title: Poklady z máminy kabelky

maintext:
Ve frontě u pokladny, v čekárně u lékaře, na zastávce autobusu: čím zabavit dítě, když se nevyhnete čekání? Zde je výsledek naší malé ankety:
Něco nevšedního…
Když jsem s roční Klárkou v „terénu“, neberu s sebou žádné hračky. Dcera se mnohem více zajímá o běžné věci denní potřeby. V poslední době je to můj čip ke skříňce ve fitku, který je navíc s páskem na krk. Když čekáme u lékaře, vezme si ho a chodí kolem, klepe čipem a ostatní ji se zájmem pozorují a oslovují: „Copak to máš zajímavého, holčičko?“ A čas jen tak mimochodem utíká… (Anna, 31 let)
„Korále“ z vajíček
Jsem dost kreativní a vždycky něco připravím do kabelky. Nedávno jsem vzala pouzdra z „kinder“ vajíček a spolu s různými většími korálkami vytvořila náhrdelník. Ten se malé Janičce (10 měsíců) zdá nejen zajímavý, ale pomáhá i při prořezávání zoubků. Takže ho teď tahám všude s sebou. (Adéla, 29 let)
Barvičky
Když jsme jednou s dvouletou Ninou hodně dlouho čekaly, najednou zalovila v mé kabelce a vytáhla si mou rtěnku a začala se s ní malovat. Naštěstí je celkem šikovná, takže většina barvy přistala skutečně na jejím obličeji. Takže u sebe mívám nějaké starší odložené „modely“, které už nepoužívám anebo jednoduché balzámy na rty. A samozřejmě mám u sebe nepostradatelné vlhké ubrousky! (Jana, 35 let)
Hrátky se sáčky
Maruška je ještě malá (půl roku) a nenáročná: šustivý papírový sáček od pečiva nebo její oblíbené chrastítko – klíčenka ji v pohodě zabaví i na půl hodiny. Zatím! Ale ze zkušenosti s čtyřletou Eliškou už vím, že časem budu muset lépe zapojit svou fantazii. Kolem roku už na dobrou chvíli zabere třeba nějaký skládací letáček či něco podobného. (Kamila, 30 let)
Šikovné prstíky
Pro tříletého Filípka nosím v kabelce celou sérii malých autíček. To se mohou konat závody kdekoliv. Když někdy musíme dlouho čekat, přijde ke slovu i propiska: namalujeme si na prsty obličeje a jsou z nich pak závodníci. (Edita, 37 let)


title: Trpělivost se vyplácí

maintext:
U kojenecké lahvičky to platí dvojnásob. Může se totiž stát, že z nějakého důvodu maminka kojit nemůže, anebo již nastal čas na odstavení děťátka. Pak se ale dostává ke slovu samo děťátko, které to možná vidí úplně jinak…
V situaci, kdy dítě odmítá pít mléko z lahvičky, musí být matka dítěte velmi trpělivá a vynalézavá. Nejdůležitější je vytrvat a kojence na mléko z lahvičky pomalu naučit. I když jej zpočátku odmítá, dítě by se v žádném případě nemělo nutit. Po několika opakováních a vyzkoušení různých přístupů k podávání stravy by se ale měl výsledek brzy dostavit. „Aby si dítě zvyklo a přijalo zpočátku odmítnutou potravinu, je nutné nabídnout mu ji minimálně šest až osmkrát. Nové mléko podáváme minimálně týden, což je doba, po které můžeme hodnotit, jak miminko mléko přijalo a jak mu vyhovuje. Platí to u každé změny jídelníčku,“ říká laktační poradkyně Andrea Řepová. Některým dětem může přivykání na novou potravinu a způsob stravování však trvat i déle. Okamžitá změna kojeneckého mléka však není správným řešením. „Změnu kojeneckého mléka by maminka měla probrat s pediatrem. Maminky se občas před lékařem obávají přiznat, že mají s přechodem na kojenecké mléko potíže. Obavy však nejsou na místě. Naopak. Pediatr dokáže lépe odhadnout, jestli miminko potřebuje více času nebo jestli odmítání kojeneckého mléka způsobují jiné individuální potíže miminka. V případě, že se při přechodu na kojenecké mléko či příkrmy vyskytnou zdravotní potíže (např. průjem, krev či hlen ve stolici, zvracení, vyrážka) je vhodné další postup konzultovat s odborníkem,“ vysvětluje poradkyně. Je tedy nutné dopřát dítěti dostatek času, protože si musí zvyknout nejenom na novou chuť, ale v podstatě i na nový rituál krmení.
7 tipů pro maminky jak předejít „syndromu první lahvičky“
Než začnete s podáváním stravy z lahvičky, seznamte dítě s novým předmětem (lahvičkou), aby si na něj zvyklo. Zvolte správnou savičku. Vyrábějí se z různých materiálů s odlišnou tvrdostí, je tedy potřeba zjistit, která dítěti vyhovuje nejvíce. Správná velikost láhve – měla by být úměrná věku a hmotnosti dítěte:
menší, objem cca 125 ml – ideální pro novorozence a malá miminka
střední, objem cca 250 ml – vhodnější pro větší miminka
velké, objem cca 330 ml – vhodnější pro batolata

fasttext_language: cs


title: Kdy je ten správný čas na přestřižení pupeční šňůry?

maintext:
Zastánci poporodního časného přerušování pupečníku argumentují především tím, že objem krve navíc může zhoršit poporodní adaptaci dítěte a vyvolat novorozeneckou žloutenku kvůli vyššímu množství červených krvinek v krevním oběhu dítěte. Také se předpokládalo, že žena by mohla při pozdním přerušení pupeční šňůry více krvácet…
Na druhou stranu v poslední době přibývá argumentů pro dotepání pupečníku, které si i v českých porodnicích přeje stále více rodičů. Existuje v tomto ohledu správná volba? Zeptali jsme se české gynekoložky žijící ve Velké Británii Terezy Indrielle:
Můžeme na začátek vysvětlit samotný pojem „dotepání pupečníku“?
Pupeční šňůra neboli pupečník je cévní pletenec spojující placentu s tělem dítěte během nitroděložního vývoje. Jde tedy o součást krevního oběhu plodu a o zásobování organizmu dítěte kyslíkem a živinami. Tento proces trvá ještě i chvíli po porodu. Když se miminko narodí, pupečník ještě několik minut pulzuje. V české terminologii se většinou obecně mluví o „dotepání“ pupečníku, v anglicky psané literatuře rozlišují podvázání časné („early cord camping“, typicky méně než jedna minuta) a pozdní („delayed cord camping“, více než jedna minuta). Myslím, že pojem dotepání pupečníku je poněkud vágní a vztahuje se na 30 sekund až 5 minut, takže sama se raději držím anglického konceptu časné či pozdní přerušení, aby bylo jasno.
Vyskytují se dohady o tom, která z obou variant je zdravější. V českých porodnicích se dosud obvykle volí časné přerušení pupečníku, někteří rodiče však volají po možnosti dotepání. Jaké jsou argumenty pro obě varianty?
Podle fyziologických studií dostane dítě během první minuty po porodu z pupečníku přibližně 80 ml krve navíc. Na konci třetí minuty jde o 100 ml. Toto množství krve se prokázalo ve studiích jako důležité u nedonošených dětí narozených před 37. týdnem, kdy objem krve navíc snižuje nutnost krevní transfúze a až z 50 % riziko nitrolebečního krvácení. U donošených dětí se sice nějaký přínos také ukázal, ale zdaleka už ne tak velký. Plod má před porodem jiný typ hemoglobinu. Červené krvinky se v relativně velkém množství po porodu rozpadají. Pokud pupečník dovede k dítěti víc krve, víc krvinek se rozpadne. To je spojeno s rizikem polycythemie („nadbytku krve“) a hyperbilirubinemie („žloutenky“), která vzácně může mít toxický efekt na vyvíjející se mozek. Většina novorozenců se však popere se žloutenkou bez problémů, i když někteří vyžadují fototerapii. Vyšší riziko nutnosti fototerapie bylo potvrzeno ve výzkumech, proto americká společnost gynekologů a porodníků (ACOG) prohlásila, že na základě dnešních výzkumů není možné říct s jistotou, zda je u dětí narozených po 37. týdnu pozdní přerušení pupečníku opodstatněné.
Jaký je postoj neonatologů?
Na rozdíl od porodníků neonatologové o výhodách toho či onoho přístupu přesvědčeni nejsou. Výzkumný tým v anglickém Nottinghamu právě čeká na vyjádření ohledně financování odvážného projektu zaměřeného na prokázání výhod dotepání u nedonošených dětí narozených po 32. týdnu, protože podle neonatologických společností není v případech nedonošených dětí dostatek důkazů. Hlavní problém je, že definice nedonošeného novorozence je velice široká a každý týden hraje důležitou roli. To samozřejmě odráží rozdílný přístup těchto dvou lékařských specializací: porodníci obecně dělí novorozence na donošené a nedonošené, neonatologové se starají výhradně o nedonošence s velkou škálou zralosti.
Jak je to s přerušením pupečníku vzhledem k matce?
Průtok placentou je 600 ml krve za minutu. Jeden z důvodů pro zavedení časného přerušení pupečníku byla domněnka, že žena bude mít větší tendenci krvácet. To se ale ve výzkumech neprokázalo.
Světová zdravotnická organizace (WHO) také vydala vyjádření a na rozdíl od AGOG doporučuje přerušení pupečníku až po první minutě u všech dětí. Jak tomuto rozdílenému postoji dvou informačně autoritativních institucí rozumět?
Tak především WHO se nestará jen o porodnictví, což je vidět třeba na tom, že dané doporučení je publikované pod „Evidence for Nutrition Actions“, což je projekt týkající se výživových doporučení. Navíc se pohled WHO snaží vydávat relativně univerzální doporučení aplikovatelná kdekoliv na světě. Šance, že novorozenec v Africe zemře na následky anemie, je vyšší, než že zemře na následky polycythemie. Lékaři každé země jsou navíc přednostně vázáni doporučeními od místní gynekologicko-porodnické společnosti.
Existují situace, kdy se pozdní přerušení pupečníku dělat nesmí?
Snaha oddálit přerušení pupečníku může u komplikovaných porodů kolidovat s životně důležitými úkony, které ve finále mohou ohrozit zdraví či život dítěte i matky. Takovým příkladem může být nadměrné krvácení při nízko uložené placentě, situace po sekci, kdy žena aktivně krvácí z řezu v děloze, novorozenec vyžadující resuscitaci a podobně. Existuje také technika stažení krve k dítěti tlakem na pupečník (v angličtině se to mu říká dojení – „milking”). Má to podobný efekt jako pozdní přerušení a podle některých studií jde o dobrou alternativu v případech, kdy může pozdní přerušení pupečníku představovat oddálení potřebné péče. Všeobecně je ale dosud k dispozici málo studií, a tudíž není jednoznačné, zda to doporučit, či ne.
A jak se díváš na podpůrné argumenty, že pozdní přerušení je prevencí novorozenecké a kojenecké anemie?
Již zmíněný mechanizmus dodání 80-100 ml krve navíc představuje snížení rizika anemie („nedostatku krve“), ale zároveň představuje riziko polycythemie („nadbytku krve“) a hyperbilirubinemie („žloutenky“). Novorozenecká anemie je hodně zmiňována v dokumentu WHO, kde především v Africe hraje velkou roli v novorozenecké nemocnosti a úmrtnosti. V Evropských poměrech to platí u nedonošenců, kde bylo prokázáno, že je přínosné přerušit pupečník až po první minutě. U donošenců anemie nepředstavuje tak velký problém.
Též se mluví o tom, že v českých porodnicích pomáhá pozdní přerušení pupečníku předcházet rutině oddělování dítěte od matky z důvodu poporodních vyšetření. Dítě, které je stále spojeno pupeční šňůrou s neporozenou placentou, se nedostane od matky dál než na dosah. Zdravotníci tak musí matku a novorozence ošetřit pohromadě, čímž automaticky dochází k podpoře bondingu, Jaký je tvůj názor?
Otázka „dotepání“ pupečníku má v České republice dvě roviny – jedna je ryze lékařská: jaké jsou reálné výhody daného úkonu pro novorozence a pro matku. Tam platí doporučení, o kterých jsme mluvily. Druhá rovina je bonding a citlivá podpora novopečené maminky a novorozence v prvních minutách. Dotepání pupečníku by nemělo být bráno jako součást bondingu, který není vázán na přerušení pupečníku, ale na to, zda jsou ti dva spolu. Pozdní přerušení pupečníku je podle WHO a ACOG po první minutě, a pro bonding je potřeba více času. Mimo to ACOG doporučuje toto dotepání dělat po směru gravitace tak, že novorozenec má být pod úrovní placenty. Což znamená, že není na břiše matky. Pokud by tudíž měli čeští porodníci následovat doporučení gynekologických společností ve všech detailech, tak to stejně ve výsledku bondingu jako takovému nenapomůže.


