title: Recenze: Nové Star Wars jsou drahá a bezduchá akční podívaná. Film je slepá ulička Hvězdných válek

maintext:
15. 12. 2016
Video: Disney | 02:15
Tvůrcům loňského vánočního hitu Star Wars: Síla se probouzí v čele s J.J. Abramsem se občas vyčítalo, že jejich přístup ke kanonické sérii byl až příliš fanouškovský. Letošní příspěvek do univerza Hvězdných válek s názvem Rogue One: Star Wars Story má opačný problém. Snímek působí, jako by autoři neměli k poetice a pravidlům fikčního světa kultovní kosmické opery žádný vztah.
Rogue One: Star Wars Story jsou nákladná, výpravná, ale bezduchá nonstop akční podívaná, u níž je nejzajímavější si představovat, jak asi vypadala původní verze filmu před propíranými letními dotáčkami.
Přístup režiséra Garetha Edwardse a scenáristů Chrise Weitze a Tonyho Gilroye je zároveň pragmatický i poměrně odvážný. Pragmatický v tom, že naplňuje marketingové škatulky blockbusteru, od něhož se čekají stamilionové zisky. Do kin je potřeba dostat ženské publikum, což znamená, že hlavní hrdinkou musí být po vzoru loňského sedmého dílu mladá dívka. Příběh má být povědomý a archetypální a v ideálním případě by se měl dát shrnout do pár vět.
I tuto podmínku Rogue One splňuje. Jyn Erso (Felicity Jonesová) je traumatizovaná tím, že jejího otce Galena (Mads Mikkelsen) unesli vojáci Impéria, aby se podílel na vývoji všem fanouškům Star Wars dobře známé Hvězdy smrti. Galen se podřídí, ale do jejích útrob skryje systémovou chybu, která může pomoci ničivou zbraň zničit. Nejdřív je ale potřeba v lůně nepřítele získat plány Hvězdy smrti, aby je – a to pro znalce ságy není žádný spoiler – mohla princezna Leia v Epizodě Čtyři poskytnout Lukeu Skywalkerovi.
Největší zisky přinášejí blockbusterům zahraniční trhy, a proto Jyn pomůže její misi splnit parta odhodlaných dobrodruhů různých národností – šéfuje jim latinskoamerický kapitán Rebelů Cassian (Diego Luna). Pozornost asijského publika potom zcela jistě přitáhne účast hvězdy bojových umění Donnieho Yena v roli slepce modlícího se k Síle.
Takhle by se mohlo zdát, že studio šlo cestou nejmenšího odporu. Ale tvůrci si dovolili úkrok stranou z klasické starwarsovské poetiky, a film se tak alespoň vnějškově zdá být nekompromisnější a dospělejší podívanou, než na jakou jsme obvykle zvyklí u Lucasfilmu a Disneyho.
I proto někteří recenzenti oceňují temnost a špinavost, které je podřízen i vizuál Greiga Frasera – ne nepodobný jeho předchozí práci na filmové rekonstrukci honu na bin Ládina Zero Dark Thirty. Řada akčních scén se odehrává za tmy nebo šera, interiéry včetně kosmické lodi působí klaustrofobicky. Depresivní atmosféru doplňuje i přehnaně patetická a dramatická hudba Michaela Giacchina, která se inspiruje motivy Johna Williamse, ale většinou připomíná podkres k běžnému válečnému filmu, jakým se Rogue One netají být.
Když se v jedné ze závěrečných scén objeví Darth Vader se světelným mečem, působí to jako úlevná připomínka toho, že Hvězdné války mohou být i něco jiného než konvenční střílečka připomínající videohru, v níž jsou bezmocní stormtroopeři masakrováni po desítkách.
Tvůrci v důrazu na choreografii jedné digitální akční přestřelky za druhou zcela zapomněli rozvíjet hravost, vtip a fantazii, která je Hvězdným válkám vlastní. A těch pár hlášek přeprogramovaného imperiálního droida K2SO to nezachrání. Koneckonců je něco špatně, když je tenhle kyborg zdaleka nejplnokrevnější postavou filmu. Scénář zcela rezignuje na jakoukoli charakterizaci postav. Jyn Erso je na rozdíl od Rey z loňského snímku hrdinka bez šarmu, už proto, že děj klopýtá bez zpomalení od jedné zaměnitelné akční sekvence k další. K postavám si tak divák nevytvoří žádný vztah, a i jejich často nečekané umírání tak nemá žádný emocionální dopad.
Kacířská je v neposlední řadě morální stránka vyprávění. Možná proto, že v Rogue One absentují Jediové, rozhodli se tvůrci, že rozostří kategorie dobra a zla, což je největší zásek do jistot lucasovského univerza.
Temné straně Síly slouží do velké míry sami rebelové proti Impériu. Ústřední mužská postava Cassian je hrdlořez, který hned v první scéně, v níž se objeví, zákeřně zabije svého informátora. Rebelové z posádky Rogue One sami přiznávají, že mají na svědomí spoustu nevinně prolité krve. Obzvláště sekvence guerillového útoku rebelů na imperiální jednotky v ulicích pouštního města Jedhy připomíná zpravodajské záběry z Alleppa včetně dryáčnické scény brečící holčičky uprostřed válečné vřavy.
Hvězdné války jsou už ze své archetypální podstaty nadčasový příběh, který byť nepřímé a spíše podprahové narážky na současnou situaci v Sýrii zbytečně sráží.
Dá se chápat snaha Lucasfilmu adaptovat skoro čtyři desítky let fungující ságu na současné vyprávěcí trendy. Nikdy by se ale nemělo zapomínat na vztahy mezi postavami a z toho vycházející emoce. Zámořské reakce na Rogue One jsou zatím překvapivě vstřícné, přesto se ale Edwardsův film nejspíš zapíše do historie ságy jako jedna ze slepých uliček.
Hodnocení: 50 %
autor: Jan Gregor


description: Řemeslné zpracování dle očekávání převyšuje české standardy, režisér Ševčík tu nezapře své zkušenosti z Amerik

title: Recenze: Masaryk je jednooký král českých dramat. Známého politika ukazuje jako výstřední figurku

maintext:
před 4 hodinami
Masaryk - ukázka | Video: Bioscop | 00:29
Očekávaný Masaryk s Karlem Rodenem režiséra Julia Ševčíka je rozporuplné dílo. Nezapře pevné řemeslo, děj je však plný vnitřního pnutí, z nějž se bohužel nepodaří vykřesat divácký zážitek, ale jen pocit neproměněného potenciálu.
Očekávaný snímek Julia Ševčíka o životě Jana Masaryka během mnichovské krize odhaluje nevýhodu recenzentské tradice přidělit filmu číselné ohodnocení. To bude nejspíš nejen pod tímto textem dosahovat střední hodnoty, byla by ale chyba považovat Masaryka za průměrné dílo.
Spíš je dílem rozporuplným. Plným kvalit i pochybností, podobně jako jeho hrdina ztvárněný Karlem Rodenem. Už jen tím překonává většinu tuzemské produkce a zaslouží si pozornost. Škoda jen, že nezašel dál. V čemkoliv.
Skoro Amerika. Skoro
Řemeslné zpracování dle očekávání převyšuje české standardy, Ševčík tu nezapře své zkušenosti z Ameriky. V rámci produkce opřené o český rozpočet nemohl nabídnout zvládnutější práci s obrazem a zvukem, mnoho scén by v rukou méně zručného filmaře mohlo vypadat směšně. Třeba když Masaryk junior šňupe kokain bankovkou s vyobrazeným Masarykem seniorem – mohl by to být prvoplánový průšvih, ale Ševčík si ani tak riskantní okamžik nenechá proklouznout a promění ho v působivou zkratku.
Přesto však nemůže být řeč o režii, jež by upoutala svou nápaditostí, spíš o ošetření látky pevnou rukou a převedení námětu do reprezentativního hávu. Nejde jmenovat konkrétní zajímavé nápady, „pouze“ se dá po zhlédnutí zpětně uznat, že všechny ty odlesky a světla vypadaly, jak měly.
Kvalita filmů přitom většinou spočívá v tom, nakolik se od standardu dokážou oprostit, jak dokážou běžné postupy ozvláštňovat a variovat. Jistě zaujme i konzervativně pojaté chirurgicky přesné dílo, tedy pokud má pevný koncept a neuhne z něj ani o píď, častěji ale kouzlo spočívá naopak v dobře zvolené odchylce. Ševčík režijně žádnou nevolí.
Jde o pochopitelnou tvůrčí volbu, nicméně pak hrozí, že vznikne zdařilý rutinní snímek, jednooký král. A ve svých nejlepších okamžicích je Masaryk právě jím.
Jen ať blázní!
Naráží na scénář (Kolečko, Koenigsmark, Ševčík), který jako by se místy ztrácel sám v sobě a Ševčíkově preciznímu akademickému pojetí šel jeden krok vpřed, aby pak udělal zase dva vzad.
Masaryka sledujeme v jeho nejslabším momentu, v psychiatrické léčebně, kam se uchyluje těsně po anekci Československa, aby zhrzeně vzpomínal na svou cestu k Mnichovu, své chyby a svá selhání. Navíc je poněkud výstřední figurou, mnohem výstřednější, než dnes většina Čechů tuší. Byl labilní, žil v neustálém konfliktu s otcovým odkazem a svůj čas strávil plněním vůle jiných lidí. Bez ohledu na to, jestli podle toho kterého člověka onu vůli plnil dobře, nebo špatně, byl do značné míry tragickým hrdinou, jehož vnitřní neklid má velký vypravěčský potenciál.
Scénář Petra Kolečka, Ševčíka a v průběhu produkce zesnulého Alexe Koenigsmarka ale tímto potenciálem plýtvá a snaží se Masaryka uzavřít do snadno čitelné škatulky. Pokouší se naplnit základní vzorce, opatřit mu za každou cenu ženský protějšek a donutit ho k charakterovému posunu, ke konkrétní pozitivní volbě, jež by symbolizovala jeho přerod. To vše působí jako zbytečný konstrukt ve chvíli, kdy se kvůli němu zahazují mnohem silnější a přirozenější varianty.
Zároveň chce tohoto rutinního výsledku dosáhnout podivně odcizující oklikou, velmi nepřehlednými retrospektivami, které dělají celý snímek prakticky neusledovatelným pro někoho, kdo nezná přesný sled událostí přelomu 38. a 39. roku.
Jde o velmi podivné volby. Proč z celého Masarykova života vybrat jako soustředný bod okamžik, kdy je pod vlivem drog uzavřený v blázinci a utápí se v nepřehledných vzpomínkách na minulost, ale vyprávět to jako nezabarvené drama? Podobně byl sice koncipován Formanův Amadeus, tam ale s poblázněným Salierim strávíme mnohem méně času, nejde o plnohodnotnou časovou linii.
Ve scénáři jako by se střetávalo akademické drama s halucinogenním bludištěm. Tento potenciálně fascinující střet bohužel není využit, Ševčík se nakonec rozhodl přiklonit čistě k standardnímu pojetí a onen vnitřní rozpor místo aby se stal předností filmu, ho vnitřně rozkládá. Hrdina není lidsky přesvědčivý ani dramaticky uspokojivý a s tím padá i celý jeho příběh.
Hodnocení: 55 %
autor: Martin Svoboda

fasttext_language: cs


description: Jednoznačným vrcholem letošní přehlídky Filmasia byla tzv. zombie noc, v níž se mimo jiné představil i aktuální hit z Jižní Koreje, Vlak do Pusanu.

title: Recenze: Korejský hit Vlak do Pusanu je přesvědčivý zombie thriller, kterému by záviděl i Hollywood


description: Autor hitů jako je Wake Me Up Before You Go Go, Club Tropicana, Faith, Careless Whisper nebo Last Christmas zemřel v 53 letech.

title: Drogy, přiznání k homosexualitě a 100 milionů prodaných alb. George Michael podlehl infarktu

