyfutroval základy až objev (1913), že o podobnosti prvků a jejich postavení v periodické tabulce nerozhoduje atomová hmotnost, nýbrž počet protonů v jádře, podle kterého se zaplňují orbitaly elektronového obalu atomu (vnější elektrony pak určují chemické vlastnosti prvku). Mendělejev bral vlastnosti chemických elementů jako východisko pro svoji opakovací skládačku; jejím intuitivním sestavením vytyčil světu základní rámec chemického fungování.
Charles Darwin sice vyšel z kvant osobně nasbíraných faktů, ale evoluce druhů přírodním výběrem (1859) byla až do vzniku vědecké genetiky (1900) víceméně spekulací, arci s obrovským dosahem – ukazovala, jak se na Zemi vyvinuli živáčkové včetně člověka.
Mým favoritem v kategorii stavitelů vzdušných zámků až dodatečně uzemněných realitou je ovšem George Gamow. Zatímco žabař Hubble se spokojil s prostým objevem rozpínání vesmíru (1929), Gamow tento jev ultimátně extrapoloval proti toku času a stvořil teorii velkého třesku (1948). Tím nevykonal nic menšího, než nabídl odpověď na otázku „jak vznikl náš svět“. Gamowova formálně-logická hříčka přestala být sci-fi po objevu reliktního záření vesmíru (1964); o fyzice předpokládané předtřeskové singularity však není dodnes známo nic. Dokud se neukáže nějaká povedeně ambiciózní teorie…


authors: V Letech Až Studoval Univerzitu J. E. Purkyně V Brně

authors: V Letech Absolvoval Interní Vědeckou Aspiranturu V Entomologickém Ústavu

title: Lepidla se vrací k přírodě

maintext:
S vět potřebuje nová a neškodná lepidla. Mezinárodní tým vědců je začal hledat v živočišné i rostlinné říši. Může se inspirovat mnohými „divy světa“.
Málokdo by hledal souvislost mezi thajskou trpasličí chobotnicí, mlokem ze severoamerického lesa nebo vykrmenou housenkou bource morušového. Něco společného však mají. Umějí produkovat jedinečná lepidla, jež jim slouží pro přichycování k podkladu, lovení kořisti, maskování nebo obraně.
Podobné přírodní látky mohou pomoci i lidem, například v lékařství, kosmetice nebo potravinářství. Lákavá je i představa, že zastoupí syntetická lepidla s jejich toxickými účinky a negativním dopadem na životní prostředí.
Lepidla znali už neandrtálci
Lepivé látky rostlinného nebo živočišného původu se v pradávné lidské historii objevily spolu s používáním kamenných nástrojů. Nejstarší archeologické nálezy naznačují, že přírodní lepidla používali již neandrtálci. Svědčí o tom například dva malé, ztužené kusy černého materiálu objevené v roce 1963 při archeologickém průzkumu pravěkého loveckého tábora v Königsaue v někdejším východním Německu. Kousky obsahovaly otisk prstu a vtištěný tvar zřejmě pocházející od dřevěné rukojeti. Analýza tohoto materiálu prozradila, že se jedná o 40 tisíc let starou březovou pryskyřici. Později se podařilo najít zbytky takovéto černé hmoty na celé řadě kamenných nástrojů neandrtálského původu. Nejstarší nálezy v Campitello ze střední Itálie jsou staré přes 200 tisíc let.
Starověké používání pryskyřice je doloženo například u soch v babylonských chrámech, které mají do očních důlků vlepeny slonovinové bulvy.
V mladší době kamenné a raném starověku se objevilo první lepidlo na živočišné bázi – klih. Klih je přírodní polymer obsahující savčí nebo rybí kolageny, jež jsou hlavními složkami kůže, pojiv, chrupavek a kostí (lepivou složkou jsou tedy bílkoviny v koloidním roztoku). Dosud nejstarší nálezy dokladující použití klihu byly datovány do období před 8 310-8 110 léty a pocházejí z izraelské jeskyně Nahal Hemar z blízkosti Mrtvého moře. Do tohoto období rovněž spadá první použití malty v oblasti pakistánského města Mehrgarh (Balúčistán) při stavbách domů ze sušených cihel.