title: Andílci, nebo čerti?

maintext:
Naše děti bývají většinou roztomilé k zulíbání, ale jindy jsou naprosto nesnesitelné a připusťme – i záludné. Proč se někdy chovají tak, až máme pocit, že naše mravní výchova totálně selhává?
Zdá se, že dětské autíčko řídí zjevení z jiného světa. Tříletá Sára má ten nejněžnější obličej s tváří anděla, obklopený blonďatými kadeřemi. Její oči jsou hnědé a hluboké. Pohled na tohle dítě leckomu vezme dech, ovšem pouze do té chvíle, než se Sářin kamarád Tomášek pokusí zaujmout za volantem její místo. Ozve se žďuchnutí – to jak Sára Tomáše praští přímo do obličeje. Chlapec se usedavě rozpláče a my už tušíme, že vzhled svatouška ještě nezaručuje ušlechtilé chování.
Proč se děvčátko zachovalo tak surově? Od svých rodičů pohlavek v životě nedostala.
A proč vůbec v dětských kolektivech tak často spatřujeme násilí a spory? Například čtyřleté děti vůbec nejdou daleko pro věty typu: „Tak, a už nejsi můj kamarád. Nemám tě rád/a!“ Vzájemně si umějí lhát, při hře podvádí jeden druhého, zkrátka při bližším zkoumání rodiče koprní a lomí rukama.
Pro dětskou surovost lze nalézt tři domnělá vysvětlení:
Člověk není od své přirozenosti dobrý. V jeho genech tkví potenciál k nečestnému a hrubému jednání. K tomu, aby si dítě osvojilo morální zásady a zvládlo aspoň základní sebeovládání, potřebuje dostatečně dlouhý čas. Rozlišovat dobré a zlé se naši nejmenší především učí od rodičů.
Rozebereme-li tyto teze více do hloubky, zjistíme, že skutečná platnost byla zatím prokázána pouze v prvním případě. Za zbývající dvě kladou všechny související vědecké profese (antropologové, teologové, vývojoví psychologové aj.) prozatím velký otazník. Zejména psychologové se ptají: Jak je možné, že jsou v chování mezi dětmi tak propastné rozdíly? Proč jsou některé děti tak hodné a obětavé, že umějí brát ohledy na druhé i za cenu vlastního znevýhodnění, zatímco jiné jsou vysloveně vypočítavé či zákeřné?
Aby na tyto otázky vědci dokázali odpovědět, snaží se děti cíleně pozorovat. Všímají si zejména situací, v nichž děti například podvádějí nebo lžou. Tyto situace bývají nahrávány na video a analyzovány. Vědci se pak snaží odhalit situace, které k nemorálnímu chování dítě přivedly. Co všechny pokusy prokázaly?
Již v prvním roce života lze u některých dětí vypozorovat něco jako soucit. Už novorozenci se nechávají „nakazit“ pláčem jiných plačících miminek. A naopak jsou sami v dobré náladě, když se v jejich blízkosti někdo jiný směje nebo projevuje spontánní nadšení.
Ve druhém roce jsou některé děti schopny aktivní útěchy. Například zúčastněně hladí dítě, které si ublížilo, nebo přinesou kapesník, když vidí plakat svoji matku. Výjimečně dají najevo i vnitřní pocit povinnosti dělit se o dobroty nebo hračky s druhými dětmi. Přinejmenším jakousi obecnou kompetentnost ve věci soucitu a nezištnosti lze vypozorovat prakticky téměř u všech dvou- až tříletých dětí.
Ve třech letech ví 98 % dětí například to, že se nesmí krást. Většinově souhlasí také s tím, že druhé nesmíme zraňovat a šířit o nich lži.
Ve čtyřech letech se však začíná objevovat dovednost podvádět a manipulovat okolnostmi k vlastnímu prospěchu. Souvisí to s rozvojem sociálních kompetencí a duševních schopností, které člověku umožňují vytušit pohnutky a myšlenky druhých lidí. Čtyřleté dítě si už například umí schovat bonbon tak, že ho dospělý nenajde.
Vědci z Institutu Maxe Plancka pro psychologický výzkum odkryli například podivuhodnou schopnost „dvojí morálky“ u čtyřletých dětí. Na otázku, jak se asi cítí dítě, které ukradlo sladkosti, 80 % dotazovaných dětí odpovědělo ve smyslu „výborně, sladkosti jsou přece prima“, a to i přesto, že krátce před tím živě souhlasili s tím, že „krást se nesmí, protože je to hnusné“.
V období školního věku umějí děti již bezpečně rozlišovat mravní zásady od společenských norem. Příklad: Dobře vědí, že jiné děti se nebijí, a vědí také to, že učitele neoslovujeme křestním jménem. Na otázku, jak by hodnotily, kdyby stát obojí povolil v zákonech, sedmileté děti odpovídaly: „Tykat učiteli by bylo v pohodě, kdyby to zákony dovolily. Ale mlátit druhé děti – to ne, to se nesmí.“ Tykání učiteli nikomu neublíží, zatímco rány do těla ano.
Co z podobných pozorování vyplývá? Že v žádném případě není pravda, že by malé děti nic nevěděly o morálce. Odborníci z Institutu Maxe Plancka se domnívají, že děti překvapivě brzy disponují diferencovaným morálním vědomím. Ale poměrně dlouho existuje zřetelná propast mezi tímto morálním vědomím a morálním chtěním.
Jinými slovy – už malé děti vědí, co je správné, ale bývá pro ně těžké se podle toho řídit. Normy správného chování mohou teoreticky znát dokonce velmi dobře, ale zatím jim uniká, proč by dle nich měly jednat. Z toho vyplývá, že až do předškolního věku si děti musí osvojit mnoho důležitých kognitivních (poznávacích) dovedností, sociálních zkušeností a všeobecných zákonitostí tohoto světa. Proto nastává nesčetně situací, v nichž děti potřebují naše vysvětlení, podporu a zasazení věcí do správného kontextu.
Příklady:
Pokud tříleté dítě sedí na veliké papírové krabici s namalovanými reflektory a hrdě volá. „Já umím řídit auto!“ lže, nebo mluví pravdu? Chtít po něm v tomto věku, aby přesně oddělilo realitu od fantazie, je vzhledem k principům „magického“ stupně vývoje zcela nemožné. Toto období přetrvává mimochodem u mnoha dětí až do prvních tříd školního věku.
Mnohé děti se chovají „nemorálně“ jenom proto, protože se cítí být zahnány do kouta. Například lžou, když něco vyvedou, protože strach z trestu je příliš silný. A nebo jednají agresivně, protože se cítí být ohroženy například stejně starými dětmi, ale ještě negativní pocity s tím spojené neumějí zpracovat a neumějí konflikty řešit slovně.
A v neposlední řadě vyplývá nevhodné chování dětí z jejich nezkušenosti, resp. zvědavosti, jak asi budou dospělí reagovat v určitých situacích. „To dítě zkouší, kolik vydržím,“ říkáme si a přitom ani netušíme, jak blízko jsme k pravdě. Ovšem dítě v těchto situacích jedná spíš intuitivně, nikoliv s vypočítavým rozmyslem. Reakce rodičů jsou v takových situacích pro vývoj dítěte velmi důležité a děláme dobře, pokud se nenecháme vyprovokovat a pokud za vším hned ze strany dítěte nehledáme ten nejhorší úmysl.
Známé jsou případy dvou až tříletých dětí, které například rády tahají jiné děti za vlasy. Nedělají to samozřejmě ze sadismu, nicméně není vyloučené, že jsou fascinovány křikem a rozruchem, které se okolo toho obvykle strhne. Jakmile jim matka vysvětlí, že to druhé děti opravdu bolí a že proto pláčou, obvykle se svého zlozvyku rychle zbaví. Nechtějí nikomu působit bolest.
Také Sára z úvodu našeho článku chtěla svou agresivitou jen něco vyzkoušet – totiž svou vlastní moc. Ustoupí Tomášek od svého přání a nechá Sáru za volantem? (Tomášek ovšem neustoupil a poté, co se vzpamatoval z leknutí, se k volantu hnal s ještě větší vehemencí…
A tak to Sára příště zkusila s vyjednáváním.)
Z toho vyplývá, že teze č. 3 zřejmě zcela neodpovídá skutečnosti: Za morální výchovu dítěte zdaleka nezodpovídají jen rodiče, nýbrž celé prostředí, v němž dítě vyrůstá. V četných situacích – se stejně starými dětmi v dětském koutku či v mateřské školce, ale také třeba na návštěvě u babičky a dědy nebo při sledování televize – dítě stále sleduje, jak se jiní lidé chovají, a bere si z toho ponaučení pro svůj vlastní život. Takže je velmi důležité, zda vidí pozitivní vzory a férové jednání, nebo jejich pravý opak.
Přesto ale platí, že rodiče hrají v tomto ohledu klíčovou roli, a to především tím, jak jdou dítěti vlastním příkladem. Zdvižený ukazováček a dlouhé výchovné litanie zpravidla k ničemu nevedou. Jestliže dítě vidí, že jsou jeho rodiče tváří v tvář sousedce samý úsměv, ale doma ji pomlouvají, pak právě tento vzor chování na ně zapůsobí nejsilněji.
Co kromě dobrého příkladu pomáhá zpevnit morální osobnost dítěte?
Všední den nabízí mnoho příležitostí pro drobné diskuse nad rozličnými tématy. Využívejme každou takovou příležitost. Ať už dětem předčítáme, nebo s nimi sledujeme film a nebo hovoříme o konkrétních případech ze života, učme je pojmenovávat dobro a zlo, povídejme si s nimi o kladných a záporných hrdinech.
Vlídný a citlivý výchovný přístup nejen zvýši sociální dovednosti dítěte, nýbrž přispěje i k tomu, že dítě samo bude s druhými lidmi jednou jednat jako zralá a samostatně myslící osobnost. Prokázala to i nedávná studie z USA: Kdo jako dítě zažívá lásku, péči a povzbuzení, předává totéž dál v dospělosti. Jiná německá studie zase dokázala, že dvanáctileté dcery citlivých a empatických matek vykazovaly obdobné vlastnosti vůči jiným dětem, a to v poměru čím citlivější matka, tím citlivější dcera.
Kdo je naopak jako dítě neustále vystaven trestům, ten si v průběhu času zpevní vzory chování obsahující drobné i větší lsti, lži a jiné mimikry pro „přežití“.
Vyrovnané a mravné děti pocházejí obvykle z takových rodin, kde vládnou pevná, ale láskyplná pravidla, kde se o všem otevřeně hovoří a kde má každý člen rodiny své místo a úctu ostatních.
Shrnuto: Proces, v němž malý člověk nejprve získá povědomí o pravidlech mravnosti a posléze podle těchto pravidel také jedná, je pozvolný. Čím častěji dítě vidí a prožívá, že poctivost a spravedlnost vedou nejpříměji k dobrému cíli a navíc činí člověka spokojeným, tím snáze si takový hodnotový systém samo osvojí pro svůj vlastní život.
A co se Sáry týká – uvidíme. Možná se brzy umoudří a bude na děti kolem sebe vlídnější, ale možná jí to také bude ještě nějaký čas trvat. Pokud bude i nadále tlouci děti kolem sebe, aby si vydobyla, co chce, a pokud později ve škole nenechá kamarády při písemkách nic opsat, ač to sama bude vědět, pak je pravděpodobné, že ji život ve věci slušnosti a soucitu ještě pořádně vyškolí.
Kde bydlí mravnost?
Celá dlouhá staletí bděla nad lidskou morálkou církev. Když ale filosofové a psychologové začali se svým bádáním, poněkud původními pořádky a představami zatřásli: Výzkumy lidského mozku prokázaly, že lze přesně označit místo, kde se o dobrém a zlém rozhoduje v biologickém smyslu. Jde o část mozku přímo za čelem, těsně nad očními důlky, jinak též v prefrontálním kortexu čili čelním laloku. Jmenuje se amygdala a právě zde vyhodnocujeme, co vidíme a slyšíme. Právě tady odhadujeme, jak naše jednání bude působit na druhé lidi. Právě tady biologicky sídlí náš soucit a empatie.
Odkud to vědci vědí? Inu, vypozorovali, že lidé, kteří o tuto část mozku přišli například při úraze, ztratili schopnost soucítit a zcela pozbyli svědomí.
Velmi zvláštní je přitom to, že jiné části mozku nejsou schopny toto naše „mravní centrum“ zastoupit, takže případná poškození u dětí (např. při úrazech, k nimž naštěstí dochází velmi zřídka) způsobují, že z dotyčného nevyroste normální sociální jedinec, nýbrž člověk bez citu a ohledů k druhým.