maintext:
včera
V pouhých 53 letech zemřela světová hudební hvězda George Michael. Autor hitů jako je Wake Me Up Before You Go Go, Club Tropicana, Faith, Careless Whisper nebo Last Christmas podlehl infarktu. Jeho poslední deska k Symphonica, vydaná před dvěma lety, se v Británii stala zlatou deskou.
Z popového idolu adolescentů v 80. letech se stal světovou hvězdou. Prodal přes 100 milionů alb a fanoušky po celém světě si získal procítěným hlasovým projevem.
Život elegantního britského zpěváka George Michaela - který se narodil pod jménem Georgios Kyriacos Panayiotou; rodina jeho otce pocházela z Kypru - byl kromě hudební slávy protkán i řadou drogových a zdravotních problémů. Zemřel na první hod Vánoční ve věku 53 let na infarkt.
Autor hitů jako je Wake Me Up Before You Go Go, Club Tropicana, Faith, Careless Whisper nebo Last Christmas vydal poslední album v roce 2014. Tato kolekce písní nazvaná Symphonica se v Británii stala zlatou deskou.
Dvakrát Grammy a majetek za 3 miliardy
V České republice vystoupil George Michael dvakrát v roce 2011. Nejprve v srpnu v beznadějně vyprodané Státní opeře Praha a poté v listopadu v O2 aréně. "Praho, jsi zatraceně úžasná," děkoval tehdy nadšenému publiku zpěvák, který jednu skladbu věnoval speciálně české metropoli.
George Michael, který v roce 1998 veřejně odhalil svou homosexualitu, získal za svou třicetiletou dráhu řadu hudebních ocenění včetně tří Brit Awards či dvou Grammy Awards.
Jeho majetek odhadl loni Sunday Times na 105 milionů liber (3,3 miliardy Kč).
Krátké trvání dua Wham!
Do vod showbyznysu se George Michael, který se narodil 25. června 1963 v Londýně manažeru restaurace a tanečnici, vrhl už na střední škole s kapelou The Executive. Pravou hvězdnou dráhu ale zahájil ve dvaceti, když s někdejším spolužákem Andrewem Ridgeleym založil duo Wham!, které tryskem zamířilo na špice hitparád.
Jejich hity jako Wake Me Up Before You Go Go nebo vánoční Last Christmas se hrají dodnes.
Wham! slavili obrovské úspěchy, prodávali desky, získali ocenění Brit Award pro nejlepší skupinu roku a měli za sebou úspěšné světové turné (v roce 1985 koncertovali i v Číně). George ale pošilhával po sólové kariéře - první singl Careless Whisper vydal už v roce 1984.
Začátkem roku 1986 se proto Wham! rozhodli v nejlepším skončit. Na jejich rozlučkový koncert na stadionu ve Wembley v červnu 1986 přišlo na 80 000 rozesmutnělých fanoušků.
Otrokem pro Sony
Talentovanější z dvojice se osamostatnil a mohl začít naplno se sólovou kariérou. Po Michaelově nejúspěšnějším - debutovém - albu Faith (1987), jehož se prodalo přes 20 milionů kusů, se zrodila v roce 1990 druhá kolekce Listen Without Prejudice, Vol. 1.
Spory a soudy s vydavatelskou společností Sony pak zavinily, že umělec šest let nevydal řadovou desku. Michael později prohlásil, že kontrakt se Sony byl pro něj doslova "hudební otroctví".
Z područí japonského giganta ho až v roce 1995 vykoupil David Geffen z DreamWorks spolu s firmou Virgin Records. Úspěch zaznamenaly i jeho desky Older (1996), Songs From The Last Century (1999) a Patience (2004).
Muži prý žárlí
Osobní život zpěváka a skladatele prolínaly různé drogové excesy. Například v 2006 během rozhovoru s britskou televizí ITV1 kouřil hašiš, o kterém tehdy tvrdil, že se po něm cítí šťastný a vyrovnaný.
V roce 2007 přišel na dva roky o řidičský průkaz a byl odsouzen ke 100 hodinám veřejných prací. Tehdy také tvrdil, že ostatní muži žárlí na jeho bezstarostný životní styl a hází mu klacky pod nohy.
"Jsem gay, kouřím trávu a žiju si díky svému talentu přesně tak, jak chci. Představuji ideál, jehož se ostatní museli vzdát, a to mi mají za zlé. Zvláště muži," uvedl kontroverzní zpěvák. Pod vlivem omamných látek byl i v červenci 2010, kdy se svým vozem naboural do jednoho z obchodů v Londýně. Policie ho našla na místě činu pod vlivem omamných látek a poslala ho na osm týdnů do vězení.
Tři týdny v kómatu
Do největších potíží se ale zpěvák dostal v listopadu 2011. Tehdy byl ve Vídni uprostřed evropského turné Symphonica: The Orchestral Tour, které odstartoval v srpnu ve Státní opeře Praha, hospitalizován s akutním zápalem plic. Na tři týdny upadl do kómatu a jeho život visel na vlásku. Zachránili ho vídeňští lékaři a zpěvák byl krátce před Vánocemi 2011 propuštěn domů.
Zkušenost s akutní nemocí George Michaela inspirovala k napsání singlu White Light (Bílé světlo), který zazpíval v roce 2012 na závěrečném ceremoniálu letních olympijských her v Londýně. Na nemocí přerušené turné navázal Michael v září 2012 právě ve Vídni, kde jako poděkování rozdal 1000 vstupenek zdarma. Australskou část svého turné však zpěvák kvůli psychickým problémům zrušil.
"Od mé loňské nemoci se marně pokouším překonat trauma, před nímž mě lékaři, kteří mě tehdy zachránili život, varovali. Jakmile dokončím koncerty v Británii, půjdu na léčení, které jsem už měl mít dávno," vysvětlil tehdy zpěvák v oficiální zprávě.
Se svým dlouholetým partnerem Kennym Gossem se Michael rozešel v roce 2009 a věnoval mu písničku Where I Hope You Are. "Vztah s tímto mužem mi přinesl hodně zábavy a také hodně bolesti," řekl Michael a odkazoval tím ke Grossově závislosti na alkoholu, kterým řešil smrt svých rodičů, a také závislosti na drogách, která ho přivedla do vězení.
Zpěvák George Michael se vrací. Poté, co byl hned dvakrát hodně blízko smrti, když přežil v roce 2011 bitvu s pneumonií i loňskou nehodu na dálnici, vydá po dlouholeté tvůrčí odmlce letos 17. března album Symphonica. Michael je nahrál během svého čtrnáctiměsíčního světového turné v letech 2011-2012. Album slibuje celou řadu hudebních lahůdek, mezi kterými nechybí dávné hity i několik coververzí. Půjde například o legendární "The First Time Ever I Saw Your Face" od Ewana MacColla, "Idol" z repertoáru Eltona Johna či píseň "Let Her Down Easy" původně od Terence Trent D'Arbyho. Na albu bude v běžné verzi 14 písní, v deluxe edici ještě tři navíc. | Video: youtube.com
autor: ČTK


description: Stallonovi nabídka postu v kulturní grantové agentuře od budoucího amerického prezidenta lichotí, ale raději se bude věnovat veteránům a jejich problémům po…

title: Stallone odmítl post v Trumpově administrativě. Raději se budu věnovat veteránům, řekl


description: Rozhovor s Romanem Vaňkem o kvalitě české gastronomie, michelinských hvězdách a zákazu kouření.

title: Vaněk: Už se nestydíme, že jsme Češi. Jsme hrdí na naše potraviny, místní gastronomii to prospívá

maintext:
před 1 hodinou
Úroveň gastronomie roste napříč celým Českem a dobrých hospod a kvalitních konceptů vzniká čím dál víc. Přesto se stále najdou restaurace, kde vám místo kvalitní české klasiky raději naservírují špatné boloňské špagety. "Já osobně bych se chtěl dožít toho, že u nás budou existovat nějaké přirozené mikroregiony, které budou hrdé na svoje jídlo. Je vlastně fuk, jestli se to jmenuje bác, toč nebo hluchec," říká v rozhovoru Roman Vaněk.
Napodruhé se podařilo prosadit zákaz kouření v restauracích a hospodách. Posunulo se Česko směrem k civilizovaným státům?
Udělali jsme v tomto ohledu velký krok. Věřte mi, že žádná restaurace nezbankrotuje kvůli zákazu kouření. A pokud ano, je mi to fuk, protože to není restaurace, kam chodí lidé na jídlo, víno či pivo, ale zahulit si. Pak je to kuřárna. Za krátkou dobu si lidi zvyknou, že se nekouří. Pár lidí si teď zanadává, jak je to děsný omezování svobody, vykřičej se na Facebooku, olajkujou si jeden druhému své starosti a cigaretové smutky a nestane se nic. Vlastně stane. Do těch hospod a restaurací přijde více lidí. Jako všude ve světě, kde začal platit zákaz kouření. Zažil jsem v Itálii den, kdy se v tamních restauracích zakázalo kouřit. Jedinou změnu, kterou jsem zaznamenal, bylo, že v tom samém podniku, kam jsme často chodili, to přestalo smrdět a bylo v něm více lidí.
Do michelinského průvodce přibyla letos další pražská restaurace, Field Radka Kašpárka. Značí to, že úroveň české gastronomie stále roste?
Úroveň gastronomie roste napříč Českou republikou. Objevilo se relativně hodně nových dobrých hospod a restaurací po celé zemi včetně zajímavých konceptů. Jsou pro naši zemi dobré už jen kvůli jakémusi kulinářskému povědomí o České republice v zahraničí.
Zahraniční odborníci upozorňují na měnící se trend Michelinu. Naposledy vyhlášenou hvězdu získala například i asijská bistra. Co na to říkáte?
Nemění se jenom taktika Michelinu, ale celá gastronomie. Začíná být mnohem více "casual", více se otevírá lidem. Nejde už jen o zlaté podnosy, stříbrné příbory a velkou večerní. Začíná se naplňovat to, co máme v genech. Tedy, že jsme sběrači, lovci a jíme v tlupě. To, že se vysoká gastronomie otevírá běžným lidem, je super. Protože jídlo funguje jako základní měnič nálady. Když se dobře najíte, dostanete dobrou náladu a nepůjdete třeba udat souseda, že špatně zaparkoval.
Tipnete si adepta na michelinskou hvězdu pro příští rok?
To si netroufnu. Každopádně jsem netipoval tu poslední.
Kromě Alcronu se v prestižním michelinském průvodci objevila restaurace La Degustation pod vedením Oldřicha Sahajdáka, která vaří především jídla inspirovaná českou kuchyní. Není právě tohle důkaz, že i česká kuchyně může být na světové úrovni?
Koncept La Degustation už měl mít hvězdy dvě. V gastronomickém světě už by to tak dávno bylo. Tady je mnohem důležitější něco jiného než to, že Olda a jeho brigáda dostali michelinskou hvězdu, kterou jim moc přeju. On je jeden z mála, kdo si celá léta drží svůj originální rukopis ultra moderní české kuchyně bez často laciného kopírování. Svou vizi a pojetí české kuchyně přežil nejenom v oboru, ale i mezi normálními hosty. A za to ho obdivuju. Drží si svoji linku, která je stále zajímavá a neotřelá. Nechci říct, že je všeobecně chutnější než v jiných hospodách, protože chuť je subjektivní vjem každého z nás. Olda je svůj.
Vy sám hodnotit nechcete. V Česku existuje celá řada anket a soutěží, které to dělají a každoročně sestavují žebříčky restaurací. Můžou zvýšit úroveň tuzemské gastronomie?
A v čem?
Minimálně v tom, že přitáhnou lidi do restaurací?
Nebo často svým amatérismem, svou neznalostí, svými domněnkami, svým egem, svou jedinou návštěvou dokážou ublížit. Měl jsem možnost poznat "hodnotitele", kteří ani v místě, které hodnotili, nebyli. Znám hodnotitele, kteří napíšou recenzi, když jim to daný podnik zaplatí. Znám hodnotitele, kteří během roku "zhodnotí" tolik restaurací, ve kterých zaručeně byli, přičemž jejich potenciální útraty v daných restauracích mnohonásobně převyšují jejich příjmy. Znám hodnotitele, který mi řekl, že je důležité pochválit, ale zároveň vypíchnout něco nepříznivého, protože to lidé chtějí. Je to zvláštní.
Časopisy to dělají z toho důvodu, že jim občasné žebříčky zvýší čtenost. Lidé jednou udělají doma palačinku a tak nějak automaticky si myslí, že by měli vyrazit do hospody a sdělit světu, jaké to v té či oné restauraci bylo, a především to, jaké by to mělo být a jak co kuchař opomenul dokořenit a co by se správně mělo uvařit úplně jinak. Jedna návštěva – jedno zcela "profesionální" hodnocení. A šup běžet udělat recenzi jinam.
Žádná opakovaná návštěva, často opsané názory od jiných z internetu. Vlastně se divím, že ještě nevyšlo hodnocení půjčoven a leštíren brnění, protože i to bychom určitě uměli my Češi hodnotit také. My prostě rozumíme úplně všemu a nejvíce tomu, jak ohodnotit práci jiných lidí v restauracích a hospodách. Miluju závěrečný monolog kritika ve filmu Ratatouille. Je v něm obsaženo vše. Schválně se mrkněte.
Nedávno vyšla vaše Velká kuchařka Čech a Moravy. Je česká a moravská gastronomie rozdílná?
Strašně moc nemám rád slovo Česko. Jsem asi stará škola. Neslavím ani Halloween, ani Valentýn, kterému říkám svátek blbejch hospod, které můžou připravit menu pro ty, kteří si tam přijdou jednou do roka náhodou muchlat ruce. Říkám, že žiju v České republice nebo v Čechách, s těmi samozřejmě někdy narazím na Moravě. Vždy se tam někdo zvedne a řekne, pozor tady jsi na Moravě, synku.
Mně je ale fuk, jestli jsem v Praze, Olomouci, Ostravě nebo v Brně. Jde přeci o jednu zemi a já ji jako jednu celý život vnímám. Ale v gastronomii vždy řeknu, že mě moravská kuchyně děsně baví. U pálenky, frgálů, kyselici, bigosu, bryndzy, halušek, škraček a já teď nevím, čeho ještě, prostě neumím říci "česká jídla". Jsou to moravská jídla. A navíc nikdo neumí udělat takové uzené jako Moraváci. My tady v Praze můžeme mít metro, ale udit a pálit kořalku jako Moraváci se nikdy nenaučíme.
Moravská gastronomie je tedy více než česká odolnější trendům?
Ne všeobecně. To se týká převážně Valašska, které je vůči idiotským trendům více méně rezistentní. Místo řízku á la steak Morison vám naservírují kyselicu s tím, že je rozhodně lepší než od sousedů. Nicméně zůstává to skutečně pouze v hranicích Valašska. Já osobně bych se chtěl dožít toho, že u nás budou existovat nějaké přirozené mikroregiony, které budou hrdé na svoje jídlo. Je vlastně fuk, jestli se to jmenuje bác, toč nebo hluchec.
To je co?
Vlastně jsou to takové kynuté bramboráky nebo buchty z bramborového těsta. Skvělá věc, která moc dobře chutná. Nicméně, chtěl bych se dožít právě toho, až lidé začnou být na svoje lokální pochoutky pyšní a umístí je na první místo v jídelním lístku lokálních restaurací.
Salát Caesar nebo boloňské špagety by tedy na jídelních lístcích tuzemských restaurací měla nahradit česká klasika.
Pozor, vím, že jsem rychlý jak vlak Družby a chtěl bych všechno zítra, ale uvědomte si, co se nyní děje. My začínáme být hrdí na to, že jsme Češi. Začínáme být hrdí na české potraviny a suroviny, už se za ně nestydíme. Ptáme se po tom, co je české. Začínáme vyhledávat české produkty. Výrobci bez studu a rádi nahlas nyní říkají, že používají české ingredience a suroviny k výrobě svých potravin. Když jsem před šesti lety říkal, že přijde doba, kdy si začneme vážit české gastronomie, českých surovin a českých potravin, tak se mi všichni smáli. A podívejte, kdo s tím přišel jako první.
Kdo?
Šikovní obchodníci, a to jsou obchodní řetězce, které začaly propagovat obličeje reálných českých farmářů, začaly propagovat regionální značky, farmy, malovýrobce z mikroregionů, začaly lákat na české zboží, vznikly důmyslné reklamní slogany jako Z lásky k Česku a podobné legrace, přestože české penízky za české produkty zmizí v zahraničí. Ale takový je obchod. Nicméně lidé chtějí slyšet, že na ně řetězce myslí a netrápí je nic jiného, než aby českému člověku nabídli české zboží.
Pravda je, že zbožím z našich farem a malými lokálními producenty supermarket nenaplníte. K tomu je třeba velkovýrobců. Zcela logicky. Farmářské produkty a mini výrobci ale přitáhnou do obchodů zákazníky. Férová obchodní hra. Zákazník už má možnost si vybrat.
Jen se opět nevyzná v mnoha nálepkách a značkách zaručeně českého zboží. Je jich moc a vznikají často, aby si zase někdo namastil kapsu, protože výrobce musí většinou za certifikaci svého zboží a užívaní dané etikety "české kvality" někomu zaplatit. Často je legrační, do jaké míry je to zboží české.
Tyto značky jako záruka kvality nefungují?
Nefungují. Jde o to, že se pár chytrých lidí dohodne s pár politiky nebo filutama v krajích a vytvoří značku. Určující by měla být česká vlajka, jméno a značka výrobce na obalech. Dokud budou na trhu hrát hlavní roli privátní značky supermarketů a různí Vocílkové, o kterých si mnoho spotřebitelů myslí, že jsou to hodní reální čeští řezníci, tak se nic nestane a výrobci zůstanou bezejmenní, a tedy i nahraditelní.
Podobně to funguje i v zahraničí?
Ano. Jenom my Češi se necháme o něco víc odřít. Necháme se jednoduše zblbnout, přitom pravda je na internetu často jen o klik vedle. Jenomže my jsme tak strašně zpovykaní a líní, že raději věříme hoaxům a snůškám blbin, které o potravinách na síti běhají. Samozřejmě potřebujeme masovou velkovýrobu. Je mnohem levnější a lidé tak mají možnost výběru. Kvality i ceny. Jen trdlo může v internetových diskusích dnes křičet: "Lumpové, co do toho párku dávaj za fujáky!" Přičemž kilo takové šmakulády stojí pouze 20 kaček.
Vedle je přitom v nabídce dalších 30 druhů párků – až po opravdu kvalitní, které však logicky stojí o mnoho více. Myslím, že minimálně ve velkých městech už máme možnost výběru. Proto jsem i začal natáčet pořad Jídlo s.r.o. Cílem tohoto seriálu o potravinách není arbitráž. Chceme jen ukázat, jak se co vyrábí a proč. Je na lidech, jestli to koupí, či nikoliv.
Vařit snadno a rychle jde, těch receptů akorát není moc. Dali jsme dohromady recepty, ve kterých můžete použít vodu místo vývaru, říká Roman Vaněk. | Video: Martin Veselovský | 22:16
autor: Petra Jansová