Starověké používání pryskyřice je doloženo například u soch v babylonských chrámech, které mají do očních důlků vlepeny slonovinové bulvy. Klih byl již běžně používán před 4 000 lety starověkými Egypťany jako pojivo pro malbu obrazů, při stavbách budov i výrobě dřevěného nábytku.
Ve starověku se později postupně začala používat i další lepidla živočišného původu, jako jsou vaječné bílky, mléko, sýry a včelí vosk. Vaječné bílky fungovaly skvěle pro lepení plátkového zlata při zdobení rukopisů. Včelí vosk využívali Římani k vyplňování prasklin mezi prkny lodí.
Průmyslová revoluce přinesla syntetická lepidla
První továrny na lepidla se objevily v Holandsku, Anglii, Německu, Švýcarsku a Spojených státech ještě před příchodem průmyslové revoluce. Zaměřovaly se na výrobu lepidel ze zbytků zvířat při velkoprodukci masa. Do poloviny roku 1800 se objevila první lepidla na bázi kaučuku a s rozvojem moderní chemie ve třicátých letech minulého století začal prudký vývoj plně syntetických lepidel z polychlórpropenu, polyvinylacetátu, močovinoformaldehydu atd.
Důležitým milníkem moderních dějin lepidel se stal rok 1958, kdy Harry Coover Jr. uvedl na trh svou první verzi vteřinového lepidla vyrobeného pomocí kyanoakrylátu.
V dnešní době se používají ve velké většině lepidla syntetická a kaučuková patřící do více než třiceti chemických rodin polymerů a pryskyřic – mezi nejznámější patří termoplastické polymery, jako jsou akryláty, vinylové emulze, ethylenvinylacetát (EVA), modifikované kaučuky (pomocí pryskyřic a lepidel), polyamidy, polyuretany, termosetické pryskyřice jako jsou močovinoformaldehydová nebo, resorcinolformaldehydová lepidla atakdále.
Inspirace v přírodě
Použití lepidel rostlinného a živočišného původu v posledních desetiletích neustále klesalo. Pro různé účely a použití je však dnes potřeba vyvinout lepidla nového typu – netoxická, biokompatibilní (tedy taková, které budou mít dobrou snášenlivost v kontaktu s živými tkáněmi), nealergenní, s časově omezeným účinkem nebo bez negativního dopadu na životní prostředí.
Nezbývá, než se znovu obrátit na přírodu jako na klíčový zdroj pro inspiraci. Abychom její „nabídku“ mohli využít, musíme ale nejdřív lépe pochopit mechanismy bioadheze (přilnavosti). O těch se totiž toho ví až překvapivě málo.
V průběhu milionů let měla příroda v procesu evoluce dostatek času na vývoj lepidel a struktur, které fungují i za nejtvrdších a nejneobvyklejších podmínek. Na Zemi žije mnoho nejrůznějších organismů, které dosahují zdánlivě nemožných výkonů; hmyz dokáže chodit vzhůru nohama po vlhkém, prašném nebo pohybujícím se povrchu. Červ zachytí kořist lepkavými vlákny, která vystřeluje na velkou vzdálenost. Mlok se ubrání útočícímu hadu tím, že mu bleskově slepí tlamu. Jak to ale dělají? Jak to funguje?
Na tyto otázky se teď zaměří vědci z různých oborů z celého světa. Nově vzniklá evropská síť odborníků, financovaná z mezinárodního programu COST (Akce CA15216), podrobí vědeckému zkoumání široké spektrum přírodních adhezivních látek. Cílem je vyvinout nová biolepidla na přírodní bázi (např. adheziva pro lékařství, průmyslové tmely, atd.), která budou biokompatibilní. V průběhu příštích čtyř let se budeme snažit pochopit princip fungování rozmanitých přírodních bioadheziv, najít postupy pro jejich syntetickou produkci a tyto přírodou inspirované produkty připravit pro průmyslovou výrobu.
Čeští vědci pracují na „hedvábném“ lepidle
Čeští účastníci tohoto programu z Entomologického ústavu Biologického centra AV ČR a Přírodovědecké fakulty Jihočeské univerzity (autor tohoto článku a jeho kolegové profesor František Sehnal a dr. Lucie Kučerová, pozn. red.) se dlouhodobě zabývají výzkumem hmyzího hedvábí.