title: Zimní péče o vaše vlasy

maintext:
Studené a sychravé počasí, přetopené místnosti a střídání teplot naší kráse neprospívají. Řeč je nejen o pleti, ale i o vaší hřívě. Když k tomu ještě připočtete fakt, že si občas nasadíte na hlavu čepici, dílo zkázy je dokonáno. I v tomhle ročním období to chce prostě znát pár triků, díky nimž budou vaše vlasy pořád korunou krásy.
Vlasy jsou díky povětrnostním a dalším vlivům v chladných měsících obvykle suché a hlavně hodně neposlušné. Ztrácí svou hedvábnou poddajnost, nedrží tvar a vaše snaha o jakýkoli styling tak přichází naprosto vniveč. Ptáte se proč? Vina padá skutečně na počasí. Na vině je nízký obsah vlhkosti studeného vzduchu venku i teplého vzduchu uvnitř. Pokud jde o čepici, je to celkem jasné. Její materiál přichází do těsného kontaktu s vlasovými vlákny, dochází ke tření a vzniku statické elektřiny. Teplo a tření ovlivňuje přirozenou strukturu vlasu. Dochází k poškození vlasové kutikuly a to vede k lámavým, zplihlým a matně vypadajícím vlasům, s nimiž se nedá dělat vůbec nic. Ptáte se, jaké je řešení? Pár tipů pro vás máme.
Stop poletování!
Co dělat, když je venku zima a vítr a vy byste si tak ráda vzala na hlavu čepici? Kolikrát radši mrznete a riskujete zdraví jen proto, abyste si nepoškodila svůj účes. Zkuste náš trik. Pokud jste majitelkou jemných a mastících se vlasů, před vysoušením vlasů fénem použijte na hřívu sprej pro objem nebo přípravek s recepturou se solí. Ten totiž zdrsní povrch vlasu a vaše hříva nebude ve výsledku tolik zplihlá. Sprej se vyplatí nosit v zimě s sebou v kabelce. Jestliže jsou vaše vlasy spíše suché, vsaďte na používání vlasových vosků a olejů nebo uhlazujících mlék. Pozor, nepřežeňte to s množstvím, stačí pár kapek, abyste účes zbytečně nezatížili.
Jestliže jsou vaše vlasy zplihlé, může to znamenat, že jsou málo hydratované. Pomoc existuje ve formě mnoha výrobků proti tomuto neduhu. Jsou to šampony, kondicionéry, masky). Jejich použitím vlasy opět získají na svém objemu.
Zatočte s lupy!
Koho občas trápí potíže s lupy, moc dobře ví, že na podzim a v zimě se jeho potíže zhoršují. Na vině je nedostatek vlhkosti ve vzduchu, který vede k vysušování pokožky hlavy. Ta produkuje méně mazu, což vede ke vzniku nepříjemných lupů. Jako „bonus“ pak můžeme připočítat i nepříjemné svědění. Řešením tohoto problému je používání šamponu proti lupům. Vsaďte na účinné produkty, které mají v receptuře pyrithion zinku, koupíte je například v lékárně, ale dají se pořídit i v drogeriích. Vždy se řiďte tím, co vyhovuje právě vám.
Už žádné lámání!
Teplo a tření vlasů o textilní vlákna čepic a kapucí ovlivňuje přirozenou strukturu vlasu, což vede k lámavým a matně vypadajícím vlasům. Chcete-li dodat své hřívě trochu života, zařaďte do své kosmetické výbavičky bohaté pečující kúry nebo oleje. Tyto přípravky uhladí poškozenou vlasovou kutikulu a vlasy tak budou krásně poddajné a zářivé. Nevíte, jak přesně používat vlasový olej? Zkuste přidat jednoduše pár kapek tohoto přípravku ke svému šamponu nebo vpracujte olej do konečků ještě vlhkých vlasů. Tak zůstanou krásně poddajné a zářivé. Nezapomeňte, že na kvalitu vlasů má velký vliv také složení vašeho jídelníčku. Zaměřte se na konzumaci listové zeleniny, fazolí, tučných ryb a ořechů. Tyto potraviny obsahují látky, které kštici posílí a dodají jí potřebnou pevnost a vitalitu.