description: "Jsem smutná, že mají čím dál tím větší úspěch lidé, kteří rozdělují společnost," řekla na adresu dvakrát stříbrného Tomáše Ortela Iva Pazderková.

title: Foto: Na Slavících se tleskalo. Všemu. Dvakrát stříbrnému Ortelovi i jeho kritikovi, co opustil sál


description: Po nevyhnutelném adventním stresu přichází doba, kdy jsou věci konečně na svém místě.

title: Sám doma, Láska nebeská, Život je krásný. Vánoce jsou časem stále těch stejných filmů


description: Česká televize v lednu připomene čtyřicetileté výročí založení Charty 77 a Anticharty.

title: Charta 77 slaví 40. výročí. S ní i Anticharta, selhání elity národa. ČT nabízí unikátní snímky


description: S knihkupectvím Fišer se ve středu večer do pražské Kaprovy ulice přišly rozloučit desítky jeho příznivců i autorů. Prostory prodejny knih proslulé také díky…

title: Končí slavné knihkupectví známé z filmu Vrchní, prchni! Loučily se s ním desítky lidí

maintext:
před 4 hodinami
S knihkupectvím Fišer se ve středu večer do pražské Kaprovy ulice přišly rozloučit desítky jeho příznivců i autorů. Prostory prodejny knih proslulé také díky filmu Vrchní, prchni! se 24. prosince definitivně uzavřou, protože jí v domě vyprší nájemní smlouva. Obchod s knihami zde fungoval od roku 1933.
Slavné knihkupectví Fišer končí, vypršela mu nájemní smlouva. Ve středu se přímo do prodejny přišly rozloučit desítky lidí.
"Chtěli jsme, aby se zde lidé neorganizovaně sešli, zavzpomínali si, podali si ruce a popřáli krásné svátky. Uzavření bereme jako impulz k tomu vytvořit něco nového. Knihkupectví chceme po rekonstrukci otevřít v září 2017 v nájmu Prahy 1 v Rybné ulici, kde by měla v suterénu vzniknout i literární kavárna," řekla ČTK majitelka knihkupectví Fišer Anna Rezková Horáčková.
Příchozí, kteří dostali vánoční dárek v podobě knihy z nakladatelství Paseka, si vyslechli proslov literárního historika a kritika, pedagoga Fakulty humanitních studií Univerzity Karlovy Martina C. Putny.
Ten v jeho úvodu přečetl 21. kapitolu z Lukášova evangelia s názvem Znamení času. Poté ve své řeči zdůraznil, že knihkupectví nejsou jen regály, knihy a do jisté míry i knihkupci, ale některá knihkupectví mohou být něčím jako bytostí se svou duší. "To je průser, že zde končí toto knihkupectví," prohlásil v emotivním projevu, v němž knihkupectví Fišer označil za "podstatnou část české kultury 20. století a místo, kde se lidé snažili hledat pravdu".
Do zcela zaplněného knihkupectví se přišla rozloučit se svým prvním pracovním místem i dlouholetá knihkupkyně Karolína Horešovská. Na místě vzpomínala na revoluční chvíle roku 1989, kdy se mohly začít oficiálně prodávat do té doby zakázané knihy. "Na podzim 1989 jsme do knihkupectví Fišer dostali zásilku knih z vydavatelství 68Publisher, protože se Bohoušek (Fišer) znal s Josefem Škvoreckým. A lidé byli u vytržení z necenzurovaného Švejka, který stál asi 300 korun, což tehdy byl desetinásobek běžné ceny knihy. Stáli fronty a kupovali jak diví Škvoreckého, Škutinu, Klímu... Taková symbióza mezi knihkupcem a zákazníkem už pak nikdy nebyla. Lidé byli nadšení, že můžou číst zakázané autory," uvedla.
Bytové družstvo Rovnost dalo před knihkupectvím Fišer přednost jinému investorovi, který chce prostory zrekonstruovat a udělat zde moderní literární kavárnu. Investor, který si přeje zůstat v utajení, dříve v domě, kde sídlí knihkupectví Fišer, údajně vyrůstal. "Záměr nového nájemce se stále měnil, jde přitom o člověka, který není z literárního oboru, ale družstvo by zde knihkupectví chtělo mít nějakým způsobem zachováno," sdělila Horáčková.
Knihkupectví Fišer v Kaprově ulici funguje od roku 1933, kdy ho založil nakladatel Josef Hokr. Jeho strategická poloha poblíž Filozofické fakulty UK z něj učinila oblíbené centrum studentů a milovníků náročné literatury. Po revoluci Bohumil Fišer podnik odkoupil. Zemřel v roce 2007. V roce 2008 se stal nájemníkem v knihkupectví Fišer nakladatel Ladislav Horáček a knihkupectví se zároveň stalo reprezentační prodejnou nakladatelství Paseka.
autor: ČTK


description: Své čtvrté sólové album Krstný otec představí a hned pokřtí slovenský raper Rytmus v sobotu 10. prosince na koncertě v pražském Fóru Karlín.

title: Rytmus vydává nové album Krstný otec, do Prahy na křest si pozval desítku hostů


description: Hudebník podlehl následkům fibrózy plic, se kterou bojoval několik let.

title: Zemřel Radim Hladík, famózní kytarista a zakladatel skupiny Blue Effect. Bylo mu 69 let

maintext:
AKTUALIZOVÁNO 4. 12. 2016
Ve věku 69 let zemřel hudebník a přední český kytarista Radim Hladík. V neděli ráno podlehl následkům fibrózy plic, s níž bojoval několik let. Hladík v roce 1968 spolu s Vladimírem Mišíkem stál u zrodu legendární skupiny Blue Effect. Později se stal její vůdčí osobností. Před dvěma měsíci kapela vydala prohlášení, že kvůli Hladíkovu zdravotnímu stavu ruší koncerty. Hudebník naposledy vystoupil v září na pražském Střeleckém ostrově. Radim Hladík by 13. prosince oslavil sedmdesáté narozeniny.
Praha – Ve věku 69 let zemřel v neděli ráno kytarista Radim Hladík, který mimo jiné stál u zrodu legendární kapely Blue Effect. Uvedl to současný zpěvák kapely Honza Křížek. Hladík podlehl následkům fibrózy plic, se kterou bojoval několik let. Sedmdesátiny by oslavil 13. prosince.
"Hrozně nás to mrzí, hrozně nám Radim bude chybět. Budeme se snažit, abychom dál nesli ten odkaz, který jsme během 13 let po jeho boku získali," řekl Křížek.
Kapela už na začátku října kvůli zdravotním problémům svého kytaristy přerušila koncertování, poslední vystoupení absolvoval Hladík v Praze na Střeleckém ostrově s kyslíkovým přístrojem. Po vystoupení musel být převezen do nemocnice. Na oficiálních stránkách kapely pak kytarista oznámil, že jeho jedinou šancí je transplantace plic.
"V září jsem se dostal do transplantačního registru a teď jsem doma, odpočívám, nenamáhám se a čekám, až mi možná zavolají z motolské nemocnice, že pro mě mají plíce, a odvezou mě na operační sál. Je to má jediná šance," uvedl v říjnu Hladík.
Podle hudebního kritika Jiřího Černého byl Hladík kytaristou, který to, co sliboval jako teenager, pak v Blue Effectu naplnil. V posledních letech jeho života se mu podařilo dát se dohromady s mladými rockery a využít toho, co jako instrumentalista uměl. "On nikdy nebyl tak dobrý skladatel jako kytarista, ale když byl s dobrými a mladými spoluhráči a s výborným zpěvákem, pořád to byla živá rocková hudba a ne jen historie. I když role Hladíka v historii bigbítu je nepominutelná a nezapomenutelná," řekl Černý.
Kytarista Michal Pavlíček nechtěl úmrtí Hladíka komentovat. "Zemřel král české rockové kytary," řekl pouze dojatý Pavlíček.
Hudebník na sebe poprvé upozornil ve druhé polovině 60. let coby člen legendárních Matadors a brzy se stal všeobecně uznávaným domácím králem elektrické kytary a také inovátorem. Jako jeden z prvních tuzemských kytaristů použil booster, zpětnou vazbu či kvákadlo a i díky tomu často sklízel němý úžas posluchačů.
Na podzim roku 1968 stál u zrodu Blue Effectu, v němž se začal výrazně projevovat i autorsky. V dalších letech kapela několikrát pozměnila název (Modrý efekt, M. efekt) a především obsazení, postavení Hladíka jako vůdčí postavy však bylo nezpochybnitelné. V 90. letech vystupoval Blue Effect jen výjimečně, od roku 2004 Hladík koncertoval s notně omlazenou sestavou.
Ke kytaře se dostal z trucu, neboť ho nebavilo piano, na které se učil od svých pěti let. Studium konzervatoře po dvou letech vzdal a už jako patnáctiletý uspěl v konkurzu na místo kytaristy v pražské beatové skupině Komety ("protože jsem hrál z not a že jsem uměl sólo Nothing Star"). První profesionální angažmá dostal v roce 1964 v klubu Olympik.
Později se Hladík díky své všestrannosti realizoval i v jiných žánrech než v rocku. Pražský rodák spolupracoval například s Jazzovým orchestrem Československého rozhlasu, folkaři Jaroslavem Hutkou a Dagmar Andrtovou-Voňkovou či slovenskými muzikanty Pavolem Hammelem, Mariánem Vargou a mnoha dalšími.
Kromě toho psal hudbu pro Laternu magiku i Křižíkovu fontánu nebo k loutkovým i rozhlasovým hrám. S manželkou Zlatou provozoval umělecké agentury a produkoval desky nastupujícím skupinám.
autoři: ČTK, Kultura


description: Všechno to začalo jedním transparentem Brežněva v hospodě ve Strupčicích, popisuje fotograf Kučera, jak začal fotit svoji velkou reportáž o Sudetech.

title: Rozhovor: O krásné zemi šlapek a zlatokopů s fotografem Jaroslavem Kučerou