Lepidlo obsažené v hedvábí housenek bource morušového je známo po celá staletí, již od starověkých počátků výroby hedvábí. Podle legendy čínská císařovna a manželka Žlutého císaře, Leizu (také známá jako Xi Lingshi, žila před 4700 léty), když pila jednou svůj čaj, tak jí do něj spadl bourčí kokon. Jemná vlákna kokonu se od sebe začala oddělovat a vytvořila jí na prstu jemnou a krásnou nit. Po této příhodě pak Leizu začala bource pro hedvábí pěstovat. I dnes se lepidlo při zpracování kokonů odstraňuje rozpouštěním v horké vodě, aby se rozvolnila jednotlivá hedvábná vlákna.
Zjistili jsme, že bourčí hedvábí obsahuje dokonce několik typů lepidel, takzvaných sericinů, které pokrývají povrch vypřádaného vlákna a slouží housence k různým účelům. Na počátku konstrukce kokonů, kdy se vzrostlá housenka chystá zapřádat, si nejprve vytváří pevnou ukotvující síť. Tato síť je spojena nejpevnějším typem sericinů (lepidel), jež zajišťuje přichycení budoucího kokonu k větvi moruše. Při výzkumu tohoto lepidla jsme zjistili jeho nápadnou podobnost s lepidlem mořské škeble slávky jedlé. Podobně jako předoucí housenka využívá tato škeble svůj protein k pevnému přichycení ke skále, na které potom žije. Je až s podivem, že podobné hmyzí produkty dosud nikdo nestudoval.
Hedvábná vlákna pokrytá sericiny produkují i housenky spousty jiných motýlích druhů a zajímavá lepidla vyrábí i řada dalších hmyzích skupin, včetně larev chrostíků nebo dvoukřídlého hmyzu. Larvy chrostíků si lepí pod vodou pozoruhodné schránky, jak je známe z knih Ferdy Mravence od Ondřeje Sekory. Dokonce i známá muška octomilka vylučuje na konci larválního období ze své slinné žlázy silné lepidlo, kterým si zajistí pevné připojení k podkladu, například ke sklu.
První praktické kroky
Odhaduje se, že používáním současných kosmetických produktů ženy vstřebají v průměru až 2,5 kilogramu toxických chemikálií ročně. Není divu, že existuje snaha se používání těchto látek vyhnout a najít za ně náhradu. Produkty hmyzích a pavoučích žláz jsou zdrojem řady pozoruhodných biokompatibilních, nealergenních produktů s vynikajícími přilnavými či mechanickými vlastnostmi. Některé tyto produkty již nacházejí uplatnění např. v kosmetice i zdravotnictví, další na využití čekají.
U kosmetických výrobků a výrobků pro osobní péči (od kojeneckého zboží, výrobků do koupele, rtěnek, make-upů, parfémů, barevných a bezbarvých vlasových přípravků až po opalovací přípravky) se stále více používá včelí vosk. Z včelí mateří kašičky se vyrábějí regenerační krémy známé obsahem vitamínů a důležitých minerálních látek.
I prášek z hedvábí se již používá jako ideální bílkovinný doplněk pro vysoce kvalitní kosmetiku (šampóny, krémy, rtěnky). Zatímco japonský kosmetický gigant Kanebo Cosmetics nebo americké firmy Silk Naturals a TATCHA používají extrakty z hedvábí bource morušového, německá firma AMSilk pro tyto účely komerčně vyrábí již dvacet různých typů pavoučího hedvábí (pomocí bakterie E. coli), jež prodává ve formě dispergovaných mikročástic vhodných pro korekci vrásek nebo ve formě gelů, které dokážou vytvořit na kůži prodyšný ochranný povlak.
Lepivé sericiny z bourčího hedvábí slouží ve tkáňových kulturách jako náhražka fetálního séra i coby účinná kryoprotektivní složka média pro zamražování některých typů buněk i savčích embryí. Komerčně je dodávají například japonská firma WAKO nebo obří americká firma Sigma-Aldrich.
Další uplatnění adhezivních látek a hedvábí v medicíně je zatím ve stádiu testování. Použití pavučin v lidovém léčitelství se traduje nejméně dva tisíce let, pomáhaly například při hojení ran nebo v boji proti infekcím a krvácení. Pevnost a biokompatibilita pavoučího hedvábí jej předurčují jako ideální substrát pro regeneraci kůže a hojení ran, viz např. článek Dr. Hanny Wendt a kol. z roku 2011 v časopisu PLOS ONE (doi:10.1371/journal.pone.0021833).