title: Tři nástrahy, se kterými se setkáte před Vánocemi

maintext:
Adventní období nám nepřináší jen radost a pohodu, ale i spoustu nástrah, se kterými se musíme vypořádat. Koučka Iva Peláková představuje několik z nich.
Nedělejme ze sladkostí odměnu
V mnohých z nás setrvává představa, že Mikuláš dětem musí nadělit koš plný sladkostí. Pomiňme teď fakt, že cukr v takovém množství není vůbec zdravý a může způsobit mnoho zdravotních problémů i závislost. Ponožkou plnou čokolád a bonbonů vytváříme ve svých nejmilovanějších velmi škodlivý návyk. „Nutíme jim představu, že sladkosti jsou za odměnu, že jsou něco výjimečného. Vím, o čem mluvím,“ říká koučka a lektorka seberozvoje z Tvůrčí školy Láry Fáry Iva Peláková, „Dodnes, když se mi něco povede, běžím si za odměnu koupit dortík. Nebo dva. Množství snědených odměn je na mně po těch letech dost vidět. Nedělejte svým ratolestem totéž. Sladkost není odměna. Je to prostě jen jídlo, které by mělo být v rozumném množství přirozenou součástí našeho života. Ne něco speciálního,“ dodává Iva Peláková.
Tím, že si děti zafixují sladké jako něco, na co se mají těšit, přestávají vnímat jeho chuť. Soustředí se pouze na pocit vítězství. Takže klidně cucají laciné bonbony, které jim ve skutečnosti ani nechutnají, ládují se nekvalitními čokoládami, i když některé by po chuťové stránce daly přednost třeba ovoci.
Mikuláš by tedy letos mohl zkusit nadělit zdravější variantu v podobě oříšků, exotického ovoce nebo třeba drobného věcného dárku. „Sladkosti mějte doma, nezakazujte je, ale ani je nestavte na piedestal,“ doplňuje Iva Peláková.
Nestrašme děti čertem
Jistě to znáte i u sebe… Když vás někdo nutí něco dělat a děláte to jen proto, že máte strach (například, že ztratíte práci, že se shodíte v očích druhých apod.), není to to samé, jako když danou věc děláte, protože se vám chce. Snažte se svým dětem pomoci nalézt vnitřní motivaci. Vysvětlete jim, jak si představujete, že se mají chovat a domluvte se s nimi, jak to vidí ony. Můžete tak dojít k souladu, aniž byste potřebovali bič v podobě trestů, příkazů a zákazů. Vrcholem takového biče je postava čerta.
Pokud Mikuláše, čerta a anděla berete jako legraci, zpestření a zážitek, je to v pořádku. Ale když chcete děti čertem strašit, dosáhnete tak jen toho, že budou vyděšené a obvykle ani nebudou vědět, za co jsou konkrétně tak trestané. „Pro děti to může být skutečně až traumatický zážitek,“ upozorňuje Iva Peláková a vypráví vlastní příhodu z dětství: „Nezažila jsem nic tak hrozného jako malé dítě, ale až jako starší, když jsem chodila převlečená právě za čerta spolu s kamarády. Někteří rodiče chtěli, abychom nechali Mikuláše a anděla doma, už to mi nebylo příjemné. K zážitku přece patří všechny tři postavy. Nezapomenu však na rodiče, kteří chtěli pomocí čerta zbavit své dítě dudlíku. Malý kluk musel dudlík odevzdat čertovi, tedy mně, do pytle, jinak mu hrozilo, že v pytli skončí sám. Umím si představit ten strach, zoufalství a křivdu, které dítě cítilo. Brečelo a já trošku taky. Už ani nevím, jak to s dudlíkem dopadlo, ale okamžitě jsem cítila, že tohle už nikdy dělat nebudu. Existují desítky lepších způsobů.“
Dejte si chvilku k zamyšlení, co vlastně po dětech chcete, když říkáte, aby byly hodné. A co si pod tím asi představují děti samotné? Opravdu je to tak špatně, když se nám něco nechce, něco nás naštve nebo když uděláme chybu? „Chápu, že rodiče někdy ztrácí nervy a hlavně chtějí svým dětem předat co nejlepší vychování. To je v pořádku. Ale řekla bych, ať hodí kamenem ten, kdo je bez viny. Děti přece, i když se to třeba někdy nezdá, nechtějí dělat svým rodičům ze života peklo. Chyby děláme všichni a je to moc dobře, protože se z nich učíme,“ říká Iva Peláková a vysvětluje, že po dětech vlastně chceme velmi abstraktní věc, kterou si neumějí představit. A navíc ji ani sami nedodržujeme, protože to reálně není možné. Děti se tak naučí například nevyjadřovat svůj názor, protože to může být špatně, nebo se nedokážou ani v budoucím životě rozhodovat – vyčkávají, co budou chtít rodiče anebo jiní lidé. Dítě zkrátka takzvaně zlobí (což ve skutečnosti znamená jen to, že svým chováním neodpovídá ideálům dospělých) tehdy, když mu chybí pozornost, zkouší hranice nebo má nějaké trápení. Nechte tedy Mikuláše, čerta i anděla dětem jako hezkou vzpomínku, legraci, možná trochu tajemství, ale ne jako strašáka, či dokonce trauma.
Nedělejme z Vánoc období stresu
Někdy se maminky až moc snaží, aby aspoň o Vánocích bylo všechno naprosto perfektní. Jenže se snaží tak moc, že jsou celé uhnané a vystresované. Úklid a vaření jsou postaveny před domácí pohodu a prima rodinnou atmosféru. „Naplánujte si, jaké pocity chcete v průběhu Vánoc zažívat. Co jsou příjemné zážitky, o které nechcete přijít? Na čem doopravdy záleží? Pevně věřím tomu, že nikdo z vás nezmíní vytřenou podlahu. Hlavní je přece rodinná atmosféra, těšení se, radost,“ vyjmenovává Iva Peláková a zároveň varuje, že stres se přenáší i na děti. Děti zkrátka nedokáží být v pohodě, když se rodiče hádají, maminka nestíhá a všechno je v přílišném shonu. S největší pravděpodobností pak celá rodina s dětmi ve vedení onemocní a Vánoce si tolik neužije. Místo patnácti druhů cukroví vám jistě udělá radost třeba jen pár nejoblíbenějších. Děti se nebojte do příprav zapojit. Ušetřený čas věnujte rodině a místo materiální podoby Vánoc předejte dětem opravdové hodnoty.


title: Dárek od Ježíška!?

maintext:
Chcete opravdu pěkné Vánoce? Pak vezměte velkou porci schopnosti vcítit se, špetku schopnosti překvapit druhého a hromadu balicího materiálu.
Vhodný dárek – co to je?
Vhodný dárek přináší radost, je překvapením a podaří se vždy, když se člověk do druhého alespoň trochu dokáže vžít. Zásadní otázkou je, z čeho bude mít ten, koho chci obdarovat, opravdu radost. Nevycházejte proto ze svého přání a nedarujte panenku, kterou jste si jako dítě velice přála, ale nikdy ji nedostala. Třeba si vaše dcera mnohem raději hraje s dinosaury.
A ještě něco: Rovněž záleží na obalu. Již malá pozornost udělá hodně, když je zabalená do pěkné krabice s velkou mašlí. Děti mají obzvlášť rády vybalování, milují, když napětí stoupá.
Darujete-li svému dítěti něco velkého, například policejní auto nebo obchůdek, přidejte k tomu ještě něco malého (pexeso, sponu do vlasů nebo figurku rytíře). Předškolák totiž neocení velikost, ale množství dárků. A dva dárky jsou lepší než jeden, i když ten jeden je obrovský.
Musí být dopis Ježíškovi zcela splněn?
V žádném případě! Nebo máte doma místo pro hračkářství? Je důležité vycítit, co si dítě opravdu přeje, a co si jenom myslí, že musí mít. Přání, které přichází ze srdce, poznáte podle toho, o čem dítě nejvíc mluví, například vysvětluje, co všechno by mohlo dělat s podzemní garáží pro autíčka.
Proč jsou pedagogicky cenné dárky často odmítány?
Protože s naučnými a z pedagogického hlediska cennými dárky jsou často spojena různá očekávání. Dítě pozná, že nejde jen o to, aby se radovalo, ale také například o to, aby si cvičilo jemnou motoriku. Z toho vyplyne pocit: nejsem dost dobrý, nejsem akceptován takový, jaký jsem. A samozřejmě se bude divit, když vybalí sadu pro modelování, ačkoliv si přálo pirátskou loď. A tak přání vlastně nebylo splněno a zklamání je v takovém případě normální reakcí.
Jak zvládnout sourozeneckou závist?
Velmi důležité je, aby každé dítě dostalo stejný počet dárků. Není nic mrzutějšího, než když má sourozenec více věcí k rozbalování. Děti srovnávají spíše počet předmětů, protože hodnotu jednotlivých dárků ještě neumějí ocenit. Jestliže sestra považuje právě dárek druhé sestry za mnohem zajímavější, můžete navrhnout časově omezenou výměnu. Předpokladem samozřejmě je, že obě strany s tím budou souhlasit.
Je důležité, aby děti obdarovali rodiče?
Ano, neboť dárky z lásky jsou vlastně materializované city. Podle vzoru svých rodičů se děti nejlépe učí, jak pěkné a naplňující je darovat radost. A vycítí také, že rodiče se mají rádi, když si dělají starost s dárky a vzájemně si připravují překvapení.
Můžeme dítěti věnovat také praktické „měkké“ dárky, například pyžamo?
Ano. Hezčí však je, když hlavní dárek neplní funkci, ale je prostě jen pro radost. Něco praktického jako druhý dárek je zcela v pořádku. Tak se dítě učí ocenit i věci každodenní potřeby.
Kdy nastává přemíra dárků?
Když si dítě jednotlivých dárků nevšímá a některé dokonce nechá nevybalené – to je důkaz, že se to s dárky přehnalo. Druhý den dítě buď nadále nejeví zájem o nové věci nebo se nedokáže rozhodnout, s čím si má začít hrát. Můžete tomu předejít tím, že včas před Vánocemi promluvíte s příbuznými a o pořízení nákladnějších věcí se podělíte.
Mají děti právo na nevkusnosti?
Určitě, dokud se to pohybuje v mezích, které my sami jsme ještě ochotni přijmout. Neboť kýč nebo nějaká nevkusná či „nevýchovná“ hračka, která se zakazuje, je o to více žádoucí. Jestliže si váš malý chlapec přeje nové seriálové figurky, udělejte mu radost, přestože vy je považujete za umělohmotný odpad. Víte přece, že móda a trendy jsou pomíjivé. Z dlouhodobého hlediska vkus dítěte ovlivňujete vy a ne všichni ostatní.


title: Jak dodat odvahu malým strašpytlům?

maintext:
O strachu z duchů, vody a jiných tajemných věcí… Jak se děti vyrovnávají se strachem a jak můžeme pomoci my
V prvních letech života mají děti strach z řady věcí, které si ještě nedovedou vysvětlit. Tyto vývojově podmíněné strachy časem samy odezní. Tříleté děti tak například už vědí, že rány se časem zahojí, a když upadnou, že se nerozbijí, ale zůstanou vcelku. Jiné úzkosti, jako například strach ze samoty nebo ze tmy, se opakovaně objevují v různých situacích a mohou s rozličnou intenzitou přetrvávat po celý život.
Psychologové od takovýchto strachů odlišují strachy podmíněné výchovou. Mohou vzniknout z tlaku a hrozeb dospělých, a to především tehdy, pokud dospělí dětské strachy ignorují nebo se jim vysmívají. Ale bojácné naladění dětí a strach může zapříčinit i takový styl výchovy, kdy rodiče o své děti pečují až příliš, nepřipouští jejich samostatnost a své potomky „halí do ochraňující mlhy“, říká italská terapeutka, zabývající se léčbou strachu, Evi Crotti. Výchova zcela oproštěná od strachu také neexistuje. Nezáleží na tom, s jak velkou mírou opatrnosti jsou děti vychovávané, strachy se vyskytnou vždycky. Děti vycítí, že strach k životu patří a že se mu člověk musí umět postavit, aby se stal samostatným. Tento prožitek je důležitý i proto, aby se u dítěte mohl vyvinout stabilní pocit vlastní hodnoty. Samy se proto často postarají o to, aby se alespoň trochu bály. V pěti, šesti letech objeví i příjemnou příchuť strachu, kterou pociťují při vyprávění hrůzostrašných historek či při hře ve tmě.
Jak se strachy nejlépe zacházet?
Co možná nejvíce uvolněně. Děti jsou samy schopné najít strategie, jak se se svými strachy vypořádat. Úzkostlivé děti potřebují účast a náklonnost (mladší děti i plyšáka, oblíbený šátek či nějaký rituál). Soucit nepomáhá! Jen celou situaci zhoršuje, protože zesiluje pocit slabosti, nemohoucnosti a nekompetence. Rodiče nejlépe udělají, když pokaždé znovu zopakují, jak moc rozumějí tomu, že se jejich dítě bojí tmy. Když vezmou dítě za ruku a rozhodným hlasem například pronesou: „Ano, je tma. Je to proto, že je noc a lidé by měli spát. A to teď také uděláme.“
Pokud se malým strašpytlům podaří své strachy formulovat do slov, hry nebo obrazu, většinou se podaří je vlastní vůlí i překonat. Pro rodiče pak často může být překvapivé, jaké z jejich pohledu neškodné, ale přesto konkrétní důvody ke strachu dětí mají. Rodiče mohou své děti i postupně zvykat na jednotlivé situace, které v nich vyvolávají strach. Pokud má nějaké dítě strach z vody, nejspíš do ní zpočátku ponoří jen konečky prstů a když si na takovou situaci zvykne, ponoří nejspíše již celé chodidlo. Může to znít dost komplikovaně, ale když si na to dítě zvykne, rodiče vypozorují, že dítě spěje k stále větší a větší samostatnosti. Pokud ale přesto nedojde ke zlepšení a určitému uvolnění strachu v konkrétních situacích, je třeba celou záležitost podrobněji prozkoumat a eventuálně probrat i s dalšími lidmi, které dítě dobře znají – s vychovatelkou, s babičkou, ale nakonec i s dětským psychologem. Rozhodně by nebylo totiž dobré, kdyby se v dítěti strachy usadily trvale. To by mohlo způsobovat i nemoci.