maintext:
23. 12. 2016
Všechno to kdysi začalo v hospodě ve Strupčicích, když tam štamgasti položili na stůl obrovskou fotku Brežněva, říká fotograf Jaroslav Kučera o fotkách na své velké výstavě Sudety. Jsou tam k vidění snímky, které umí vyprávět příběhy. Nepřikrášleně a lidsky popisují životy lidí ve vybydleném a zdevastovaném pohraničí v devadesátých letech.
S vynikajícím fotografem Jaroslavem Kučerou jsme se bavili v den vernisáže jeho výstavy v Czech Photo Centre v pražských Nových Butovicích. Výstava potrvá do 15. ledna a je zcela jistě jednou z nejlepších, které byly letos v Praze k vidění.
Jak jste se dostal k fotografování v severních Čechách? Slyšel jsem, že na začátku byla reportáž pro Reflex.
To je pravda. V devadesátém roce jsem začal fotografovat pro Reflex jako externista. Jednou jsem jel jako fotograf s reportérem na reportáž do vesničky, která se jmenovala Strupčice. Seděli jsme tam v hospodě, povídali si se štamgasty a ti říkali: Hele, my vám něco ukážeme. Přinesli takovou velkou fotografii Brežněva. Byla to asi metrová fotka, kterou nosili vždycky na prvního máje do průvodu. Chechtali jsme se – a právě tam vznikla první fotka z cyklu Sudety. Je na ní jeden z těch chlapů, jak drží toho Brežněva na stole.
Tehdy jsme si s kolegou řekli, že by bylo bezvadné Sudety a jejich čtyřicetiletou devastaci nafotit, napsat texty, udělat knížku. Nakonec to dopadlo tak, že jsem tam začal jezdit a fotit sám.
Ještě tam jezdíte?
Naposledy jsem tam byl fotit v roce 2008. Bylo to na takzvané dílně fotografie, na které jsem byl asi po čtvrté. Pořádá je Zbyněk Ilek, což je ředitel galerie G4 v Chebu. Převážná část fotek, které jsou na mé výstavě Sudety, vznikla díky němu. Během těch dílen jsem měl šanci bydlet tam čtrnáct dní, fotografovat koncepčně a intenzivně, bez toho, že by mě něco omezovalo a že bych musel myslet na něco jiného.
Když se člověk na vaše fotky dívá, není to žádné skryté fotografování. Je jasné, že jste k těm lidem musel mít blízko. Jak je přesvědčujete, aby se nechali vyfotografovat v takových situacích?
Já je moc nepřesvědčuji, situace musí napřed sama vzniknout a pak ji člověk vyfotí. Ale je důležité se s lidmi seznámit, abych mohl vyprávět jejich příběh a abych se o nich mohl něco dozvěděl. Samozřejmě že někdy fotím dřív, než se s člověkem seznámím, takže se pak omluvím a dám se s ním do řeči. Vznikne přátelství, krátkodobé kamarádství, někdy i dlouhodobé. Myslím, že je to otázka povahy. Introvert nejsem, ten těžko naváže takový rychlý blízký kontakt, aby mohl hned fotografovat. A mně se to celkem dařilo. Všechny lidi, které mám na fotkách ze Sudet, ať už v knize nebo na výstavě, jsem svým způsobem poznal. Teprve pak jsem mohl napsat příběhy nebo glosy k fotografiím.
Ty krátké texty dodávají vašim fotkám ještě větší náboj…
Nechtěl jsem popisovat situaci stylem: tady je František Noha a drží v ruce lopatu. Jsou to opravdu spíš glosy nebo vzpomínky na tu konkrétní situaci. Nebo i nadsázka. Lidi si na to zvykli a kupodivu si to hrozně rádi čtou. Když jsem s tím začal u svých prvních fotek v sedmdesátých letech, setkával jsem se i s negativními reakcemi: Proč to tam píšeš, stačí ta fotka. Já jim říkal – vždyť to nemusíš číst. A kdo chce, ať si to přečte. Bylo mi to jedno, dělal jsem to dál.
Jenže když jsem měl před třemi lety výstavu na Hradě, lidé mi naopak „nadávali“, že si to nestihli přečíst a museli tam jít druhý den znovu, protože tam bylo 300 fotek a davy návštěvníků.
Mezi lidmi, které jste fotil, jsou i takoví, za nimiž jste se vracel nebo ke kterým jste si vytvořil nějaký zvláštní vztah?
Vztah si utvoříte ke každému, když se s ním seznámíte. Chcete mu třeba přinést fotky a udělat mu tím radost, když už vás nechal vniknout do svého soukromí.
Takže jim vozíte fotky, když chtějí?
To chce skoro každý, samozřejmě. Ale já mnohdy zapomínám, respektive tam třeba dlouho nejedu. Pak se tam objevím a zjistím – prásk, ten člověk už je mrtvej. To se stalo u té paní Kočičkové s pejsky. Přijel jsem tam po roce a říkali mi: Bohužel, paní Kočičková zemřela a pejsci se rozutekli. Někteří tam chudáci zůstali v chaloupce, protože nemohli dolů, ona bydlela nahoře ve vikýři. Bylo to docela smutné, tak jsem se radši dál neptal. Ale takový je život. Když se narodíme, tak už v podstatě umíráme.
U některých snímků (třeba dívek, které šlapou u E55) se člověk neubrání pocitu, že když jste je fotil, hrozilo – lidově řečeno –, že dostanete přes hubu. Neměl jste někdy strach?
Zkusil jsem jednou fotit teleobjektivem, ale připadalo mi, že ty fotky jsou špatné, že nejsou intimní. Vypadalo to, jako by to bylo fotografované z policejního auta, což se tak tehdy i dělalo. Když tam přijel reportér, který potřeboval rychle fotky pro nějaký magazín, řekl policajtům a jezdili třeba po Dubí. Fotil holky, měl policejní krytí, nemusel se bát pasáka. Já jsem tam třeba týden chodil do baru Venezia, což byl v podstatě bordel, než jsem se seznámil s Jugoslávcem, který to vedl. Byl to celkem sympaťák a žádný blbec, ale trvalo, než mě nechal fotit, než mě pustil (s gorilami v zádech) na pokoj s tou holkou.
Bylo potřeba vybudovat si důvěru…
Chvilku trvalo, než uvěřil, to nezneužiju. Vždycky jsem se snažil, aby fotografie byly lidské, aby nebyly urážející. I když samozřejmě úhel pohledu u některých lidí může být i jiný. Řeknou vám – vždyť je to ponižující. Já na to odpovídám: To byste je museli znát. Já je znám, za spoustou lidí se i vracím.
Koho jste tak potkal naposledy?
Naposledy jsem se tam vrátil letos do rodiny gazdy Surmaje. Byla to cikánská rodina a když jsem ho v roce 1994 poznal, měl sedmdesátiny a pozval mě na oslavy do vedlejší vesnice. Pořádala je tehdy jeho dcera Jiřinka. Za tou jsem se vypravil. Paní už je samozřejmě v důchodu, má spoustu dětí, vnoučat. Vesnice po těch letech byla úplně jiná, moderní, krásné silnice, všechno upravené, nové baráky. Ta šeď bolševika a devastace, která postupně nahlodávala nejen vesnice, ale i lidi, byla najednou pryč, aspoň mi to tak připadalo. Ani ten prasečák uprostřed vesnice, kde Jiřinka dřív pracovala, už tam nebyl. V parku jsem si dal vynikající italské espresso, ale fotku už jsem neudělal žádnou. Protože najednou mi to připadalo tak trochu jako ve Švýcarsku, kam jsem si nikdy nebral foťák, protože je to tam možná až moc dokonalé. A ty moje lidské typy zmizely a nejsou.
Čím vlastně fotíte?
Teď fotím na Canony, samozřejmě na digitál. S filmem jsem skončil tak před dvanácti lety a ještě jich mám z té doby doma několik nevyvolaných. Už ani nevím, co tam je. Ale fotím dál černobíle. Canonem jsem fotil třeba západočeské lázně. Říkám to záměrně proto, abych vysvětlil, že vím velmi dobře, jak vypadají Sudety nádherně. To jen pro ty lidi, kteří mají pocit, že moje výstava ukazuje Sudety ošklivé.
Dříve jste fotil Leicou?
Fotil jsem vším možným. Leicy mám dvě. Ale třeba v sedmdesátých letech jsem fotil jen Leicou. Jednu jsem si tehdy koupil u pana Havlíka v Melantrichově ulici. Byla z roku 1938 a on mně vždycky říkal: Pane, s touto Leicou procestoval pan doktor Čumpelík celý svět, tak si jí važte. Mimochodem, tou Leicou je pořízená fotka švagra gazdy Surmaje s housličkami na mé výstavě.
Jaroslav Kučera Významný český fotograf, spoluzakladatel fotografické skupiny Signum a člen renomované agentury Bilderberg.
Narodil se v Ředhošti na Litoměřicku v roce 1946.
Vystudoval stavební fakultu ČVUT, ihned po dokončení školy se stal fotografem na volné noze.
V roce 1969 byl zatčen za účast na demonstracích proti okupaci vojsky Varšavské smlouvy a souzen jako kontrarevoluční živel.
Fotil pro řadu časopisů a firem. Má za sebou mnoho úspěšných výstav a publikací.
V roce 2006 založil vydavatelství Jakura, kde vydává umělecké publikace.
Výstavu Sudety v Czech Photo Centre v Praze můžete navštívit do 15. ledna.
A kromě Leicy?
Začínal jsem fotit Fokaflexem 6x6, pak jsem měl Ljubitel 6x6, Asahi Pentax, Exactu Varex. Fotil jsem Minoltami, Nikonem… Kšefty jsem samozřejmě fotil na velké aparáty – Sinar, Arca, Linhof. Do dneška to mám všechno zavřené ve skříni, protože jsem to nikdy včas neprodal a teď už to skoro nemá žádnou hodnotu.
Canony jsou zrcadlovky a spousta fotografů říká, že ty se na fotografování lidí na ulici moc nehodí. Jsou velké a lidé se jich bojí. Co na to říkáte?
To je naprostá pravda, samozřejmě. Ale jde o to, jak chcete fotit. Pokud chcete fotit nepozorovaně „za bukem“ nebo od pasu, je samozřejmě lepší ta Leica nebo podobný malý a tichý fotoaparát. Ale já se s lidmi většinou bavím, takže to není problém. Vědí, že je fotím, a když jsem s nimi ve styku delší dobu, tak to fotografování berou automaticky a nevadí jim to.
Fotky zpracováváte sám, nebo na to máte asistenta?
Já si dělám všechno sám. Knížky, všechno. Případně konzultuji s kurátorem nebo s textařem.
Jak se stalo, že jste si založil knižní nakladatelství?
Měl jsem kamaráda malíře Františka Ronovského. Měl velkou výstavu, já jsem ji nafotil, sehnaly se peníze na monografii. A já si pak řekl – proč by to měl vydat někdo jiný, když to můžu vydat sám? Tak jsem si založil nakladatelství Jakura. Začal jsem vydávat další publikace tohoto typu, ale i z jiných oblastí. Nakonec jsem vydal i bestseller, dalo by se říci. Knížku Stařec na čekané, kterou napsal bývalý profesor literatury Miloš Hoznauer, úžasný člověk, kterému je dnes 87 let. Píše o stáří s nadhledem, úžasně a vtipně. Vyšlo už třetí vydání a vypadá to, že by mohlo být ještě jedno. Nedávno jsem vydal také knížku o osminásobné mistryni světa v šachu Věře Menčíkové kterou málokdo zná, zahynula při náletu na Londýn v roce 1944 s celou rodinou. Takže nemám moc čas na focení, mimochodem. Což je dost smutné.
Vy jste skutečně začal hned po dostudování ČVUT fotit na volné noze?
Ano, stavařinu jsem nedělal ani den.
Ale tehdy se psal rok 1973 a za bývalého režimu nebylo úplně snadné být na volné noze.
Ani nevím, jak jsem si tehdy mohl myslet, že to půjde bez školy a bez průkazky Svazu československých výtvarných umělců. Už při škole jsem spolupracoval s časopisy, občas jsem jel někam na nějakou reportáž. Za fotky jsem dostal tři stovky, ty jsme propařili a nezbylo z toho stejně nic. Když mě v roce 1969 sebrali při první demonstraci proti okupaci vojsky Varšavské smlouvy, definitivně jsem se rozhodl, že chci být fotoreportérem. Jenže to by znamenalo zadat si s režimem a vstoupit do KSČ, což jsem nikdy nechtěl, takže jsem si řekl, že budu na volné noze. A ono to kupodivu šlo, pokud člověk prokazoval příjmy, aby ho nemohli zavřít jako příživníka.
Jak tehdy vypadalo to zatčení?
Shora z Václaváku útočili policajti na dav lidí, já jsem to fotil. Pak jsem utekl do do nějakého baráku pod Domem módy a tam mě vyhmátli. Do Antona, bití, slzák, na policii nám dali pět uliček, při takzvaném výslechu nás mlátili hlava nehlava. Z foťáku jsem musel vytáhnout film, přišel jsem o fantastické fotky. Byl na nich chlap, který hází na šéfa policejní akce velký modrý odpadkový koš. Pak jsem skončil ve věznici na Pankráci.
O emigraci jste neuvažoval?
Ano po roce 1978, kdy už pracovat bez registrace na volné noze nešlo, a ten, kdo ji nedostal, což byl v té době i můj případ, musel buď nastoupit někam do zaměstnání, nebo emigrovat. Už jsme měli s kamarádem všechno připravené, včetně práce a bydlení v Düsseldorfu, ale pokazilo se mi auto, nemohl jsem odjet a celé to nevyšlo. By jsem nakonec vlastně rád, že jsem neemigroval a že jsem to tady všechno zažil, včetně toho, když režim v roce 1989 padl.
autor: Tomáš Vocelka


title: Rogue One jsou pro Star Wars takřka revolucí. Disney nemohl začít lépe

maintext:
16. 12. 2016
První spin-off nad rámec filmové řady Star Wars je v kinech a sklízí nadšené i velmi kritické recenze. Oprostíme-li se od širšího vnímání filmu a zaměříme se na fanouškovskou stránku, je proč být spokojen. Článek obsahuje pár drobných spoilerů, které ovšem neprozrazují děj filmu a jsou důležité pro jeho obhajobu.
Když společnost Disney koupila značku Star Wars, spoustu fanoušků zklamala škrtnutím tzv. Expanded Universe. To byly příběhy, které pětatřicet let pod Lucasovým svolením či jeho přímým dohledem příběhově rozšiřovaly předalekou galaxii skrze knihy, komiksy, počítačové hry a další formáty.
Disney si chce svůj rozšířený vesmír budovat od začátku sám a má na to právo. Pokud to bude dělat i nadále formou filmů typu Rogue One, fanouškům se po Expanded Universe přestane časem stýskat. Bude tu jednoduše znovu. Film je přesně tím typem příběhu, který v sobě Expanded Universe obsahoval a který si fanoušci v komiksových sešitech nebo paperbackových knihách kupovali. Obohacující, ale na jedno použití, postavený na postavách, kterým fandíme, ale nebudou nám chybět v hlavní filmové sérii (ponechme stranou výjimečné charaktery jako Revan nebo admirál Thrawn, takových se za těch čtyřicet let nadstavbových příběhů zrodilo opravdu málo).
Kromě rozšiřování světa Star Wars Rogue One dost posouvá i samotné filmové pojetí. Novátorská je práce s kamerou, planetární exteriéry jsou zpracovány dechberoucím způsobem, jaký v sedmi hlavních filmech nebyl.
Vyprávění je temnější, syrovější, bez zbytečného humoru a zaměřené na dospělejší publikum, což samo o sobě bude hodně fanouškům stačit ke spokojenosti. Stírá pro Star Wars téměř archetypální černobílé vnímání konfliktu. Ti dobří jsou banda zoufalců, zlodějů, bezdomovců, dezertérů, špionů schopných odprásknout člověka na potkání a fanatiků ochotných pro ověření výpovědi sáhnout po praktikách způsobujících šílenství.
Ti zlí jsou pořád stejně zlí, ale mají své hodnoty, vyšší principy a rodiny, se kterými vedou běžný život (v tomto směru je důležitá nenápadná scéna z důstojnického večírku). Rogue One zkrátka pracuje s postavami jinak, jejich vykreslení, pozadí a příběhové vyústění každé z nich je v rámci Star Wars filmů až revoluční.
A pak je tu samozřejmě roztomilá skrytá hra režiséra s fanoušky, na které se celou dobu mimovolně pomrkává skrze hromadu odkazů, z nichž některé jsou vyloženě dojemné. Jeden zásadní příklad za všechny. Do vesmírné bitvy nad planetou Scarif se zapojí i loď typu Hammerhead, což byly křižníky, které používala republiková flotila v sérii videoher, knih a komiksů vycházejících ze hry Knights of The Old Republic.
Je to vůbec poprvé v historii Star Wars, kdy si filmoví tvůrci do filmu vzali něco z videoherní odnože galaktického světa, je to zároveň gesto, že se s Expanded Universe stále počítá, a především je to ten nejlepší způsob, jak si získat fanoušky na svou stranu.
Videohra Knights of The Old Republic je považovaná za jeden z nejlepších příběhů, které kdy nad rámec filmové série vznikly, pro spoustu fandů jde o kultovní a dodnes hranou záležitost. V momentě, kdy se na plátně křižník třídy Hammerhead objeví, není pro nadšence hanbou rozplakat se radostí. Já to udělal, pro mě byla scéna s touto lodí definitivním okamžikem, kdy si mě Rogue One nekriticky získal.
Je velkou otázkou, co přinesou další spin-off filmy. Možností, kam se vrhnout, má Disney hodně. Udržet takto nastavenou laťku už bude složitější úkol.
Hrdinové z filmu Rogue One, který patří do světa Hvězdných válek, jsou na jedno použití, tvrdí filmový recenzent Kamil Fila. | Video: Kamil Fila | 05:18
autor: Jarda Konáš


description: Jiný kraj, jiný mrav. I o tom je náš vánoční test. Dozvíte se v něm, jaký tradiční vánoční pokrm jedí v Namibii či Grónsku, co dělají Litevci s velkým…

title: Velký vánoční kvíz: Kdo zdobí stromek pavouky a proč obdarovává malé Italy čarodějnice?