Zajímavou aplikací je i speciální hemostatická neboli krvácení zastavující jehla využívající zmíněný adhezivní produkt z lepidla škeble. Tuto jehlu vyvíjejí vědci z korejské univerzity Korea Advanced Institute of Science and Technology (KAIST), viz letošní článek Dr. M. Shina a kol. v časopise Nature Materials (doi:10.1038/nmat4758). Tato jehla má u pacientů (například hemofiliků) zabránit, aby po aplikaci injekční stříkačky začali krvácet.
Věříme, že další objevy a další druhy lepidel i nových aplikací v kosmetice a medicíně budou rychle následovat.
Titulní foto: Housenka bource morušového. Autor: Michal Žurovec
K dalšímu čtení:
Žurovec M., Yonemura N., Kludkiewicz B., Sehnal F., Kodrík D., Marques Cota Vieira L., Kučerová L., Strnad H., Koník P., Sehadová H. (2016) Sericin Composition in the Silk of Antheraea yamamai. Biomacromolecules DOI: 10.1021/acs.biomac.6b00189
Žurovec M., Kludkiewicz B., Fedič R., Sulitkova J., Mach V., Kučerová L., Sehnal F. (2013) Functional conservation and structural diversification of silk sericins in two moth species. Biomacromolecules 14: 1859-1866.
Kludkiewicz B., Takasu Y., Fedič R., Tamura T., Sehnal F., Žurovec M. (2009) Structure and expression of the silk adhesive protein Ser2 in Bombyx mori. Insect Biochem Mol Biol 39: 938-946.


title: Syndrom Makropulos 2016

maintext:
C o všechno s sebou přinese výrazné prodloužení lidského věku? Má vůbec smysl o ně usilovat?
Bible byla k prvním lidem ohledně věku štědrá: „Všech dnů Adamova života bylo devět set třicet let…,“ přičemž první člověk i po věku sto třiceti let plodil syny a dcery.
Nejinak tomu bylo v jeho rodové linii následujících devět generací: Šét žil 912 let, Enóš 905, Kénan 910, Mahalalel pak 895, Jered 962 let, Henoch pouze 365, Metúšelach (Metuzalém) rekordních 969, Lámech 777 a Noe roků 950, přičemž ještě v druhé půltisícovce života počal tři syny.
Pak ale Bůh ztratil s člověkem trpělivost a určil: „Ať je jeho dnů sto dvacet let.“
Skutečnost ale – vinou chudoby, nemocí, zranění všeho druhu – byla ještě střízlivější.
Naši prapravěcí předkové se dožívali v průměru patnácti let, antický Říman zhruba osmadvaceti. Ještě na počátku 19. století umírali Evropané průměrně v pětatřiceti, sto roků nato v pětačtyřiceti. Dnes dosahují obyvatelé vyspělého světa průměrného věku něco přes osmdesát let.
V každé době se však našli dlouhověcí jedinci, kteří dokazovali, že průměrný věk a maximální možný věk jsou dvě různé věci.
Kupříkladu v Británii (kolébce demografie) vstoupil do análů sedlák jménem Thomas Parr. Tento chlapík se podle církevních záznamů poprvé oženil v devadesáti letech, ve stu musel podstoupit veřejné pokání pro nestřídmost, ve 120 letech vstoupil do druhého manželství, jako 130letý se ještě oháněl cepem, ve věku 140 se začal opíjet. V roce 1635 ho, stopadesátiletého, král Karel I. Stuart povolal ke svému dvoru.
Tam ho hostil tak dlouho, až „starý Parr“, jak se mu říkalo, ve 152 letech zemřel. Pitvu provedl objevitel krevního oběhu William Harvey, který shledal Parrovy orgány v naprostém pořádku, „zdravé, jako v den, kdy se narodil“. Harvey připisoval Parrovu smrt přejedení a nečistému ovzduší Londýna.
Ze známých osobností novověku se dožili výrazně nadobyčejného stáří třeba malíř Tizian (1476-1576), který ještě v 95 letech namaloval úžasné obrazy Korunování trním a Angelika a Medor, chemik Michael-Eugene Chevreul (1786-1889), neurolog Max Nonne (1861-1959), literát Josef Štefan Kubín (1864-1965), violoncellista Pablo Casals (1876-1973), lékař Josef Švejcar (1897-1997), malíř Jan Bauch (1898-1995), biochemik Erwin Chargaff (1905-2002) nebo třeba fyzik a mírový nobelista Joseph Rotbat (1908-2005).