title: Miminka a akné?

maintext:
Ano, někdy to skutečně vypadá tak. Rozlište však to novorozenecké od pozdějšího, tzv. kojeneckého. Zde je pár tipů pro vaši orientaci:
Jak to vypadá?
Novorozenecké akné (acne neonatorum) se vyskytuje především na tvářích, méně často pak na bradě nebo čele. Novorozeneckým akné, které se projevuje červenými puchýřky se žlutavým středem, tj. uhříky, trpí asi 20 % dětí, čtyři z pěti postižených jsou chlapci. Naštěstí je tato vyrážka neškodná. Objevuje se asi kolem třetího týdne, mizí sama, bez léčby po několika týdnech někdy až měsících, a nezanechává na pokožce žádné stopy. A protože dokonce ani nesvědí, miminkům to nijak nevadí a nečiní je to neklidnými.
Co za tím vězí?
Nic, co byste sami mohli ovlivnit. Pokud se děťátko náhle osypalo pupínky, neznamená to, že byste udělali něco špatně. Vyrážka také nemá nic společného s výživou. Novorozenecké akné je způsobeno chybnou funkcí mazových žlázek, nejspíše podmíněnou vyšší koncentrací mužských hormonů, kterou si dítě přináší ještě z prenatálního období. Odborníci však v této otázce ještě nemají zcela jasno.
Co můžete dělat?
Péče o postiženou pokožku je zcela jednoduchá. Klidně používejte nadále svou oblíbenou dětskou kosmetiku, jen v obličejové části se snažte, aby pokožka zůstala spíše sušší. Zbytky mléka po kojení nebo sliny co nejdříve odstraňujte suchým čistým ubrouskem, ale nejlépe uděláte, když umyjete čistou vodou a osušíte. Důležitá ale je, abyste s pupínky samotnými vůbec NIC nedělali! Nesnažte se uhříky vymačkávat, to by akné u miminka jen zhoršilo. Kromě toho by mohly po takovéto „léčbě“ zůstat jizvy.
Kdy je čas navštívit lékaře?
Pokud se ty samé pupínky objeví mezi třetím a šestým měsícem, nehovoříme již o novorozeneckém, nýbrž kojeneckém akné (acne infantum). Tato pozdější forma je zpravidla podmíněna dědičně a bývá předzvěstí pozdějšího akné v období puberty. Kojenecké akné již může jak svědit, tak může zanechávat jizvy. Co dělat, abyste zabránili miminku ve škrábání? Rozhodně navštivte dětského lékaře. Při mírných změnách na pokožce může lékař doporučit jemnou péči, například prostředek, který podpoří obnovu kůže. Při silnějším postižení je pravděpodobné, že bude nezbytná léčba antibiotiky.


title: Miminka v paralelním světe

maintext:
Haló, rodiče, kde jste? Ve virtuálním světě přece! Ale tam miminka nemůžou, nechte tedy mobilní telefony a tablety občas vypnuté. Zdá se vám to staromódní? Ale je to opravdu důležité pro vývoj dítěte.
Ta maličká je obdivuhodně trpělivá. V kočárku vesele kope nožičkama, mává ručkama, dumlá si paleček. Když kolem projde velikánský hafan, řekne mu z očí do očí potichoučku: „Haf-haf.“ A napodobí pouličního klavíristu: „Lálálalálalá“.
A přitom nespouští pohled ani z mámy – jednou se na mě přece musí podívat! Ale ne. Protože její oči visí na takové malé krabičce, o které holčička ví jen tolik, že ji nesmí strkat do pusy. Trpělivost malé slečny vydrží tak na půlku délky pěší zóny, pak se však vyčerpá a spustí se rozhořčený řev, který matku překvapí a udiví: „Copak se zas děje, broučku?“
Zase? Tomu dítku je tak odhadem jeden a půl roku. A právě teď bylo víc jak čtvrt hodiny vyloučeno z vesmíru své matky. A to zrovna v okamžiku, kdy jedou po pěší zóně, kde se toho tolik děje, kde je tolik nových podnětů, které by holčička ráda s maminkou sdílela. Každých pár metrů je tu přece něco nového v jejím malém světě, co by jí máma měla vysvětlit.
Když pozorujeme tento střet mezi matkou a dítětem, mezi nimiž stojí smartphone nebo tablet jako velká čínská zeď, na chvíli zatoužíme po méně technizovaném světě. Bylo to však dříve lepší? Ne bezpodmínečně. Děti ale neměly v technických vynálezech takovou konkurenci, protože jednoduše ještě neexistovaly. Tehdy jsme dítě občas posadili na deku s rohlíkem v ruce, abychom měli chvilku vyřídit si telefon. Dnešní generace rodičů bez přestání komunikuje, je na sociálních sítích a neustále online. Stalo se to nedílnou součástí našich životů a nejde to jen tak najednou utnout jen proto, že se člověk stane otcem nebo matkou.
Ale to ještě neznamená, že je to úplně v pořádku. Můžeme o tom samozřejmě polemizovat, že? Naše tvrzení dokládají i zahraniční zkušenosti. Vězte, že prvními a nejdůležitějšími nepřáteli techniky jsou přitom – právě děti! V jedné nedávno zveřejněné studii, realizované výzkumným ústavem Yougov v Norsku a Švédsku, kde respondenty byly děti spíše z měst menší a střední velikosti, se až 30 % z nich vyjádřilo, že postrádají větší pozornost svých rodičů. Přitom ti malí, kteří tvořili výzkumný vzorek, nemluvili o čase, který rodiče tráví v práci. Dotázaným dětem ve věku mezi pěti až osmi lety více vadilo, že v době společně stráveného času se rodiče uzavírají před nimi do virtuálního světa přes nejrůznější internetová připojení. Z yougovského dotazníku je zřetelně slyšet dětské SOS: „Haló, rodiče, kde jste? Ohlaste se!“
Copak chybí dítěti, jehož protějšek je často na síti?
Aby se dítě správně vyvíjelo, potřebuje rodiče. Potřebuje jejich podněty, nutně potřebuje odpovědi na své otázky (i když je například prozatím klade beze slov), potřebuje neustále důkazy lásky i nekončící dialogy, které jsou tak důležité pro rozvoj řeči. Právě pro podněcování řečových dovedností je nesmírně důležité, aby rodiče se svými miminky, batolaty a vůbec se všemi generacemi dětí neustále mluvili. Rodiče samozřejmě nemusí s dítětem mluvit celý den, přemíra je stejně škodlivá jako nedostatek komunikace. Jak ale vědci z univerzity z Yale také zjistili, dítě, které je neúnosně stimulováno, si vysloveně vytváří obranu proti přemíře podnětů – zablokuje svůj učební potenciál, dělá, jak se říká, že je hloupé.
Ale jak poznáme, kolik komunikace je ještě v pořádku a kolik je už moc? Kdy se mozek začne z přetížení blokovat? V případě, že přijde mohutný tok informací, které dítě nedokáže zpracovat. Když má k dispozici příliš málo odpočinkových fází, během kterých prostě nemusí nic – nemusí se nic učit, chápat nebo prožívat. Občas se dítě chce prostě s rodiči jen tak pomazlit či schoulit se bezpečně v náruči a vnímat jen ten příjemný pocit. Je to takový mozkový wellness pro nervové dráhy někoho, kdo prochází rekordním růstem a vývinem.
V tomto okamžiku vstupuje do hry opět elektronická konkurence. Každý dospělý, do jehož života tyto přístroje digitální komunikace neodmyslitelně patří, se totiž musí zatraceně namáhat, aby ignoroval vlezlý tón zvonícího mobilu jen proto, že má mazlící hodinku se svým děťátkem. Ale kdo to dokáže, ten udělá skvělou věc: dá svému dítěti pocit jistoty, že je pro něj to nejdůležitější na světě.
A teď další důležitá otázka: Nejsou to všechno jen hezká slova, která podporují rozmazlování? Nestanou se pak z našich dětí rozmazlené princezničky a princátka, kteří dospělým skáčou do řeči a stále musí být středem pozornosti? My tady ale hovoříme o malých jedenapůlročních „jezdkyních“ ve sporťáku či o dvouletých, kteří potřebují vaši plnou pozornost a potřebují třeba pofoukat jejich takřka neviditelné zranění na kolínku. Potřebují vaši pozornost, říkají si o ni a mají na to nárok, aby se jim jí dostalo. Později, až budou větší – předškoláci, tří-, čtyř- a pětiletí, pak mohou chvilku počkat, než táta zkontroluje poštu nebo máma domluví s kamarádkou. Už se totiž mezitím naučili, že se neztratí, když je na chvilku necháme samotné. A také už v tom čase budou vědět, že se mohou na tátu a mámu stoprocentně spolehnout.
Takže raději občas telefon vypněte, abyste se se svým malým potomkem mohli v klidu pobavit, pozorovat motýla v parku, sledovat bagr při práci na staveništi nebo koukat na brouka, který vylezl ze salátu a putuje po dřezu. Nemusíte pětkrát denně posílat do éteru jeho fotky a čekat na „lajky“, raději sdílejte s ním skutečnou realitu bez pixelů. Kdo tohle zvládne, nebude mít možná nejvíc fanoušků na Twitteru, ale zato dítě, které dostalo do vínku skvělé podmínky pro svůj vývoj.