description: Hudební ceny Vinyla, které se budou předávat 9. února v pražském Lucerna Music Baru, zveřejnily své nominace. Porota hudebních publicistů rozhodla, že letos se…

title: Kdo získá hudební cenu Vinyla? Šanci mají Midi Lidi i Tomáš Palucha

maintext:
12. 12. 2016
Hudební ceny Vinyla, které se budou předávat 9. února v pražském Lucerna Music Baru, zveřejnily své nominace. Porota hudebních publicistů rozhodla, že letos se o album roku ucházejí čtyři nahrávky. Mezi nimi jsou kytaroví Tomáš Palucha, kteří zaujali kritiku albem Guru, emotivní debut These Semi Feelings, They Are Everywhere jednočlenného projektu dné, experimentální duo Sister / Body s deskou Spells a Midi Lidi se svojí poslední nahrávkou Give Masterpiece a Chance!. Během večera bude rovněž vyhlášen projekt a objev roku.
NOMINACE:
DESKA ROKU
Tomáš Palucha – Guru
dné – These semi feelings, they are everywhere
Sister / Body – Spells
Midi Lidi – Give Masterpiece a Chance!
OBJEV ROKU
Orient
Zagami Jericho
Ghettoblaster
POČIN ROKU
Label Opak Dissu
8 CD Box Oldřich Janota
Festival Itch My ha ha ha
autor: Kultura


title: Doktor Watson a Mary už nejsou spolu. Martin Freeman a jeho partnerka se po 16 letech rozešli

maintext:
před 23 hodinami
Herec Martin Freeman a jeho partnerka Amanda Abbingtonová po 16 letech ukončili svůj vztah, píše server deníku The Guardian. Pár si spolu zahrál manželskou dvojici v britském seriálu Sherlock, jehož nová série začne v lednu 2017. O rozchodu promluvil Freeman v novinách Financial Times: "Už s Amandou nejsem. Je to velmi přátelské - vždy ji budu milovat." Herci se seznámili v roce 2000 při natáčení filmu Men Only a mají dvě děti. Společně se objevili v několika dalších filmech a seriálech. Freeman se celosvětově proslavil v roli Bilba Pytlíka v trilogii Hobit režiséra Petera Jacksona.
autor: mad


description: Skupina Pražský výběr si ve středu do zaplněné O2 areny pozvala Český národní symfonický orchestr a hosty. Nejsilnější zážitek přinesla střední pasáž večera, v…

title: Pražský výběr nevybíravě. Když hrál v O2 areně sám, bez orchestru, bylo to lepší

maintext:
8. 12. 2016
Skupina Pražský výběr si ve středu do zaplněné O2 areny pozvala Český národní symfonický orchestr a hosty. Nejsilnější zážitek přinesla střední pasáž večera, v níž Pražský výběr hrál bez orchestru. Bylo to syrové, silné, lepší.
Nápis "Jsem ateista, díky Bohu" na tričku baskytaristy Viléma Čoka ještě působil umírněně. V ústřední, asi hodinové pasáži středečního koncertu Pražského výběru v zaplněné O2 areně mohl poslední skotačivý člen letité kapely klidně přitvrdit a obléci si triko se slovy "Jsme ďáblovi zahradníci".
Teď, v čase lidových zvyků kolem Mikuláše, čertů a andělů, by se to obzvlášť hodilo jako ilustrace šílenstvím posedlé interpretace zlidovělých písní především z osmdesátých let. Ta posedlost nějakým zázrakem ze starých kostí muzikantů Pražského výběru dodnes nevyprchala - tedy když své písně hrají sami, bez symfonického orchestru v těch na základ otesaných verzích.
V plné šíři Pražský výběr se ve středu v O2 areně představil v plné historické sestavě. Kromě zpěváka a klávesisty Michaela Kocába, kytaristy Michala Pavlíčka a basisty Viléma Čoka hráli i oba bubeníci, již se v osmdesátých letech v kapele vystřídali - Jiří Hrubeš a Klaudius Kryšpín - i zpěvák a perkusista Jiří Tomek. Krátce se objevil Čokův předchůdce, první baskytarista skupiny Ondřej Soukup. Početný seznam hostů zahrnoval například skupinu Monkey Business, Vojtěcha Dyka, někdejší opravdu první českou "rockstar" Janu Kratochvílovou či operní pěvkyni Gabrielu Beňačkovou.
A takto zazněly právě v rozsáhlé, nejpodstatnější ústřední části večera, rámované na začátku a na konci bombastickými verzemi jiných písní, interpretovaných mnoha hosty včetně Českého národního symfonického orchestru.
Především úvodní blok koncertu, kdy si před orchestr stoupl americký operní dirigent Steven Mercurio a písně Pražského výběru zpívali třeba Vojtěch Dyk či Hanka Kosnovská, vyvolal otázky, zda je to vůbec vystoupení té proslulé kapely, a ne nějaký podivný revival.
Jenže pak, stejně jako při krátkém návratu před čtyřmi lety, opravdový Pražský výběr už "sám jen se sebou" dokázal, že své dávné příběhy umí stále vyprávět, jako by to bylo poprvé. I když ve středu to mohlo být také naposledy.
"Podle Kocába není vyloučeno to, že akcí v O2 areně skupina uzavře svoji koncertní činnost. Pavlíček s tím však nesouhlasí," napsala stručně agentura ČTK o ústřední dvojici Pražského výběru, kytaristovi Michalu Pavlíčkovi a zpěváku a klávesistovi Michaelu Kocábovi.
Ti dokonce před koncertem plánovali vydání nového alba Pražského výběru, devatenáct let po poslední desce Běr, ale nedošlo k tomu. Možná je to dobře. Pražský výběr je především kapela závěrečné dekády československého socialismu, jejíž tehdejší repertoár svou liberální vyvzdorovanou povahou hovoří také k dnešku.
Tenkrát členové kapely byli zajedno, měli společného protivníka ztělesněného Gustávem Husákem na Pražském hradě, kterého při středeční projekci nechali líbat se na velké fotce s někdejším sovětským vůdcem Leonidem Brežněvem.
Doba ale ten tvůrčí soulad kapely narušuje. Vždyť třeba Čok je autorem protiimigrantské písně Zástupy zástupů, v níž jako ateista volá "křížem buďme k sobě blíž" a "držme identitu vlastního národa", zatímco Kocáb byl ministrem pro lidská práva a národnostní menšiny a jako syn evangelického kněze má křesťanskou výchovu k toleranci.
Už album Běr z roku 1997 působilo jako dozvuk stěžejního období kapely, které skončilo symbolickým koncertem, na němž v létě 1991 s hostem Frankem Zappou vyprovodil Pražský výběr z Československa posledního ruského vojáka. A zda by až k dnešku dolehl "dozvuk" nějaké nové desky, lze těžko odhadovat.
Sólové nahrávky Michaela Kocába, o nichž autor tvrdí, že je ocení až budoucnost, spíš nabádají k obezřetnosti, předloňský albový comeback Fiat lux Pavlíčkovy skupiny Stromboli naopak dává naději. Jenže dvakrát do stejné revoluce nevstoupíš.
I když koncepce středečního koncertu Pražského výběru, na kterém zaznělo okolo pětadvaceti písní - tedy skoro dvě třetiny z těch, které kdy kapela vydala - a který trval téměř tři hodiny, měla v pódiové prezentaci vskutku revolučně masovou povahu. Pevně se držela adjektiva velkolepý a nechtěla ho pustit z ruky. Jako by plán té akce navrhl sám ředitel zeměkoule.
Koncert se odehrával na obrovském pódiu, z něhož vybíhaly lávky hluboko do publika. Sršely tu ohně, promítaly se historické záběry Pražského výběru, tančily krásné mladé ženy ve zlatavých parukách. Byl to průnik chutí. Oslazený chléb, osolený dort. Party s dýdžejem Roxtarem vrcholící Straussovým valčíkem, na níž raný baskytarista Pražského výběru Ondřej Soukup spolu s operní hvězdou Gabrielou Beňačkovou a klasickým sborem zpívali mantru o slušném člověku.
Vždyť to byl "slušný člověk" Soukup, který kdysi opustil politicky problémovou kapelu - protože "prachy, jenom prachy nečekají" − a přestoupil hrát sladkou hudbu do bezproblémového orchestru Karla Gotta.
Reminiscencí na minulost Pražského výběru byl ostatně celý večer v O2 areně. A počkat si na něj nejspíš musely opravdu "velký prachy".
Chová se Česká republika k Číně jako suverénní země? Exministr pro lidská práva Michael Kocáb a poslanec Jaroslav Foldyna v duelu DVTV. | Video: Martin Veselovský | 20:01
autor: Ivan Hartman


title: Recenze: Rytmus a Pil C hrají s vysokými kartami, vítězí ale jen rapový veterán

maintext:
8. 12. 2016
Dvě očekávané rapové desky přichází ze Slovenska. Legenda Rytmus na Krstný otec rekapituluje svoji cestu ke hvězdám, zatímco velký objev posledních let Pil C se na debutu Hype opájí temnými náladami.
Rap na Slovensku letos oslavil dvacetiny. Přesně tolik let uplynulo od vydání kompilace Zvuk ulice, na níž se v roce 1996 potkali třeba Trosky nebo Pa3k Metamorfolord, později známý jako Rytmus. O dvě dekády později je rapová scéna na Slovensku živější a energičtější než v Čechách – etablovaná špička je podstatně širší, nespí na vavřínech a každou chvíli se objevují nová zajímavá jména.
Tyto dva póly reprezentují dvě očekávané desky z konce kalendářního roku. V rozmezí několika týdnů se na trhu objevily dlouhohrající nahrávky veterána Rytmusa, který se na desce Krstný otec vrací k špinavému zvuku svých raných počinů, i debut talentovaného nováčka jménem Pil C, který s albem Hype chce atakovat jeho trůn.
Rytmus není jen mistr rapového chvástání, ale i obratné mediální manipulace, jak ostatně ukázal jako loňský „životopisný“ dokument Rytmus – sídliskový sen. Pozici nejzásadnější postavy dvacetileté historie slovenského rapu, kterou si uzurpuje v názvu své čtvrté studiové desky Krstný otec, by si měl možná spíše nárokovat o několik měsíců starší Vec a jeho Trosky, jejichž album Tozmemi z roku 1997 je zásadním milníkem scény nejen na Slovensku, ale i v Čechách.
Jenže bylo to až album E.R.A. piešťanské trojice Kontrafakt, které definitivně udělalo z hip hopu i výrazný komerční fenomén. A v čele zmíněné skupiny stál právě Rytmus – od té doby rozhodně nejvýraznější a nejhlasitější postava rapu v obou zemích bývalé federace.
Jeho poslední dvě sólové nahrávky Král (2009) a Fenomén (2011) mířily svým pop-rapem zcela bez uzardění do rádiových playlistů, Rytmus ale nedělal vždy jen pop-rap. Před deseti lety natočil introspektivní album Bengoro, na kterém se zaobíral svým dětstvím či romskou identitou, a právě k této nahrávce se vrací s novinkou Krstný otec. Přesněji řečeno – rád by se vrátil.
Odkazy na kultovní desku zazní hned v úvodní skladbě Já sa bavím a následné tracky Pozor a Povolanie syn jsou nekompromisně tvrdé pouliční hymny, které nás vrací do začátku tisíciletí, kdy hip hop ještě nepomýšlel na rádia.
Motivujem mladých ľudí nebo Gádže nemíňajú lóve patří k tomu nejlepšímu co Rytmus za svoji kariéru nahrál. Sázka na producentské talenty Maiky Beatz a Special Beatz se vyplatila a v textech nechybí sebereflexe, nadhled i ironické šlehy vyslané vstříc jeho spoluobčanům („Prečo šetríš tolko more, čo s tým budeš robiť v hrobe?“).
V další povedené skladbě Skutočne kvalitný mu sekunduje další legenda Čistychov. Pořád jsme ale teprve ve třetině alba. Krstný otec má totiž celkem dvacet čtyři položek a trvá skoro osmdesát minut. A to je stopáž, který by byla nejspíše vražedná pro kteréhokoliv rapera.
Jak začnou přibývat hosté a ženské refrény, začne se dosavadní sevřený tón alba rozpadat. Jako kdyby se Rytmus v souladu se svým životním stylem rozhodl posluchači ukázat, že „na to má“, ale zároveň začne kupit přešlapy. Sergei Barracuda nebo Indy neměli vůbec vstupovat do studia, a to naopak neměly opouštět skladby V moji predstavách... nebo Nevinné.
V záplavě tracků se objeví perly – Keď sa budú pýtať zní jako Rytmusův rapový epitaf, zatímco titulní skladba rekapituluje jeho cestu na vrchol. V závěrečné Díky moc je ospravedlnitelný i patos, který skvěle vyvažuje Wichův beat.
Je moc dobře, že Rytmus si tentokrát odpustil kolotočářský eurodance-rap, kterým zásoboval poslední roky rádia. Jeho čtvrté album Krstný otec klidně mohlo být druhé Bengoro, kdyby nerezignoval na kontrolu kvality a nepodlehl velikášské představě, že album musí ohromit svojí délkou. Stejně jako tři roky staré album Kontrafaktu Navždy i tady ale veterán dokazuje, že ještě nepatří do starého železa.
Žil jsem mezi rasisty a xenofoby, když jsem se pak dozvěděl, že je otec cikán, tak to bylo těžké, říká rapper Rytmus. Když teď přijdou problémy, tak je prý řeší s úsměvem na tváři. | Video: Daniela Drtinová | 23:18
Pil C: Smutek a hédonismus
V zámoří se hip hop mění každým rokem a na lokálních scénách se samozřejmě objevují „ohlasy“ žánrové evoluce. Nejžhavějším trendem posledních let je temný, depresivní sound doplněný introspektivní texty.
Když se v létě 2014 zjevil na internetu track Lost samplující kanadského R&B zpěváka The Weeknd, bylo jasné, že i Slovensko našlo svého temného hédonistu. Za skladbou stál rodák z Partizánského, který si říká Pil C a jeho neobvyklý flow s neslovenským frázováním v následujících dvou letech zaplavil místní scénu singly a hostovačkami, které stvrzovaly jeho talent. Na jeho debut Hype se proto hodně čekalo a hodinová kolekce fanoušky určitě nezklame. Větší ambice ale bohužel deska nemá.
Pil C vstoupil na rapovou scénu v (na rapera) nečekaně vysokém věku – v době vydání debutového alba už má přes třicet a způsob jakým pracuje s jazykem tomu odpovídá. Platí to částečně i pro témata jeho textů, která se snaží být dospělejší. Samozřejmě v nich nechybí večírky, drogy a holky – ostatně bez nich se současný mainstreamový rap neobejde, ale jak velí aktuální trendy, musí občas dojít i na zpytování svědomí a uvědomění si prázdnoty, do níž hédonismus směřuje.
Aktuální trendy mají v malíčku i jeho producenti a Hype se nese v duchu trapového vývaru z americké Atlanty. Při poslechu Hype určitě napadnou obeznámeného posluchače jména jako Travis Scott, Young Thug nebo Tyler, The Creator, jehož zastřený „záhrobní“ hlas připomíná Pil C asi nejvíce.
Největším problémem Hype je žánrová schematičnost. Pomalé darktrapové instrumentálky (podepsaní jsou pod nimi Special Beatz nebo Grimaso) jsou prvotřídní, ale příliš připomínají jedna druhou a málokdy vykouknou z jednolité temnoty. S texty se to má podobně – dospělost Hype evokuje hlavně na povrchu – Pil C má značně omezený rejstřík témat, které patnáct skladeb jen těžko utáhnou.
Dalším kamenem úrazu je jeho verzatilita – po sobě jdoucí skladby V aute a V tom meste mají prakticky totožné refrény, které opakují na závěr každého verše slova „v aute“ a „v meste“. Poměrně otravný je i product placement, který se zjeví hned v prvním verši alba.
Je docela štěstí, že se vždy v pravý okamžik zjeví hosté – Vladimir 518 a Moja reč ho vyškolí v rapování o seriózních tématech a mladičký talent slovenské scény Fobia Kid zase v energii a spontánnosti. „Jeho“ track Diablo vůbec působí na desce jako UFO a když se zjeví v tracklistu, je to jako otevřít ráno okno do slunného dne.
Fobia Kid je aktuálně členem partičky Comebackgang, kterou založil právě Pil C a poslední měsíce vzbuzuje stejné nadšení jako jeho starší kolega v roce 2015. Pozvat si nejzářivější současný talent na desku tak možná nebyl úplně nejlepší nápad. Jestli totiž někdo hledá budoucího vládce slovenské scény, pak Fobia Kid je mnohem výraznějším kandidátem než Pil C. Jeho debutové album Hype se málokdy dostane pod blyštivý povrch trendů.
Rytmus – Krstný otec
Hodnocení: 80%
Pil C – Hype
Hodnocení - 55%
autor: Karel Veselý