Všichni tito novodobí metuzalémové se vyznačovali celoživotní čilostí a aktivitou.
Dnes se v ekonomicky vyspělých zemích dožívá stovky v průměru sedm lidí z tisíce. Prokazatelně nejstarší člověk na Zemi (francouzská žena) se dožil 122 let, což se zhruba shoduje jak s biblí, tak s nejstřízlivějšími vědeckými odhady přirozeného lidského věkového maxima.
Evoluce, nebo revoluce?
Přibližně vzato (údaje se různí), genetika se na době dožití průměrného moderního člověka podílí asi z jedné čtvrtiny až třetiny, zbytek je věcí životního stylu, kvality prostředí, zdravotnictví, přičemž k velmi vysokému věku se musí sejít všechno. Významný endokrinolog a popularizátor medicíny Vratislav Schreiber (zemřel loni v jednadevadesáti) základní požadavky, jak si vlastním přičiněním natáhnout život, shrnul do trojice: dieta, fyzická i duševní aktivita, preventivní prohlídky.
Obecně vzato vedou k dlouhověkosti dvě základní cesty:
Běžně dostupnými kroky kontinuálně brzdit přirozený proces chátrání organismu a posouvat se tak teoretickému maximu. Kupříkladu král Šalomoun si před třemi tisíciletími prodlužoval věk teplem panen. Naši předkové zase radili jíst do polosyta. Laureát Nobelovy ceny za medicínu Ilja Mečnikov před sto lety doporučoval kefír a jogurt (zemřel v jednasedmdesáti letech).
Moderním, byť v tomto punktu poněkud excentrickým představitelem budiž dvojnásobný nobelista chemik Linus Pauling; ten vedle zdravého životního stylu věřil na obří dávky (až několik gramů denně) vitaminu C coby antioxidantu. Zemřel ve třiadevadesáti.
„Dvojnásobný nobelista chemik Linus Pauling vedle zdravého životního stylu věřil na obří dávky vitaminu C.“
Zatímco tuto první, konzervativní cestu vystihuje slogan „které z běžně dostupných věcí dělat a kterých se vystříhat“, cestu druhou, invazivní, skokovou, lze charakterizovat heslem „co speciálního podstoupit“.
Kupříkladu zakladatel endokrinologie Charles Brown-Séguard si před 130 lety píchal extrakt z morčecích varlat (dožil se 77 let), o čtyřicet let později chirurg Sergej Voronov implantoval mužům opičí varlata, ženám opičí vaječníky…
Na Voronovovu ideu nahrazování opotřebených dílů dnes navazují transplantologie, tkáňové inženýrství a nepřímo i technické obory protetika a lékařská bionika (kyborgizace, transhumanizace), to vše až po teoretický extrém – přehrání obsahu mozku do paměťového média, případně do nově naklonovaného těla.
Asi největší invazivní potenciál dnes však leží na poli genetiky. Cestu naznačuje veleznámý příklad Winstona Churchilla – tento sportu a zdravé výživy se štítící kulaťoučký konzument kvant doutníků, vína a whisky se dožil devadesátky (až do osmdesáti předsedal britské vládě). Kde se vzala ta odolnost? Čeho se někdo snaží dosáhnout úsilím (viz třeba Schreiberovo trivium výše), jemu nadělil šťastně poskládaný genom.
A tak jedním z úkolů pro genetiky je hledat, zkoumat, popřípadě jednou i náležitě modifikovat relevantní geny – pro nastavování telomer, pro likvidaci volných radikálů, pro imunitu, ale i pro celotělové katany dlouhého žití (obezitu s metabolickým syndromem, demenci, deprese atd.).
„Jakkoli se dlouhověkost prezentuje téměř výhradně jako biologický a medicinální, nanejvýš ještě demografický či ekonomický problém, její hlavní svízele spočívají úplně jinde… V oblasti individuálního prožívání a usuzování. V lidské mysli.“
Invazivní variantě (ať už občasnému jednorázovému – omlazení, nebo zpomalení celého procesu stárnutí) asi patří budoucnost, navzdory její obtížnosti. A to nejméně ze tří důvodů: Především nás příroda nevybavila pro konzervativní cestu dostatkem sebekázně, abychom všechny ty zdravé, avšak ne vždy libé procedury ustavičně podstupovali (kdo by kupříkladu chtěl uprostřed dostatku celý život mírně hladovět?).