title: Rodiče

maintext:
To, že děti mají období otázek “proč”, určitě víte. Zároveň si ale určitě vy sami kladete také několik záhadných otázek. Vybrali jsme pár z nich.
Proč snědí roční děti třeba i olivy či mrkvový dort a dvouleté už jen oblíbené těstoviny (maximálně s kečupem)?
Batolata neustále experimentují a jsou otevřenější všemu novému než větší děti. To platí i na oblast potravin. Podle odborníků zkoumajících lidské chování je to také pozůstatek z doby kamenné. Tenkrát byla potrava miminka bezpečná jen v blízkosti matky. Jakmile se však dítě naučilo chodit a častěji se vzdalovalo od matky, objevilo se nebezpečí. Dvouleté dítě, které bylo na cestě po stepi nebo na kraji lesa, mohlo snadno dát do pusy jedovatou bobuli – pokud by nemělo zabudovanou zábranu: „Vše, co je hořké nebo nějak neznámé, nepatří do pusy“! I když dnes naše dvouleté děti nejsou ve stepi, tento “evoluční bezpečnostní program” se zdá být stále platný a přináší s sebou, že malé děti, které se učí chodit a svůj akční rádius pozvolna rozšiřují, jedí nejraději sladké nebo chuťově neutrální potraviny. Brokolice, brambory s petrželkou a houbové rizoto k nim určitě nepatří.
Proč lze spící děti přenést z auta, aniž by se probudilo?
Protože dítě v porovnání s dospělým, nejenže spí víc hodin denně, ale také hlouběji – alespoň fázově. Běžně projdeme v noci několikrát spánkovým cyklem od lehkého spánku přes hluboký až k spánku, kdy se nám zdají sny. Při přechodu z jedné fáze do druhé se i krátce probudíme. U dospělých trvá tento cyklus asi 90 minut, u školáků 65 minut, u malých dětí 45 minut. To znamená, že jsou častěji v hlubokém spánku, ale také se častěji budí. Zda se přenos z auta do postele vydaří, závisí na tom, v jaké fázi spánku dítě zrovna je. Před půlnocí je fáze hlubokého spánku obzvlášť intenzivní.
Proč si tříleté děti nenechají při pěti stupních pod nulou na rukou rukavice (ani když jsme jim stokrát vysvětlili, že omrznou)?
Protože rukavice jsou úzké a nepohodlné. Protože pak v ruce nelze držet takřka nic. Především však proto, že ruce vymrznou až asi po deseti minutách, a to je ještě zadlouho, když jsou někomu teprve tři nebo čtyři roky. Opravdu, jak zjistili američtí výzkumníci, děti až do školního věku nedokážou ještě předvídat a plánovat. To znamená: nejsou schopni zatím odhalit příčinné souvislosti, čili uvědomit si souvislost mezi jednáním teď (bez rukavic) a následky v budoucnosti (zkřehlé ruce). Malé děti, které neudělají hned to, co jim řekneme, nejsou tvrdohlavé, jen jim to šrotí v hlavičce ještě jinak. Až když budou mít ruce studené a prsty zkřehlé, pochopí, co jsme jim před deseti minutami předpověděli a rukavice si zase navléknou – možná…
Proč malé děti vyhrávají v pexesu?
Nemluvíme tom, že by dospělí chtěli nechat vyhrát děti, ale o tom, děti si opravdu dokážou lépe zapamatovat, kde leží protějšek pejska, kočičky či myšky. Z několika důvodů: zaprvé nervové buňky dětí jsou dvakrát lépe propojené než dospělých. Tím je daná vyšší vštípivost. Zadruhé malé děti ještě nemyslí abstraktně, o to více v detailech. Nepamatují si „šelmu“ jako pojem, a proto nezamění pak leoparda s tygrem. Pamatují si totiž pruhy (nebo skvrny), a proto zřídkakdy sáhnou vedle. A zatřetí: děti si při hraní dávají jasné priority: chtějí bezpodmínečně vyhrát a soustředí se zcela na psa ve třetí řadě vlevo, zatímco my dospělí už zase odbočujeme a přemýšlíme, co musíme zítra nakupit!


description: Zpravodajství o zlatě, zejména o investičním zlatě. Aktuální změny ceny na světových trzích, odhady dalšího vývoje ceny zlata, analýzy, komentáře a doporučení k investičnímu zlatu.