title: Média řeší jen teror, lidi jsou ale všude stejní, tvrdí dobrodruh. Za tři roky procestoval 122 zemí

maintext:
před 27 minutami
Sedmatřicetiletý Dán za tři roky urazil 125 tisíc kilometrů a navštívil 122 zemí, aniž by použil letadlo. Po světě křižuje na obchodních kontejnerových lodích a vystačí si s dvaceti dolary na den. Razí teorii, že poznávat svět lze i bez milionů na účtu. Nejvíc ho dosud okouzlila kultura na Kubě, lidé v Grónsku a v Íránu. "Enormní pozornost se věnuje informování o terorismu, nemocech nebo korupci, i když většina lidí na celé planetě vlastně žije poměrně triviálním, mnohdy až nudným životem," dodává.
Sedmatřicetiletý Dán Torbjørn C. Pedersen, známý také jako Thor, chce procestovat celý svět, aniž by použil letadlo. Od října roku 2013 jako velvyslanec dobré vůle dánského Červeného kříže urazil přes 125 tisíc kilometrů a navštívil 122 zemí. Svět křižuje v kontejnerových obchodních lodích.
Aktuálně se nachází v Africe, poslední zemi, kterou zde navštívil, je Etiopie. Svoje zážitky sdílí na Facebooku, Instagramu a blogu Once upon a Saga. Na příběh muže, který cestuje téměř zadarmo, upozornil web britského deníku The Telegraph.
onceuponasaga : Hiking in Mount Kenya National Park. You just never know what it might lead to😉 I'm going to be sharing a lot of pictures from the park today as a follow up to what I started yesterday. I hope you'll enjoy it. It's truly a beautiful place!❤🇰🇪✨ #travel #traveling #everycountryintheworld #onceuponasaga #visiterlafrique #africa #visiterlafrique #eastafrica #Kenya #MountKenyaNationalPark #MountKenya #MtKenya #Nature #NationalPark #Beauty #Beautiful #Hiking #Hike #Mountain @kenyawildlifeservice @mountkenyatrust
K tomu, aby splnil svůj cíl poznat celý svět, mu zbývá ještě procestovat 81 zemí v Africe, východní Evropě, na Středním východě, Asii a tichomořských ostrovech. Ze všeho nejvíc se těší do Japonska, Alžíru, Turecka, Turkmenistánu, Afghánistánu, Mongolska, Číny, na Maltu a Maledivy, které navštíví jako poslední před návratem do Dánska.
V každé zemi stráví minimálně čtyřiadvacet hodin. Výjimečné byly zastávky na Kubě, Íránu a Grónsku, kde zůstal dva měsíce.
"Grónsko a Kuba mě překvapily nejvíc. Jsou to naprosto jedinečné a nezapomenutelné země, nesrovnatelné s ostatními. Dostat se do Grónska, aniž bych použil letadlo, bylo velmi obtížné. Stejně obtížné bylo ho i opustit," uvedl Pedersen pro The Telegraph. Vycestovat mu nakonec pomohli tamní lidé, kteří ho mobilními zprávami informovali o každé lodi v přístavu.
onceuponasaga : Another beautiful day. Everyone should visit Greenland at least 1 time in their life. #greenland #greatday #qaqortoq #onceuponasaga #travel #everycountryintheworld #beautiful #bluesky
"Kuba vyniká mnoha směry, kulturně, historicky, geograficky. Výjimečná je i mentalita tamních lidí. V Íránu najdete nejenom krásnou architekturu, ale zároveň mnoho lidí, kteří mají neuvěřitelný přehled o dění v okolním světě, mnohem větší než většina z nás o Íránu," dodal.
Na den si Pedersen vystačí s dvaceti dolary (zhruba 517 korun). Peníze pokryjí dopravu, jídlo, ubytování i víza. "Cestování nemusí být jen koníčkem milionářů, lze ho naplánovat i ekonomicky," tvrdí Pedersen.
Do března letošního roku mu na cestu přispívala poradenská společnost Ross Offshore, teď cestuje díky sponzorským darům soukromých osob.
onceuponasaga : Still at sea with the sun in my eyes☀ ETA #PortElizabeth 18:00 today. A bus heads for #CapeTown later tonight. Immigration cleared me in #Durban so I should be on it🚌 #travel #traveling #everycountryintheworld #onceuponasaga #africa #southafrica #portelizabeth #durban #capetown #ocean #containership #ship #sunshine #visiterafrique
Podle něho by se denní náklady daly v některých zemích ještě snížit. Někde stačí i necelé dva dolary na den. "Ve většině zemí se dá cestovat velmi levně, pokud budete používat místní dopravu a ubytuje se v levných penzionech nebo na studentských kolejích," radí.
Nejvyšší položkou jsou podle něho víza, která v některých zemích mohou vyjít až na 120 dolarů.
Náklady se mu daří minimalizovat především díky přepravě, kterou zvolil. Domluvit si cestu na kontejnerové lodi ale podle něj není tak jednoduché, jak by se mohlo na první pohled zdát.
"Cestující navíc je pro posádku lodi a přepravní společnost nechtěná zodpovědnost. Dopředu se musíte zaručit za to, že budete samostatní, a hlavně že nebudete překážet posádce během práce," vysvětluje.
Ubytováni na lodi ale považuje za velmi kvalitní. Pokoje na těch starších a horších jsou srovnatelné s hotely ve střední kvalitě. Na některých lodích je dokonce k dispozici wi-fi. "Jednou jsem měl šanci spatřit polární záři, velryby a delfíny. Někdy je zážitek opravdu zcela mimořádný, i když většinou stačí sledovat pouze vodu," dodává.
onceuponasaga : Welcome to Rwanda 🇷🇼 It's our country number 118 on a single unbroken journey completely without the use of flight👊😂 Thank you for sticking around. Your support is always appreciated❤ #travel #traveling #everycountryintheworld #onceuponasaga #visiterlafrique #africa #eastafrica #Rwanda #Border #support #love #noflights #stamina #ThankYou
Na cestování ho baví především to, že má možnost poznávat nové lidi a získávat nové zkušenosti. Ze všeho nejvíc si ale váží, že díky cestovatelským zážitkům si uvědomil, jak špatně o světě informují média.
Thorovo cestování v číslech 225 autobusů, kterými cestoval
98 vlaků, minibusy a taxiků, kterých využil
81 zemí, kterí ještě musí navštívit
40 věk, kdy svoje cesty dokončí
9 kontejnerových lodí, se kterými dosud cestoval
"Enormní pozornost se věnuje informování o terorismu, nemocech nebo korupci, i když většina lidí na celé planetě vlastně žije poměrně triviálním, mnohdy až nudným životem. Jedí, chodí do práce, do školy, navštěvují svoje přátele, chodí se bavit, tancovat, zamilovávají se, stěžují si na počasí a stěžují si obecně na všechno," přibližuje.
Do České republiky, Slovenska a Polska vyrazil Thor hned na začátku své cesty v prosinci 2013. Vzhledem k tomu, že Prahu navštívil už v roce 1993 jako středoškolák, rozhodl se tedy poznat Brno.
"Moravské město můžeme považovat za místo s vysokou koncentrací mladých lidí. Značnou část jeho obyvatel totiž tvoří studenti," popsal tehdy svoje dojmy na svém blogu.
autor: Petra Jansová


description: Americký Národní úřad pro letectví a vesmír (NASA) dnes publikoval jako astronomický snímek dne fotografii českého autora Petra Horálka.

title: NASA vybrala za astronomický snímek dne záběr českého fotografa Petra Horálka


description: Slovenský Zázračný nos vznikající v české koprodukci má sice z letošní trojice největší řemeslné kvality, paradoxně ale svým pokusem o plnohodnotný příběh s…