Za druhé: Vinou celkově stále znečištěnějšího prostředí budeme dýchat, pít, jíst, poslouchat, spatřovat, zažívat stále více cizorodých látek, hluků, tvarů, procesů, jimž se nevyhneme, ani kdybychom nakrásně chtěli, a ty nás budou poškozovat.
Z těchto dvou důvodů se teoretickému maximálnímu věku ani s vyspělou medicínou nikdy hromadně nepřiblížíme, jen poněkud prodloužíme fázi neduhů a nemocí vysokého věku. (Ano, toužíme po elixíru mládí, ale výsledky zatím odpovídají spíš elixíru stáří.)
Všechny potenciální invazivní zásahy do procesu stárnutí ale představují takřka nevyčerpatelný zlatý důl a výhodnou investici pro podnikatele se zdravím a stárnutím. Pokud se jim podaří nabídnout „technologii“ dostatečně dostupnou, tak nás po pra-, staro-, středo- a novověku čeká éra dlouhověku.
Jsme na ni připraveni? Můžeme na ni vůbec být připraveni? Jakkoli se dlouhověkost prezentuje téměř výhradně jako biologický a medicinální, nanejvýš ještě demografický či ekonomický problém, její hlavní svízele spočívají úplně jinde… V oblasti individuálního prožívání a usuzování. V lidské mysli.
Kdo omladí duši?
Elině Makropulos alias Emilii Marty bylo v roce 1922, kdy (dvaatřicetiletý) Karel Čapek drama Věc Makropulos napsal, tři sta třicet sedm let. Za celou tu dobu si v podstatě vystačila s tím, co se naučila za Rudolfa II. Vývoj šel tak zvolna, že ho stačila vstřebat. Ale dnes?
„V prvých milionech let lidské historie se měnil život prostřednictvím vědy pomalu, tak zvolna, že to žijící generace vůbec nepozorovaly. Nebylo proto zapotřebí, aby se člověk změnám přizpůsoboval psychologicky. V naší době je však rozsah všech změn tak veliký, že se člověk musí přizpůsobovat ne z roku na rok, ale bezmála den ze dne. A takový požadavek nesmírně zatěžuje lidskou psychiku. Tento tlak je vražedný a my prostě musíme hledat prostředky, jak ho uvolnit.“ Napsal skvělý esejista Josef Jedlička v roce 1987. A to vůbec neměl ponětí o počítačích, mobilech, internetu, sociálních sítích.
Rýsuje se půvabný existenciální paradox: V současnosti naše těla stárnou pomaleji než dřív (čímž se pyšníme), naproti tomu naše duše – vzhledem k horečnému tempu okolního vývoje – stárnou relativně rychleji (což nechceme vidět).
Tedy nikoli tělo, ale psychika se stává brzdou dalšího pokroku. To darwinisticky zvýhodňuje populace s častější generační obměnou. Pro vývoj sám o sobě (bez humanistických a etických konotací) by tedy bylo lepší, kdyby člověk umíral dříve a častěji se rodil; novorozenec coby „bílá kniha“ bude v novém světě vyrůstat i se svojí mladickou bystrostí, dychtivostí, přizpůsobivostí, zatímco pamětník, opatrný, konzervativní, unavený, s sebou povleče tlustou knihu předchozího života počmáranou vzpomínkami, zkušenostmi, návyky, hříchy.
Kdo ji proškrtá, kdo v jeho třináctých komorách uklidí „smetí“? A je vůbec něco odpad, vždyť i zdánlivě nevýznamné obsahy vědomí i nevědomí spoluvytvářejí hodnotu lidské individuality?
O negativních symptomech, které vyšší stáří v různé míře přináší, psychiatr Max Kašparů pojednal neúprosně: „Na jedné straně touží většina z nás po dlouhověkosti, ale přitom odmítáme její zákonité projevy, jimiž jsou ztráta paměti, zpomalené, zabíhavé nebo ulpívavé myšlení, bezradnost, neschopnost koncentrace a logického uvažování.“ Stačí si srovnat, jak snadno zvládne cizí jazyk či neznámou hru dítě a jak dospělec.