title: Zlato - zpravodajství


title: Germar Rudolf: Holocaust pod lupou

maintext:
Skutečnost popsanou Noltem – že etablovaní historici, média, justiční systém i společnost celkově podezírají revizionistické autory, že jsou stoupenci nebo aspoň sympatizanti nacistické ideologie – lze vystopovat v dlouhé řadě publikací, jejichž vrcholem je práce Kogona, Langbeina a Rückerla, v níž revizionisty nechutně pomlouvají a podezírají ze všeho možného, ale nikoho nejmenují ani necitují jedinou revizionistickou publikaci, aby se o tom čtenář mohl sám přesvědčit. Tato pseudoargumentace etablovaných historiků vždy směřuje ktémuž, totiž k obviňování revizionistů z obhajoby nacistického systému neboli jinak řečeno z bezpodmínečného rozhodnutí obhajovat nacistický systém i navzdory údajné realitě. Pokud někdo něco obhajuje, pokládá to za obhajoby hodné, tj. v tomto případě musí být sympatizantem nacismu.
Na tomto místě je třeba konstatovat, že nikdo z autorů podílejících se na této práci nemá ideologicky blízko k nacismu. Krom toho takové obvinění věcně nijak nevyvrací naše argumenty. Lze tedy oprávněně mít za to, že se etablovaní historici uchylují k těmto útokům jen proto, aby odvedli pozornost od věcných otázek, které evidentně nedokážou zodpovědět. Každopádně je jasné, že pokud se někdo vyhýbá věcným argumentům pomocí politických obvinění, nemůže k tomu mít vědeckou motivaci, neboť vědecky motivovanému badateli jde v první řadě právě o věcnou argumentaci. Za politickými obviněními může být jedině politická motivace, čímž se ovšem obvinění z politické manipulace s historií jako bumerang vrací jim.
Ať si každý čtenář sám odpoví, s čím k této knize přistupuje, protože:
„Pokud si myslíte, že musíte zkoumat badatelovu motivaci, musíte zkoumat rovněž motivy těch, kteří se v této věci trvale vyslovují proti intelektuální svobodě. Pokud nechcete zkoumat motivy na obou stranách sporu, možná (snad mi prominete) byste měli zkoumat své vlastní.“
Rovněž v rámci debaty o holocaustu nepřipouštíme odklon od tématu k určitým marginálním otázkám, do nichž možná začali zabředávat někteří revizionisté – například scestné teorii, že se nacisté uchýlili k vraždění Židů v rámci sebeobrany po vydání knihy T. N. Kaufmana Německo musí zemřít!, nebo teorii (podle mezinárodního práva neudržitelné), že po vyhlášení války Třetí říši mezinárodními židovskými soukromými (!) organizacemi nacisté po právu internovali všechny Židy ve své sféře vlivu jako příslušníky nepřátelského národa. Navíc tuto mylnou tezi obvykle propagují lidé, kteří zároveň odsuzují sovětské deportace Povolžských Němců na začátku německo-ruské války v roce 1941, nebo americké internování Němců a Japonců po vstupu USA do války. Tyto okrajové záležitosti neřešíme. Cílem této knihy není ospravedlňovat nebo nějak odůvodňovat prokazatelné bezpráví. Jde nám výhradně a jedině o otázku, zda dnes předkládané důkazy holocaustu – definovaného jako záměrné, plánované masové vraždění Židů ve sféře vlivu Třetí říše – dostačují k tomu považovat ho za věrohodný, zejména pokud jde o masové plynování, nebo zda nové důkazy volají po revizi historie.
Tvrzení, že se holocaust, tak jak je definován výše, možná vůbec nestal, je pro soudobou historii i všechny s ní přímo či nepřímo provázené oblasti života pochopitelně výbušné. Toho jsme si plně vědomi. Nesmíme však zapomínat na jednu věc: když oficiální Institut für Zeitgeschichte nejpozději od roku 1955 tvrdil, že masakr víc než 20 000 příslušníků polské elity v Katyni i jinde v roce 1940 spáchali Sověti, německá média mohla šířit pravdu o Katyni i navzdory opačně znějící sovětské propagandě, jež skončila až v roce 1990. Přesto levicová média tuto komunistickou propagandu bezmyšlenkovitě papouškovala až do konce 80. let. Důvod patrně spočívá v politické, tzn. nevědecky motivované snaze nezbavovat Třetí říši viny ani v případech, kdy je to nevyhnutelné. O to víc to platí v případě větších revizí, které by nakonec mohly zpochybnit politicky žádoucí jedinečnou a bezpříkladnou špatnost nacistického režimu.
To však není jediný problematický případ, kdy média z ideologických důvodů popírají pravdu. Existují oblasti moderní historie, v nichž si média ani mnozí historici s nějakou poctivostí nelámou hlavu. Například skoro celá soudobá německá historiografie čtyři desetiletí bojovala za tvrzení, že německé tažení proti Rusku bylo nemilosrdné přepadení s jediným cílem, získat na úkor Slovanů životní prostor na východě. To se pokládalo za axiom až do doby, kdy V. Suvorov a E. Topitsch předložili přesvědčivé důkazy, že ruské tažení byla ve skutečnosti preventivní válka proti na úder se připravujícímu Sovětskému svazu – což se samozřejmě s politikou Lebensraum (životního prostoru) Třetí říše nemusí vylučovat. Po rozpadu SSSR a otevření jeho archivů historici stojící proti tezi preventivní války najednou zmlkli; obzvlášť německá média – v rozporu s těmi ruskými – ale šíří lež o útoku na mírumilovné Rusko dál. Filosof Topitsch ani ruský důstojník v exilu Suvorov nejsou němečtí historici a přesto jejich výzkum vedl k radikálnímu obratu v myšlení. Je pravda, že se mnozí historici Topitsche a Suvorova bojí následovat, protože je znepokojuje zastávat tezi, která by Třetí říši zprošťovala nějakého zlého činu.
I do dalšího citlivého tématu se napřed musel pustit cizinec a až pak se jím začali zabýval němečtí historici. Kanaďan James Bacque v roce 1989 vydal knihu, v níž dokázal, že Američané, Kanaďané a Francouzi v letech 1945 až 1947 úmyslně vyhladověli na smrt asi milion německých internovaných civilistů, což je genocida. Protože podle Bacqueho sovětské archivy odhalují asi 450 000 odvlečených německých vězňů zemřelých po válce v Rusku a protože se už dlouhá léta ví, že se ze spojeneckého zajetí nevrátily asi 1,4 miliony Němců, Bacque si myslí, že může stanovit počet ztrát v táborech dnešních německých přátel, západních spojenců, poměrně přesně na milion. Celkové poválečné ztráty způsobené spojeneckou politickou likvidace Německa odhaduje na nejméně 5,7 milionů. Reakce mnoha německých historiků na toto (sebe)obvinění, že USA, Kanada a Francie spáchaly genocidu vůči německému národu, byla taková, že popřeli správnost jeho analýzy a pustili se do obhajoby spojenců.
Výzkum koncentračních táborů založených po válce ve východní a jihovýchodní Evropě k internaci většinou německých obětí bez rozdílu, přičemž tam mnohé čekala trýznivá smrt, širší mezinárodní veřejnosti představil rovněž Neněmec John Sack. Ten ve své knize popisuje, jak se převážně židovští dozorci v polských koncentračních táborech hrůzostrašně mstili většinou nevinným Němcům, posbíraným víceméně náhodně. Peripetie kolem vydání knihy v Německu názorně dokládají, co je to za stát. Mnichovské vydavatelství Piper Verlag né meckou verzi vytisklo, ale těsně před vydáním se rozhodlo celý náklad skartovat, protože nechtělo přispívat k „relativizaci“ pohledu na německé zločiny vůči Židům a rovněž nechtělo ukazovat Židy jako pachatele. Sack nakonec německého vydavatele našel. (Podotýkam, že ide o tzv. „dokumentárnu“ beletriu, ktorá však s faktografiou nemá absolútne nič spoločné, podobne ako Denníky Anny Frankovej – pozn. ::prop)
Podobně paradoxní je už celá desetiletí situace ohledně viny za bombardování německého civilního obyvatelstva. Zatímco Britové svou vinu otevřeně přiznávají (a dokonce jsou na ni hrdí), velká část německých historiků trvá na tom, že úplně za všechno mohl Hitler, i za bombovou válku proti německým civilistům.
Pokud člověk sečte vie než půlmilión německých obětí spojeneckého bombardování (porušujúcího mezinárodní právo), 1,4 miliony obětí spojeneckých táborů na vyhladovění, 2,1 milion obětí vyhánění z německých východních oblastí a statisíce obětí hladu a nemocí z počátku implementace genocidního Morgenthauova plánu, dostane zhruba 6 milionů Němců zabitých spojenci a jejich spolupachateli, úmyslně nebo minimálně hrubou nedbalostí, důsledku porušení mezinárodního práva. Tento počet se blíží jinému, naprosto symbolickému číslu.
Vzhledem k pohromám, které na německé vědce v oblasti moderní historie v posledních letech dopadají, je pochopitelné, že pokud nemají přijít i o poslední špetku věrohodnosti, musí podle většiny zůstat nedotčený aspoň holocaust. David Irving (další Neněmec) vzhledem ke skutečnosti, že se nenašel žádný Hitlerův rozkaz k vraždění Židů ani dokument, z něhož by vyplývalo jeho vědomí či souhlas s masovým vražděním, v roce 1977 přišel s tezí, že Hitler o vraždění nejspíš vůbec nevěděl. M. Broszat na to správně reagoval slovy:
„Irvingova teze se dotýká samotného nervu věrohodnosti historiografie nacistického období.“
Jenže co z té věrohodnosti zbývá, pokud se holocaust vůbec nestal? Tato revizionistická teze, rozvíjená v posledních desetiletích především občany spojeneckých zemí, se nejen dotýká samotného nervu věrohodnosti historiografie, ale úplně ho likviduje. Proto po vydání této knihy musíme počítat s adekvátními reakcemi historiků zbavených onoho nervu. Ale může v této otázce vůbec jít o nervovou slabost jistých historiků a jejich stoupenců, nebo ve skutečnosti nejde o nic jiného než o zjištění historické pravdy? A nejde také o otázku, jestli ještě v Evropě skutečně platí svoboda vědy a svoboda názoru, zda lidská práva, morální základ západní civilizace, skutečně ještě zaručují to, co slibují? Polokonzervativní deník Welt každopádně v pobouření nad již zmiňovaným rozsudkem (nejvyšší soud v. Deckert) požadoval, aby revizionisté nebyli bez zbytečných cavyků s vyslýcháním svědků odsuzováni za útoky proti židovské důstojnosti, ale jako další důvod uvedl, že:
„kdo popírá Osvětim […] otřásá také samotnými základy sebepojetí této společnosti.“
Levicový týdeník Die Zeit rovněž vysvětlil, proč musí být diskuse o holocaustu umlčována justičním systémem a Úřadem pro ochranu ústavy:
„V sázce je morální základ naší republiky.“
Nikoliv, dámy a pánové od novin, pravý opak je pravdou! Kdo ohrožuje akademickou svobodu a svobodu slova, ten otřásá samotnými základy sebepojetí německé společnosti a ohrožuje morální základ Německa!
Leda že by se Spolková republika Německo nedefinovala podle lidských práv stanovených v její ústavě, ale podle panující víry v holocaust. Jenže aby po nás někdo mohl chtít toto akceptovat, muselo by to být černé na bílém napsáno v ústavě – po předchozím schválení německým národem.
To, že za výše citované novinové články nemohly pouze přechodné záchvaty šílenství, brzy dokázal Welt, když napsal:
„Kdo popírá pravdu o nacistických vyhlazovacích táborech, zrazuje principy, na nichž byla vybudována Spolková republika Německo. Tento stát má být bojující demokracií, která se brání, když ji antidemokraté chtějí rozvrátit.“
A máme to: kdo má odlišný názor na některá historická témata, je antidemokrat.
K nepřímému obvinění Welt, že autoři této práce jsou antidemokraté, bych chtěl podotknout, že by podle mého názoru demokratickým právům v této zemi prospěla všeobecná účast lidu na rozhodovacím procesu. Vzhledem k podmínkám popsaným v tomto úvodu, jimž jsme my badatelé a vědci v Německu i dalších západních zemích vystaveni, je evidentní, že tyto země trpí značným deficitem demokratických a lidských práv – nejen v rámci svobody názoru, výzkumu a vědy, ale i v rámci přístupu do médií.
Další příklady ukazují, že výše citovaná mediální prohlášení nejsou jen názorem několika mediálních postav, ale spíš skutečným přesvědčením většiny německých elit. Tak třeba bývalý prezident Richard von Weizsäcker byl citován, jak řekl, že nikoliv NATO, ale Osvětim představuje [německý] raison d’etat.“
K tomuto pohledu se nedávno přihlásil ministr zahraničí Josef Fischer:
„Všechny demokracie mají základy, základní kámen. Pro Francii to je rok 1789. Pro USA Deklarace nezávislosti. Pro Španělsko občanská válka. Pro Německo to je Osvětim. Může to být jedině Osvětim. Podle mého mínění vzpomínka na Osvětim, ‘už nikdy Osvětim’, může být jediný základ nové berlínské republiky.“
Němečtí právníci nabízejí podobné argumenty:
„Holocaust a jeho přiznáni je normativní základ naší [německé] ústavy. Legitimita našeho základního zákona – ve smyslu zaslouženého uznávání – stojí na přiznání nacistických zločinů, které si vyžádaly životy Židů v en masse technologickém zničení.“
V německém Bundestagu (parlamentu) byl přednesen a aplausem poslanců všech (!) stran potvrzen tento názor:
„Kdo bagatelizuje nebo popírá nacistické masové vraždění Židů čili holocaust, musí vědět, že útočí na demokratické základy.“
S jakým ohněm si zahrávají, jasně ukázal Patrick Bahners, když ohledně rozsudku proti předsedovi pravicové Národnědemokratické strany Německa Günteru Deckertovi napsal:
„Kdyby bylo Deckertovo [revizionistické] ‘chápání holocaustu’ správné, byla by Německá spolková republika postavena na lži. Každý prezidentský projev, každá minuta ticha, každá historická kniha – všechno by bylo lživé. Popíráním holocaustu Spolkové republice upírá její legitimitu.“
Kdo se sanží zakládat legitimitu existence Spolkové republiky Německo na pravdivosti či lživosti jednoho detailu moderní historie (a skoro všechna hlavní média i mnozí politici to poslední dobou dělají), má naprosto mylnou představu o základech této republiky, která není založena na holocaustu, ale na jednotě jejích občanů a na nezcizitelných lidských a národních právech. Takový člověk se zároveň dopouští několika neodpustitelných hříchů. Za prvé dává nepřátelům dnešní německé republiky snadné prostředky ke zničení daného systému. Za druhé je nezodpovědné a absurdní odvozovat legitimitu státu od „detailu historie“. Když je člověk konfrontován s tímto názorem, musí být na pochybách, co si myslet o státu, který se pod pohrůžkou obžaloby snaží zakotvit určité názory na historii jako definitivní pravdu a který špiní disidenty jako nepřátele demokracie. Friedrich Karl Fromme, koeditor deníku Frankfurter Allgemeine Zeitung a člověk rozhodně mimo podezření z protidemokratických postojů, nedávno napsal:
„Historickou pravdu nelze stanovit trestním právem; takové snahy se s liberálním státem neslučují, jakkoliv bolestné nebo trapné to v jednotlivých případech může být.“
Člověk by čekal, že se pravda ukáže po věcném, vědeckém sporu i bez ochrany trestního práva. Zároveň je prosazení pravdy pod trvalou hrozbou trestního stíhání prakticky nemožné.
Co tedy takový stát udělá, když se ukazuje, že revizionisté skutečně mají pravdu? Má se sám rozpustit? Nebo zakázat studium historie a zavřít všechny historiky? Lze snadno vidět, jak se s takovými mylnými názory sejde daleko od správné cesty: pokud se někdo tváří, že chce tuto republiku chránit nelítostnou obranou standardní verze holocaustu, ve finále musí podkopávat její skutečné pilíře, kterými jsou svoboda projevu, výzkumu, bádání, vyučování a vědy, a nezávislý justiční systém v právním státu. Tím pádem se nestává ochráncem elementárního svobodného a demokratického uspořádání, ale jeho největší hrozbou.
Že je tato hrozba víc než reálná, ukázaly reakce na neblaze proslulý mannheimský rozsudek proti Günteru Deckertovi. V tomto případě byl anulován jeden z nejzákladnějších principů a nezbytných předpokladů právního státu, totiž nezávislost soudů, když byli dva ze tří soudů potrestáni za svůj rozsudek (vynucenou) „neschopenkou“ a následným odchodem do výslužby, přičemž jim neustále hrozilo stíhání za orwellovské „překroucení spravedlnosti“.
Byli obviňováni nejen za to, že Deckerta odsoudili k příliš mírnému trestu, ale že také příliš podrobně a příliš shovívavě posuzovali subjektivní stránku jeho zločinu. I když se důkladné a benevolentní hodnocení subjektivních stránek zavedlo jako součást liberální politiky několika posledních desetiletí a důrazně se vyžaduje, když jde o trestání běžných zločinů nebo i levicových politických přečinů (jako násilné demonstrace proti průmyslovým stavebním projektům), jakmile je tato praxe výhodná pro pravičáka, je z toho najednou skandál. Jestli je přílišný důraz kladený na subjektivní stránky v neprospěch odstrašujícího účinku trestu v našem moderním justičním systému blahodárný či ne, je sporné. Důvodem ke znepokojení by však měla být evidentní skutečnost, že v procesech proti lidem zpochybňujícím určité aspekty nacistického pronásledování Židů už nejsou ještě před zahájením soudu stanovena pouze objektivní fakta – například otázka, zda je tvrzení obžalovaného pravdivé nebo ne. Pokud to půjde tak, jak chtějí média, politici i mnozí právníci, budou předem dány i subjektivní stránky! Na revizionistovi holocaustu z podstaty věci nemůže být nic dobrého, takže musí mít jedině zlé úmysly a tím pádem musí být odsouzen bez milosti či slitování – takový je trend mediálních reakcí. Soudy s pochybovači o holocaustu tím pádem nejsou nic jiného než loutkové procesy, v nichž jsou rozsudky napsány předem.
Navíc by byl zázrak, kdyby se soudci v SRN nepoučili – na základě náhlého ukončení kariéry jejich mannheimských kolegů že pokud si chtějí udržet práci, je pro ně lepší odsuzovat revizionisty nemilosrdně. Mé tvrzení, že v procesech s revizionisty jde z pohledu soudce vždy o to, kdo přijde o hlavu: jestli obžalovaný nebo on sám – tvrzení vypadající v roce 1993 jako kontroverzní – se o pouhý rok později ukázalo jako naprosto správné. V praxi to došlo ještě o krok dál: pokud si chce soudce chránit vlastní kůži, nestačí obžalovaného jen odsoudit; ne, musí navíc ukázat, že obžalovaný je monstrum a odsoudit ho co nejpřísněji.
Paralela mezi středověkými čarodějnickými procesy a dnešními soudy s „popírači holocaustu“, popsaná M. Kohlerem (v jeho kapitole v této knize), se tak ukazuje jako víc než pravdivá.
Chybné názory na základy svobodného a demokratického uspořádání Spolkové republiky Německo dávají vzniknout i dalšímu ohrožení tohoto uspořádání. Toto nebezpečí spočívá v tom, že zastánci onoho chybného pohledu prohlašují za nepřátele státu i lidi, kteří státu a jeho občanům nepřejí nic špatného, nebo kteří jsou dokonce ochotní mu sloužit a pracoval v jeho prospěch; tito lidé jsou démonizováni pouze proto, že zastávají odlišné názory na určité aspekty moderní historie. Tím se vyrábějí imaginární nepřátelé. Štvaním proti nim je loajálním občanům prakticky vnucována role nepřítele – jinak řečeno se tak vytváří právě ten nepřítel, proti kterému se údajně bojuje. Tento uměle vytvořený nepřítel se pak využívá jako záminka pro stále silnější osekávání elementárních práv zaručených německou ústavou. S rostoucími vědeckými úspěchy revizionizmu toto násilné tlačení spořádaných občanů do nechtěné role nepřítele musí vést ke společenské polarizaci, jež je všechno jiné, jen ne dobrá pro vnitrostátní pořádek.
Kvůli ochraně a reputaci Německa je nejvyšší čas usilovat o objektivní, vědecký dialog a dát holocaustu roli, která mu náleží, tedy pouhého jednoho kamínku v mozaice historie.
Věda je proces neustálé revize. Jak ukazuje tato práce, staré teorie mohou být zneplatněny novými objevy. Tak je tomu prakticky ve všech vědních oborech. Tím, že se zpřístupnily archivy zemí bývalého východního bloku, se náš pohled na druhou světovou válku a s ní spojené události rapidně mění. Aby čtenáři měli možnost držet krok s nejnovějšími vývojovými trendy, přidávali jsme do poznámek pod čarou internetové odkazy, které snad veřejnosti zprostředkují vývoj v této oblasti i do budoucna, navzdory sílícím snahám západních zemí právě tento typ informací cenzurovat.
Tato kniha netvrdí, že dává definitivní odpovědi na mnohá „co“ a „jak“ historie holocaustu, protože se k novým objevům musí všechno permanentně revidovat. Stejně tak se na rozdíl od většiny učebnic dějepisu nesnaží popisovat, jak se něco stalo. Místo toho jde k samotným koěnům historiografie: ke kritice dokumentů a podrobné, interdisciplinární odborné analýze určitých (údajně) historických událostí. Snaží se vybudovat nebo odhalit pevné a precizní vědecké základy několika bodů soudobé historie, jež mohou posloužit jako pramen, z něhož v budoucnu může vycházet zdravě kritická historiografie.
Dalším smyslem této knihy je věcná, vědecká diskuse nad otázkou, kde leží pravda o holocaustu. Naše kniha má sloužit jako úvod, nikoliv závěr takové diskuse. Proto předkládáme naše tvrzení ohledně dílčích částí holocaustu a těšíme se na věcné odpovědi i na eventuální vyvrácení. Ten, kdo na naší práci neumí odpovědět jinak než lacinou polemikou, se však od počátku jako věcně uvažující člověk diskvalifikuje.
Zdroj: Germar Rudolf, Holocaust pod lupou
Knihu si môžete zakúpiť v našom kníhkupectve.