title: Recenze: Zázračný nos je skoro opravdový film, proto selhává jako pohádka

maintext:
před 31 minutami
Slovenský Zázračný nos vznikající v české koprodukci má sice z letošní trojice největší řemeslné kvality, paradoxně ale svým pokusem o plnohodnotný příběh s propracovanými hrdiny dokazuje, že místní pojetí pohádky už mělo dávno patřit minulosti.
Nevraživé přijetí druhé vánoční pohádky ukázalo zajímavý paradox. Slíbená nevěsta měla lepší řemeslo, scénář i herce než Pravý rytíř, ale nebylo jí to nic platné. Diváci ji okamžitě a rázně odmítli ještě o kus důrazněji než rovněž nepříliš chválený štědrovečerní kousek.
Sice předvedla jen posun od úplného selhání k obstojnému řemeslu stále ještě zbavenému autentické tvůrčí motivace, víc ale asi u klasické pohádky České televize ani nejde čekat. Šlo však také o pohádku méně "tradiční", živější a rychlejší, což jí nejspíš bylo osudné. Lidé chtějí na Vánoce vidět naplnění svých představ, ne svérázné dílo.
Zajímavé bude proto nyní přijetí třetí pohádky Zázračný nos v režii Stanislava Párnického vzniklé v především slovenské produkci.
Skoro opravdový film
Ta vyniká svou relativní propracovaností režie i příběhu a z letošní trojité vánoční nadílky působí nejplnohodnotnějším dojmem. Skoro se o ní už dá mluvit jako o opravdovém svébytném filmu, nejen realizaci nutné objednávky.
Má rozhodně nejbohatší výpravu co do zaplněnosti obrazu. Čistě na pohled vypadají interiéry i exteriéry jako skutečné lokace, a ne jen studio nebo louka, kam někdo donesl rekvizity ze skladu.
Stylizace nejméně propadá pohádkovému kýči a nebýt nepadnoucího českého dabingu, i zvuk by dosáhl profesionální roviny. Slovenská produkce tak překonává nejen české televizní pohádky, ale i většinu těch uvedených v kině. Sice je pořád jen velkou rybou v malém rybníce, ale stojí za pozornost, že tým našich sousedů vložil do své práce zjevně víc energie a profesionality než jeho čeští kolegové.
Ještě překvapivější je propracovaný scénář Zuzany Kolmosové a Nadi Jurkemik, jehož postavy se v mezích žánru odmítají podřídit stereotypům. Právě propracovaný a rozvinutý příběh se ale stává i největším problémem Zázračného nosu.
Kdo se v tom má vyznat?
V důsledku je nepřehledný až neusledovatelný právě proto, že všechny jeho postavy, jichž není málo, mají vlastní motivace i osobnost a nejsou jen snadno rozpoznatelným dílkem skládačky.
Snažit se rekonstruovat děj je téměř nadlidský úkol: Sledujeme především krásnou princeznu (Kristína Kanátová), jíž čaroděj přičaruje ošklivý nos, aby zjistila, jestli ji její nápadník (Ján Dobrík) doopravdy miluje. Protože se chce princezna nosu ihned zbavit, vydává se znovu najít čaroděje, aby jí pomohl. Cestou potká parfuméra s receptem na nejlepší voňavku, který chce využít jeho zlý zaměstnavatel, aby splnil úkol jiné místní princezny a mohl žádat o její ruku. Nosatá princezna mladému parfumérovi, který je do voňavkové princezny sám platonicky zamilovaný, začne pomáhat, aby mohl svou princeznu získat (na nos v tu chvíli už zapomene, protože jí začne vyhovovat, že si lidé začali všímat něčeho jiného než její krásy). A v procesu se do něj taky zamiluje. Ale má výčitky, protože stále ještě neví, jestli tím neukřivdí svému původnímu nápadníkovi, jenž po ní zatím pátrá, protože její babička (Iva Janžurová) prince přesvědčila, že jeho nevěstu unesli loupežníci, aby si vyzkoušela jeho odhodlanost.
Asi není třeba psát víc. Toto letmé, nekompletní (a pravděpodobně trochu zkreslené) nastínění děje dostatečně demonstruje, do jak komplikované hry se autoři pustili. Když se k tomu přičte nejednoznačnost všech těchto postav, jež nejdou – snad až na samotnou nosatou princeznu a parfumérského zloducha – třídit na dobré a zlé, máme tu opravdový problém.
Jakkoliv je pozitivní, že se zde hrdinové nezařazují do škatulek a dokonce i postava načančané princezny nakonec vykazuje značnou svébytnost a inteligenci, ztrácí film pevnou půdu pod nohama. Nedává smysl, aby takto komplexní charaktery existovaly ve světě pohádkové stylizace.
Vykašlat se na to
Není divu, že v euroamerickém prostředí už na úrovni áčkového mainstreamu pohádky takřka nevznikají. Protože tvůrci správně pochopili, že mohou vyprávět komplikovanější a hodnotnější příběhy, aby byly pochopitelné i pro děti, ale pokud je chtějí vyprávět, nemohou tak činit v klasickém grimmovském světě magického pseudostředověku. (Pokud ho nevyužívají parodicky nebo jinak sebereflektivně.)
Tento svět si zakládá na neaktuálních zkratkách, zápletkách a alegoriích, jež už v dnes nemohou být aplikovány, protože se nevztahují k naší společnosti. Pokusit se do jejich rámce zasadit příběh tak, aby odpovídal dnešním standardům vyprávění, je až na naprosté výjimky předem prohraný boj.
Českou odpovědí na tenhle fakt je rezignace na naplnění standardů. Pohádky vznikají jako mrtvé nápodoby starých příběhů, samotní jejich tvůrci většinou nevěří, že dělají něco hodnotného. Existují pouze pro povrchní potěchu rodičů, kteří chtějí vzpomínat na vlastní dětství.
Zodpovědnější by bylo posunout se dál a realizovat i jiné vánoční filmy. Protože pokud Zázračný nos ve své nejspíš upřímné snaze nabídnou plnohodnotný příběh a zároveň klasickou pohádku něco dokázal, tak že pohádka v jejím místním pojetí zvládne být plnohodnotným filmem jen stěží.
Lze pochopit potřebu České televize nahnat vysokou sledovanost, stojí za to se ale ptát, jestli opravdu potřebujeme tři pohádky během jedněch svátků? Nemohl by alespoň jeden večer být vyčleněn propracovanější produkci odpovídající dnešní laťce? Manažeři a strůjci programu ČT rádi opakují, že kvalitnější pořady nemohou produkovat, protože o ně publikum nestojí a není na něj připraveno. Veřejnoprávní stanice by ale mohla alespoň kus své energie vložit i do kultivace prostředí.
Hodnocení: 45 %
autor: Martin Svoboda


description: Leonardo DiCaprio se vsadil se svým hereckým kolegou Tomem Hardym, se kterým si zahrál ve snímku REVENANT Zmrtvýchvstání (2015). DiCaprio si byl jistý, že…

title: Tom Hardy prohrál sázku a musí si nechat udělat tetování, které mu "načmáral" DiCaprio


description: Český zdravotník z Pardubic Aleš Bárta si toho naložil hodně. Po vybudování dále vybavuje a provozuje nemocnici v keňském Itibu, ošetřuje pacienty a jezdí se…

title: Obrazem: Aleš Bárta provozuje 10 let nemocnici v Keni. Dobrodružství je už jen jízda sanitkou


description: Nejmladší slůně, které se v pražské zoo narodilo před třemi měsíci, se má čile k světu.

title: V pražské zoo pokřtili nejmladší slůně. Lidé mu vybrali jméno Rudolf


description: V pražském Fóru Karlín vystoupila v úterý večer britská indie-popová formace The xx, které se podařilo multifunkční sál o kapacitě tří tisíc míst vyprodat.…

title: Obrazem: Indie-popová kapela The xx vyprodala pražský koncert. Zazněly i písně z připravovaného alba

maintext:
30. 11. 2016
V pražském Fóru Karlín vystoupila v úterý večer britská indie-popová formace The xx, které se podařilo multifunkční sál o kapacitě tří tisíc míst vyprodat. Trojice muzikantů se vrátila do hlavního města po třech letech v rámci svého evropského miniturné, které předchází vydání nové desky s názvem I See You. To kapela plánuje na leden 2017, některé písně z něj zahrála však už na pražském koncertě. V rámci něj jako předskokan vystoupila i norská zpěvačka Jenny Hval. Kapela doposud vydala dvě kritikou nadšeně přijatá alba - debutové xx, které získalo cenu Mercury Music Prize, a v roce 2012 pak desku Coexist.
autoři: Magazín, Čestmír Jíra


title: Recenze: Pravý rytíř je pohádkové dno. Z žen dělá pasivní trofeje, nabízí perverzní obraz světa

maintext:
včera
Vánoce na České televizi odstartovaly tím nejhorším. Pohádka Pravý rytíř může sloužit jako definice všeho, co je na žánru špatně.
Česká televize připravila na letošní vánoční sezónu již tradičně hned tři pohádky. Pozitivní je, že jsou navzájem odlišné. A že mají vzestupnou kvalitu. Konkrétně od úplného dna se dostanou až k průměru.
Na Štědrý den byl vybrán Pravý rytíř, snímek v režii Martina Dolenského. Jde o studenou sprchu v tom, jak hluboko jde produkčně i autorsky klesnout. Česká televize jakoby podlehla předtuše štědrovečerního opojení, shovívavosti publika nebo vědomí příliš silné konkurence, nad Rytířem zlomila hůl a energii soustředila raději do dvou následujících, o několik tříd lepších produkcí.
Hluboce pod úrovní
V první řadě zaskočí mizerná řemeslná stránka hluboko pod standardem veřejnoprávní stanice. Postsynchrony herců zní jako pořízené na dně studny a obraz silně evokuje studiový vzhled, dokonce i v exteriérech. Tento efekt běžně vzniká uspěchanou prací s osvětlením. Pravý rytíř zkrátka vypadá a zní ošklivě, přičemž nejde o věc vkusu, ale technických chyb, které jde snad obhájit v podvratného artu, u mainstreamu ale jen stěží.
I kdyby však šlo projevit vstřícnost vůči nekvalitnímu provedení, opravdové peklo přichází se scénářem, pod nímž je podepsaný Petr Hudský. Nebo spíš s tím, jak ochotně byl text ponořen do těch největších klišé a stereotypů žánru a vyválen v nich.
Mladý rytíř (Jan Komínek) se za doprovodu starostlivého otce (Lukáš Vaculík) a náhodných kumpánů vydává na cestu za záchranou princezny (Lucie Černá). Překážky, s nimiž se setká, postavy, jež potká, i jeho posun k hrdinovi jen nenápaditě opakují notoricky známá schémata typu "odolej pokušení a nesejdi z cesty".
Což by bylo málo vždy, tím spíš ale u české pohádky. Té je obzvlášť potřeba trochu vzdorovat. Proto se ty nejlepší, předně skoro parodické S čerty nejsou žerty nebo Tři oříšky pro Popelku se svou silnou hrdinkou, vyznačují tím, že vědomě narušují určitá očekávaná klišé.
Jako žánr jsou totiž pohádky velmi zvrácené. Učí lhát a podvádět, když to hrdinovi pomůže. Učí rozlišovat okolní svět na plnohodnotné (dobré) bytosti a neplnohodnotné (zlé) karikatury, jež je třeba za každou cenu ničit. A v neposlední řadě tvrdě rozděluje na muže (hrdiny s vývojem) a ženy (pasivní trofeje).
Pravý rytíř trpí tím vším, zdaleka nejvíc ale genderovým dělením. Jsou tu jen dvě výrazné ženské postavy, královna víl (Táňa Pauhofová) a princezna. Nemají osobnost ani rozměr, obě skončí v zajetí a musí být zachráněny. V případě princezny je až bizarní, jak ji černokněžník (Jaromír Hanzlík) posadí do svého hradu, ona bez náznaku aktivního odporu přijme osud unesené panny a začne zpívat o tom, kdy ji asi přijde vysvobodit rytíř. V mnoha okamžicích se zdá, že by mohla nějak zasáhnout, místo toho si ale jen dokola stěžuje.
Proč je to tradice?
Motivu dámy v nesnázích se jistě jen tak nezbavíme. Zdaleka nejen v pohádkách a jistě ne výhradně v Česku. Přesto takřka všude na světě už se s ním pracuje velmi opatrně a uvědoměle. V jeho naivní podobě už se takřka nevyskytuje, protože společnost alespoň oficiálně ženám přisuzuje rovnocenné postavení. I v popkultuře tedy mají nárok být soběstačné a přinejmenším se podílet na své záchraně. Po Teorii tygra a Padesátce by ale asi nemělo být překvapivé, že u nás si s tím hlavu neděláme.
Možná padne argument, že jde o tradiční motiv, že princezny se prostě unášejí a princové je zachraňují. Jenže přijmout apriorně tradici může být nebezpečné. Vždy se je třeba ptát, proč se zrovna tento stereotyp zažil? Proč se zrovna k němu (oproti tolika odloženým motivům, třeba dřív hojnému trestu prozřetelnosti za provinění) neustále vracíme?
A především: Jestliže jsou pohádky zidealizovaným zobrazením světa, do nějž diváci rádi utíkají, proč tolik lidí považuje za ideální stav společnost, v níž krom dalších pochybných aspektů jsou ženy očividně podřadné nejen zlým černokněžníkům, ale i svým princům?
Jak jsme sem došli?
Vlivem komplikovaného společenského vývoje v českých zemích se do pohádek namixovala feudální, náboženská, sekulární, marxistická i normalizační ideologie a vytvořila velmi podivný mustr. Paradoxně ať už v něm zrovna hraje prim gotická nebo barokní stylizace, vyznívá ve své neuchopitelnosti konzistentně. Diváci ho přijímají a orientují se v něm, přestože si jednotlivé prvky vypůjčené z různých dob a různých filosofií navzájem protiřečí a vyvracejí se.
Průběh dvousetletého procesu, na jehož konci konzumujeme tuto nepopsatelnou, ale přitom podivně povědomou kaši, je svým způsobem fascinující. Nakonec v ní totiž neomylně uvízlo to, s čím se publikum nejvíc intuitivně ztotožnilo.
České pohádky jsou tedy silně lidový žánr. Tvůrci se během jejich tvorby často vědomě vzdávají autorství a naplňují to, co cítí jako společenskou poptávku. Jako celek nedávají jejich výtvory smysl, ale v každém jejich prvku se zrcadlí něco konkrétního. A jestliže jediným sítem se tu stala líbivost, znamená to tedy, že se stále ještě podstatné části obyvatel "líbí" ospravedlňování pokrytectví, odsuzování lidí s jiným cílem či názorem a podřadného postavení žen.
Každý má samozřejmě právo sledovat, co ho baví. Problém je, že tyto pohádky jsou naoko určené dětem. Sice jde jen o záminku a větší uspokojení z nich mají jejich rodiče, ale ratolesti u nich pořád sedí a naivně přijímají, co vidí. Smějí se pitvoření, jako se smějí všemu, čemu mohou, a vidí perverzní obraz světa, který může být velmi nebezpečný.
Hodnocení: 10 %
Pohádka je žánr jako každý jiný, má smysl ji kritizovat, tvrdí recenzent Martin Svoboda. | Video: Martin Svoboda | 03:24
autor: Martin Svoboda


description: Richard Adams zemřel podle rodiny v 10 hodin večer na Štědrý den.

title: O Vánocích zemřel autor knihy Daleká cesta za domovem Richard Adams


description: Ukázka k akčnímu filmu Rychle a zběsile 8 se stala nejsledovanějším trailerem v historii. Video si za prvních 24 hodin přehrálo 139 milionů lidí.

title: Trailer k Rychle a zběsile 8 je nejsledovanější upoutávkou v historii


description: Kdy mohou fanoušci počítat s vydáním knih, Rowlingová neupřesnila.

title: Rowlingová potěšila fanoušky. Pracuje na dvou nových knihách, spekuluje se o Harrym Potterovi


title: Zemřela herečka Carrie Fisherová, představitelka princezny Leiy z Hvězdných válek

maintext:
AKTUALIZOVÁNO před 14 minutami
Zemřela americká herečka Carrie Fisherová, která se proslavila rolí princezny Leiy v kultovní filmové sci-fi sérii Hvězdné války. Bylo jí 60 let. S odvoláním na mluvčího rodiny to uvedl americký časopis People. Fisherová v pátek utrpěla během letu z Londýna do Los Angeles infarkt a byla hospitalizována na jednotce intenzivní péče.
Washington - Ve věku šedesáti let v úterý zemřela americká herečka Carrie Fisherová, která se proslavila rolí princezny Leiy v kultovní filmové sci-fi sérii Hvězdné války. S odvoláním na mluvčího rodiny to uvedl americký časopis People. Fisherová v pátek utrpěla během letu z Londýna do Los Angeles infarkt.
"S hlubokým zármutkem Billie Lourdová potvrzuje, že její milovaná matka Carrie Fisherová dnes ráno v 08:55 (17:55 SEČ) zemřela," uvedl mluvčí rodiny Simon Halls v krátkém prohlášení.
Fisherová v pátek utrpěla masivní srdeční infarkt asi 15 minut před přistáním letadla, které bylo na cestě z britské metropole na západní pobřeží USA. Byla poté hospitalizována na jednotce intenzivní péče.
Před kamerou Fisherová debutovala v roce 1975 v komedii Šampón. Poté studovala rok a půl herectví v Londýně. V Hvězdných válkách se poprvé představila v roce 1977 jako neohrožená princezna Leia, která je dcerou Padmé Amidaly a Anakina Skywalkera. Do ságy se vrátila v roce 2015 v novém díle Star Wars: Síla se probouzí. Zahrála si také v romantické komedii Když Harry potkal Sally (1989) nebo v komedii Ženy (2008).
Letos v listopadu Fisherová vydala své memoáry, v nichž mimo jiné odhalila, že během natáčení Hvězdných válek udržovala milostný poměr s hercem Harrisonem Fordem, který ve filmu ztvárnil Hana Sola. Fisherové tehdy bylo 19 let a ženatému Fordovi 33.
V minulosti napsala Fisherová několik úspěšných knih, v nichž popisovala mimo jiné svůj boj se závislostí na kokainu a lécích i s psychickou chorobou.
autor: ČTK


description: Erbenova Zlatovláska se dočkala nové podoby. Ve Slíbené princezně jsou navíc piráti, Jiřík svému pánovi nezalže.