„Do sta, do sta třiceti let to člověk vydrží. Ale nemůže milovat tři sta let. Ani doufat, ani tvořit, ani se dívat tři sta let. Nevydrží to.“
Součástí úspěšné dlouhověkosti v naší době přitom bude i nutnost několikrát za život se spoustu věcí kompletně přeučit, nově naučit, přestěhovat se, změnit práci, prostředí, okruh známých…
Pravda, i věkovití lidé se leccos naučí, ale přitom mají většinou v nitru stále zadřené mravy, ceny, standardy z dob dřívějších, kdy život vypadal úplně jinak. Proto jen stěží mohou vnitřně přijmout záplavu všech těch (technických i společenských) novot, z nichž některé jsou přímým protikladem předchozích (například spořit – zadlužovat se nebo opravit – koupit nové). A tak se jim chtě nechtě bude stýskat po minulosti, současnost jim bude cizí, budoucnost je bude odpuzovat.
Můj velmi starý přítel, vědec, duševně zcela fit, se mi svěřil: „Moji vnuci a pravnuci sice navenek vypadají jako já před osmdesáti lety, ale uvnitř jsou jiný živočišný druh. Nerozumím jim, nestačím jim v mnohém, co je pro ně důležité, a v mnohém z toho, čemu u nich rozumím, s nimi nesouhlasím. Svět kolem, ve kterém žiju skoro sto let, je jejich svět, ne můj. Jsem Marťan ve vlastní zemi.“
Je jedno, jestli se mýlí, nebo ne, on to tak cítí. Přitom jde o nadprůměrný, stále pružný intelekt. Má tedy cenu (třebas dlouhý) život ve zcela cizím světě? Kdo v něm stojí o (jakkoli cenná) moudra (byť mladistvě vypadajících) starců?
Zkouším uhodnout, co se asi třistaleté Emilii Marty zdávalo ráno před probuzením. Stěží snila o budoucnosti, ta už jí nic nového nabídnout neuměla. Podle mě toužila po minulosti, po svých dívčích časech. Kdy byla mladá nejen tělem, ale i duchem.
V závěru hry říká zhruba toto: „Do sta, do sta třiceti let to člověk vydrží. Ale nemůže milovat tři sta let. Ani doufat, ani tvořit, ani se dívat tři sta let. Nevydrží to. Všecko omrzí. Omrzí být dobrý a omrzí být špatný. Nebe i země tě omrzí. A pak vidíš, že to vlastně není. Není nic. Ani hřích, ani bolest, ani země, vůbec nic.“ Konec své nesmrtelnosti vítá úlevným smíchem.
Dlouhověk jako časovaná bomba
Geny odpovědné za rychlost či délku stárnutí jsou u některých organismů již známy. Zásahy do nich prodloužily pokusným zvířatům život i víc než dvakrát. Pro člověka se nepřekonatelnou bariérou asi jednou stane maximální životnost oněch subtilních struktur v mozku, kde se kaskády elektrických výbojů a chemických reakcí mění v myšlenky a naopak; míst, kde sídlí osobnostní Já, čili „duše“.
Maximum jejich životnosti však někteří odborníci odhadují až ke čtyřem stům let.
Vidina takové dlouhověkosti vnucuje mysli myšlenky vpravdě nadosobní, filosofické a morální, chcete-li duchovní. A taky hodně intimní a individuální. Takže alespoň něco málo do začátku vlastních úvah čtenářových.
Pocit smrtelnosti de facto vymizí, na všechno bude dostatek času. Spolu se sloganem „musím to stihnout, než umřu“ vezme za své i jedna významná pohnutka k lidské aktivitě.
Vnitřní svět člověka, ta u každého jedinečná entita, se kterou se musíme vyrovnávat sami, poněvadž není sdělitelná, se odžitými léty stává tím osobitější, vyhraněnější, což prohloubí pocit vnitřního osamění.
„Kdo bude smět imortalizaci podstoupit? Vznikne černý trh s neumíráním?“
Zatímco teoreticky nesmrtelnost implikuje dokonalost, co by přinesla v reálu? Antropocentričtí optimisté tvrdí, že prodloužením věku člověk dojde ve svém vnitřním vývoji (Jung ho charakterizoval slovem individuace) dál, prostě proto, že na svůj růst má víc času. Ale co když každý člověk má svoji přirozenou, předem danou, konečnou hranici „moudrosti“, jejímž vrcholem je smrt? Potom by se gradient jeho zrání, několikanásobně roztaženého v čase, blížil nule, stagnaci. Nebo by dokonce prošel maximem a zbytek života už jen klesal…
I iluze svobodné vůle dostane v nesmrtelnosti na frak. Pokud opakovaně zažívám, jak lidé, jakkoli díky vědě stále chytřejší, dělají navzdory stoupajícím znalostem stále tytéž osudové chyby, kde mám potom v jejich chování spatřovat nějakou zásadní svobodu?
Bude-li k dispozici prodloužení věku, vyvstane otázka: Proč bych měl chtít žít věčně? Co mi život v tomhle světě ještě může nabídnout kromě naplnění slepého pudu sebezáchovy? Je-li smyslem života co nejužitečnější vyplnění přidělených dní, co bude smyslem života pro nesmrtelníka – nestane se jím po čase pouhá kratochvíle, posléze přežívání, nakonec očekávání konce?
A co když někoho nekonečný život přestane bavit? Nesmrtelnost tedy automaticky musí přinést dostupnost eutanazie, a to nejen pro nevyléčitelně nemocné a nenapravitelně trpící, ale i pro ty, které život prostě omrzí. Nebo se v rámci turistiky budou jezdit páchat hrdelní zločiny do zemí s trestem smrti jen proto, aby se pachatel dočkal popravy? Bude vražda nesmrtelníka souzena přísněji?
Bude všeobecné právo na život zahrnovat i právo na dlouhověkost? Na dlouhověkost pouze osobní, nebo i dědičnou? Nasadíme si do společnosti posedlé omíláním frází o všelikých lidských rovnostech trojského koně nerovného stárnutí? Budou práva a svobody znesmrtelněných (či jinak fortifikovaných, „dražších“) jedinců stejná jako obyčejných lidí?
Kdo bude smět imortalizaci podstoupit, jen lidé zdraví a s čistým trestním rejstříkem, nebo úplně všichni? Historie nás učí, že pokud se něco umí a je o to dostatečný zájem, jdou zákony i etika stranou a dělá se to. Vznikne černý trh s neumíráním?
Znesmrtelnění stěží půjde na zdravotní pojišťovnu. Kdo na ně bude mít? Jakou cenu budou lidé ochotni zaplatit za oddálení své smrti kdesi v nejisté budoucnosti? A jakou po čase, až je život omrzí či zklame, za eutanazii? Vznikne i černý trh s „dobrou smrtí“?
Tím se dostáváme od problémů jednotlivců k celé jejich společnosti. Žádná společnost se neobejde bez mladých lidí, potřebuje alespoň prostou reprodukci. Jinak – stejně jako jednotlivé organismy a celé biologické druhy – i civilizace zestárnou a zahynou. Čím starší, vyžilejší, „degenerovanější“ civilizace, tím neživotaschopnější je bez podpory zvenčí.
Už dnes není těžké najít na Zemi státy, které by se zhroutily bez vnějšího přílivu levné lidské síly ochotné dělat i práce, kterých se původní obyvatelé štítí coby podřadných, navíc za nižší mzdu. Dřív to byli otroci, potom poddaní, dnes jsou to gastarbeiteři. Dlouhověkost i takových lidí by ovšem byla pro hostitelské státy hospodářsky nežádoucí. Ale pokud v nich budou nesmrtelní jen někteří, společnost bude nestabilní. Pokud budou dlouhověcí všichni, vývoj společnosti se zpomalí, možná až zastaví. Pokud budou existovat státy „nesmrtelné“ a státy obyčejné, povedou se války, zjevné či skryté, ohraničené či difúzní.
Civilizace závislá na neustálém šroubování spotřeby tedy vyžaduje ustálené střídání generací (v některých ohledech dokonce čím častější, tím lepší). Zatímco postupné, konzervativní prodloužení života přidá pouze další zdroj napětí k již stávajícím, skokové „postaršení“ civilizace ji pravděpodobně zničí. Jaká ironie – zvýšení věku lidí zkrátí věk jejich kultury! Proto by místo usilování o delší život možná stálo za snahu kultivovat náš stávající svět tak, aby v něm život až do vysokého věku za případné prodlužování stál.
Titulní ilustrace (ne)smrtelnosti: volné dílo (CC0)