title: Recenze: Slíbená princezna je obstojná pohádka. Nová Zlatovláska je ale tak trochu zbytečná

maintext:
před 3 hodinami
Erbenova Zlatovláska se dočkala nové podoby. Ve Slíbené princezně jsou navíc piráti, Jiřík svému pánovi nezalže a oproti nejznámější verzi ze sedmdesátých let se obejde bez písní.
Na Štědrý den Česká televize odvysílala velmi nepovedeného Pravého rytíře, jenž selhal po filmařské i vypravěčské stránce. Na Boží hod si naštěstí trochu napravila reputaci. Ačkoliv Slíbená princezna nepřeková svůj žánr a zůstává plně ponořena do problematického světa tuzemských pohádek, je v jejich rámci o řád kvalitnější.
Film Ivana Pokorného v první řadě vypadá a zní jako film. Převyprávěná Zlatovláska Karla Jaromíra Erbena říznutá pirátskou tematikou si drží řemeslnou úroveň i živoucí herecké výkony (Jan Cina, Marta Dancingerová, Jan Dolanský, Jitka Čvančarová), jak jen při nutné pitvorné stylizaci může. Díky tomu se dá divácky napojit jak na hrdinu, tak i na jeho příběh.
Ještě černobílejší
Sice i ona existuje v konzervativním patriarchálním světě, kde muži zažívají dobrodružství a ženy přemýšlejí výhradně o tom, za koho se vdají, vzhledem ke konzistentnějšímu scénáři Ivy Procházkové ale toto nastavení vyznívá alespoň jako funkční společnost s uchopitelnými, byť archaickými pravidly.
Na samotném ději se přesto ukazuje, v čem se naše pohádky zatoulaly svému původnímu smyslu a jak se jejich princip světa obývaného kouzelnými bytostmi stal zoufale udržovaným skanzenem.
Děj jistě není potřeba představovat. Kuchař Jiřík oproti pánovu zákazu ochutná kouzelného hada a začne rozumět řeči zvířat. Za trest je vyslán, aby svému knížeti přivedl za manželku pověstnou Zlatovlásku. Cestou potká a zachrání několik zvířat, která mu pak pomohou při plnění princezniných úkolů, a princezna se nakonec zamiluje do něj.
Nejspíš protože chtěli tvůrci nějak odůvodnit, proč vůbec dělat další Zlatovlásku, přidali ještě dějovou linii s pirátským kapitánem, jenž rovněž usiluje o její ruku. Ta ale na děj v důsledku nemá velký dopad, a kdyby ji někdo vystřihl, snímku by nechyběla. Přináší navíc pro někoho možná kontroverzní sexuální vtipy, jež působí v klasické pohádce zvláštně. Pirátská část dokazuje leda, že když se českým tvůrcům pohádek zdá příběh moc řídký nebo opotřebovaný, místo aby ho propracovali do větší hloubky, přihodí do něj pár nových postav.
Erben věděl, co dělá
Krom bonusových pirátů se příběh dočkal jedné na pohled nepatrné změny. Celá Jiříkova pouť nezačne tím, že potají ochutná zakázané maso, pouze se napije mléka, v němž hada vařil. Pánovi tedy nelže a celý konflikt si udrží čistého nechybujícího hrdinu.
Jenže právě v Jiříkově neuposlechnutí vězí celé těžiště Zlatovlásky a vlastně těžiště Karla Jaromíra Erbena jako spisovatele. Jeho pohádky i balady většinou začínají tím, že se obyčejný člověk nějak proviní. Rouhá se, zalže, vzepře se osudu nebo se dopustí hříchu. A následuje trest. V případě balad tvrdý a nekompromisní, kdy všemocná příroda nebo bůh člověka pohltí, v případě pohádek, jakou je právě Zlatovláska, se má možnost napravit a dobrými skutky odčinit své chyby.
Z dnešního pohledu se jeví nepřijatelně, aby neuposlechnutí zlého knížete vyžadovalo přísný trest, ale takové motivy Erben, a zdaleka nejen on, volil. Pohádky často operují s nepřiměřenými tresty za takřka jakákoliv provinění, protože právě vysvětlit dětem smysl poslouchání pravidel bylo jejich předním cílem.
Dnes je takové uvažování nepochybně zastaralé, takže není na škodu se od něj posunout. Jenže české pohádky to vyřešily tak, že zkrátka ono neaktuální morální jádro vyjmuly a ničím nenahradily. Staly se prázdnou přehlídkou nadpřirozených bytostí, které ztratily své navázání na konkrétní přírodní síly. Léta společenských a politických posunů je ještě víc vykolejily a zcela odtrhly od reality, k níž se přitom dřív pevně vztahovaly.
Nová Zlatovláska tedy je obstojně natočená a zahraná, rozhodně oproti studené sprše Pravého rytíře, ale coby příběh je už zcela vyprázdněná, zbytečná, nicneříkající a odtržená jak od dnešního světa, tak od světa, pro nějž před sto padesáti lety vznikla. Ale těžko říct, jestli s tím vzhledem k zadání, jaké tvůrci měli, vůbec šlo něco udělat.
Hodnocení: 40 %
Nemyslím si, že snímek Anděl páně 2 byl sázkou na jistotu, nechtěl jsem prvnímu dílu podrazit nohy, ten tlak byl obrovský, říká režisér Jiří Strach | Video: Daniela Drtinová | 26:11
autor: Martin Svoboda


description: Novinka Starboy se vůbec nestydí za to, že chce být velkolepým popovým albem se vším všudy.

title: Recenze: Dekadentní The Weeknd přijal roli popového hitmakera. Konečně je z něj velká hvězda

maintext:
1. 12. 2016
Role popového hitmakera není úplně vděčná pozice. Weeknd ale hitparádovou výzvu přijal a z depresivního krále večírků se přerodil v sebevědomého milovníka v rychlém autě. Melancholii si ale ponechal, protože bez ní se dnes asi pop dělat nedá, píše Karel Veselý v recenzi třetí desky kanadského R&B zpěváka, který si říká The Weeknd.
„Každá společnost, která dovolí, aby se lidi jako já a Lou dostali na špici, je už dávno ztracená. Oba jsme pěkně šílení, paranoidní lidé, absolutní zoufalci. Jestli jsme předzvěstí něčeho, pak to určitě nebude nic dobrého,“ prohlašoval v roce 1972 David Bowie na společné tiskové konferenci s Lou Reedem a tenhle slavný citát mě napadl při poslouchání nové desky kanadského R&B zpěváka, který si říká The Weeknd.
Jeho třetí studiový počin Starboy odkazuje na Bowieho už svým názvem, zpěvák a producent Abél Tesfaye aka The Weeknd svoji inspiraci britským chameleonem, který letos opustil naši planetu, nijak neskrývá. Sedí i stylizace do společenského vyvrhela, jakéhosi dekadentního mimoně, který v písních rád tematizuje svoji slávu.
Weekndovo nové album Starboy dokonce provázela i bowieovská změna image – Shodil charakteristické dredy a své staré já teatrálně zabil v působivém klipu k titulní písni. Jistého okysličení se ale dočkala i hudba – temné R&B z předchozích desek infikovaly vlivy osmdesátkového synthpopu, obzvláště chladná dekadence anglické neoromantické vlny Weekndovi učarovala a ve skladbě Secrets sampluje novovlnné hrdiny Tears for Fears a The Romantics. Odosobněný chlad syntetických zvuků se skvěle hodí k jeho stylizaci depresemi sužovaného hédonisty, za kterého se vydává už od samotného počátku své kariéry.
V popu asi nebylo na podzim očekávanější album, než je právě Starboy. A že ho firma Universal vypustila do světa na černý pátek, asi nejlépe svědčí o Weekndově výsostném postavení. V roce 2015 měl hned tři obrovské hity (dva z nich doputovaly na číslo jedna v USA), navíc byl každý z nich trochu jiný – orchestrální balada Earned It ze soundtracku k filmu Padesát odstínů šedi mu udělala jméno v rádiích, halucinační a trapem ovlivněná temnota The Hills bodovala v klubech a jeho vzestup na popová nebesa dovršil popový megahit Can't Feel My Face skládající poctu, anebo rovnou bezuzdně vykrádající odkaz Michaela Jacksona, k němuž má Weeknd ostatně hlasově velmi blízko.
Michael Jackson
Weeknd se zjevil před pěti lety na triu podomácku natočených a na internetu vydaných mixtapeů – House of Balloons, Thursday a Echoes of Silence. Původní anonymitu ale rychle odhodil a s debutem Kiss Land z roku 2013 se někdejší hvězda alternativního R&B zcela otevřela popu. Teprve loňské album Beauty Behind the Madness ale naplnilo naděje, které do něj všichni vkládali – prodaly se ho čtyři miliony kusů a získalo cenu Grammy.
Z Weeknda je teď konečně velká hvězda a novinka Starboy se vůbec nestydí za to, že chce být velkolepým popovým albem se vším všudy. Sevřená atmosféra jednoho žánru z mixtapů je pryč, Weeknd teď míří na různé demografické skupiny, k čemuž mu má pomoci tým spolupracovníků, tentokrát ještě obsáhlejší než na minulé desce.
Osvědčení hitmakeři Max Martin a Diplo prominou, nejvýraznější otisk na albu Starboy určitě zanechali Daft Punk. Titulní skladba, která sloužila jako první singl a zároveň celou desku otevírá, je hutné futuristické electro, které nejspíš nemohl složit nikdo jiný než francouzští roboti. V záplavě uniformního mainstreamu z žebříčků zní Starboy jako dotek zvukové budoucnosti (byť samozřejmě střižený retrofuturismem osmdesátkové taneční hudby). Výborným protipólem titulní skladby je pak druhý příspěvek Daft Punk – náladová balada I Feel It Coming s kořeny v soft rocku, kterou deska končí.
The Weeknd a Daft Punk natočili dva popové podklady, mezi nimi se ale ve stopáži alba Starboy odehrává poněkud schizofrenní představení zpěváka, který by se rád stal novým Michaelem Jacksonem, ale místo jednoho Quincyho Jonese jich potřebuje deset.
Úvod desky je velmi silný – Party Monster je lazerová podívaná s hiphopovými beaty, False Alarm s vykřikovaným refrénem míří až kamsi k dancepunkové zběsilosti a Reminder je silná sebereflexivní balada, v níž rekapituluje poslední bláznivé dva roky. „Právě jsem vyhrál nějakou cenu z dětské show, tím že zpívám o tom jak mi ztvrdnul obličej ze šňupání. Jsem zmetek, nejsem hrdina děcek,“ zpívá. Pocity paranoie, slasti i odcizení se zde míchají s osobitou hudbou, která nemá v dnešním popu konkurenci.
Melancholie a pop
Pak ale přijde trance/houseová vložka Rockin', Secrets s odkazy na osmdesátky a první ze zástupu pomalých skladeb True Colours. Nejsou to vyloženě propadáky, ale opar futuristického popu se pomalu rozplývá. Ani hostující rapeři Kendrick Lamar nebo Future už desku nedokážou znovu úplně nakopnout a druhé polovině stopáže dominuje spíše omyvatelný popový sound švédského superproducenta Maxe Martina. Jeho příspěvky A Lonely Night či Ordinary Life hrají roli vycpávek, které úplně neurazí, ale s původními ambicemi The Weeknda nemají moc společného. Slabší druhou polovinu tak zachrání až zmiňovaná I Feel It Coming, která ale přijde možná až příliš pozdě.
Osmnáct položek na albu docela dobře sedí k nestřídmosti a opulenci, kterou Weeknd vzývá ve svých textech, ale zároveň je to nálož, která se prostě nedá zvládnout bez nadbytečné vaty. I Bowie točil desky s poloviční délkou – a to byl Bowie. Stejně jako Drakeova podobně netrpělivě očekávaná novinka Views z letošního jara i Starboy by si zasloužil redukci v tracklistu. Jenže způsob, jak se dnes počítá žebříčkový dopad desek, naopak velí, aby písniček bylo ve stopáži co nejvíce, protože pak při streamování rychleji naskakují čísla a výsledek je o to impresivnější.
Zatímco druhá hvězda alternativního R&B – Frank Ocean – se na srpnové novince Blode úplně vzdálil od středního proudu, The Weeknd jde zcela opačným směrem a chce hlavně rádiové hity. Z novinky Starboy jich může klidně vyždímat hned několik, škoda že při tom zapomněl na specifika albového formátu.
Jestli chtěl natočit svůj vlastní Thriller, tak novinka se mnohem více podobá třeba Jacksonově desce Dangerous, kde se úzkostlivě snažil zahrát na notu všem svým fanouškům.
Role popového hitmakera není úplně vděčná pozice a i David Bowie s ní docela zápasil. Weeknd ale hitparádovou výzvu přijal a z depresivního krále večírků se přerodil v sebevědomého milovníka v rychlém autě. Melancholii si ale ponechal, protože bez ní se dnes asi pop dělat nedá.
Hodnocení: 80 %
The Weeknd - False Alarm | Video: YouTube
autor: Karel Veselý


description: Lidé si budou muset do odpočtu k ohňostroji jednu vteřinu přidat. O vložení tzv. přestupné sekundy rozhodla Mezinárodní služba rotace Země kvůli postupnému…

title: Nový rok začne ve světovém čase o vteřinu později. Na hodinách se objeví 23:59:60