description: Odborníci radí jasně: vydatná krmě o vánočních svátcích si žádá kompenzaci pohybem. Když ne přímo nějakou sportovní aktivitu, tak alespoň svižnou vycházku. Jenže někdy je prostě polehávání v křesle a na pohovce ta nejpříjemnější relaxace.

title: Nejlepší křesla pro vánoční „gaučink“ mohou mít i vlastní chladničku


description: Za pět let se i v malé zemi, jako je Česko, postaví docela dost kvalitní architektury. Česká republika už začíná být i v zahraničí známá spíše nadprůměrnou úrovní a pestrostí architektury rodinných domů. A výsledky České ceny za architekturu, o níž rozhodovala mezinárodní porota, to jen potvrzují.

title: Pětiletka architektury. Deset nejlepších staveb v Česku


description: Před lety si sousedé vysázeli řadu cypřišů. Pořídili si bazén a nechtěli být ve svých nudistických zálibách rušeni. Dnes několikametrové keře mají příliš dlouhé větve, které jsme ostříhali. Obratem přišla obsílka s vyčíslenou škodou 70 tisíc korun, píše Kamila v příspěvku do seriálu Sousedské války.

title: Nudisté se skrývají za živý plot. Po prořezání nás žalují o 70 tisíc

maintext:
Sousedé si před patnácti lety vysázeli podél společné hranice v délce asi 30 metrů a ve vzdálenosti půl metru řadu cypřišů poté, co si pořídili bazén a nechtěli být ve svých nudistických zálibách rušeni.
Rychle rostoucí dřeviny byly za deset let vysoké sedm metrů a jejich větve přesahovaly 2,5 metru na náš pozemek. Sousedům jsme poslali mnoho doporučených dopisů, ve kterých jsme je vyzývali k ostříhání vegetace.
Stále se ale nic nedělo, sousedé vůbec nereagovali. Nakonec jsme přesahující větve ostříhali sami. Sousedé si však nechali od jimi vybrané znalkyně vypracovat posudek, ve kterém byla vyčíslena škoda na vegetaci 70 000 korun a soudně na nás začali vymáhat náhradu.
Po dvou letech nás soud vyzval k vyjádření. Protože se keřům nic nestalo a opět znovu obrůstaly, objednali jsme posudek znalce. Ten konstatoval, že zeleň prosperuje a žádná škoda nevznikla. Kvůli komplikované údržbě doporučil živý plot vykácet.
Po čase přidělil soud svého znalce, který provedl šetření a přiklonil se k posudku našeho znalce. Nyní, po dalších dvou letech, keře stále rostou do výšky a do šířky nad náš pozemek. Soud stále nerozhodl, tak dál čekáme. Máme vůbec nějakou šanci na vyřešení našeho problému?
Na dotaz čtenářky odpověděli dva odborníci, kteří se touto problematikou zabývají:
Tomáš Frýdek , RE/MAX Delta
Najít východisko z podobně patové situace je nadmíru složité. V uvedeném případě bych se zaměřil na § 1016 nového občanského zákona. Ten myslí na odvěké sousedské spory. Zmiňuje jak sběr plodů ze sousedova stromu, ale také údržbu dřevin, které přerůstají přes sousedův plot.
Kdo musí ostříhat živý plot?
Živý plot od sousedů prorůstá skrz a nejde o pár lístečků. Máme na pozemku metrové větve, které stíní a omezují nás. Soused se k problému staví laxně a dokonce prohlásil, že podle nového občanského zákoníku není jeho povinností plot stříhat, píše Jarka v příspěvku do seriálu Sousedské války.
NOZ stanoví, že pokud tak vlastník stromu neučiní v přiměřené době, po sousedově upozornění, může ten přiměřeným způsobem a ve vhodné roční době tak učinit. Samozřejmě působí-li mu to škodu převyšující zájem na nedotčení stromu. Navíc platí, že soused, který odstranil podrosty a převisy pronikající z vedlejšího pozemku po právu, má právo na náhradu nákladů, které mu přitom vznikly.
Otázkou je, dle kterého právního výkladu postupuje soud. Nový občanský zákoník platí až od ledna 2014. Upřesňuje a do mnohem větší hloubky řeší právě sousedské spory. Pokud se však soud táhne již delší dobu, bude jeho rozhodnutí možná záviset na předchozím zákonu, který byl mnohem obecnější. Zároveň je třeba říci, že prakticky neexistuje nástroj, který by soudní spor urychlil.
Lenka Ptáčková Resová, advokátka
Z dotazu není přesně patrné, kdy k ostříhání porostů souseda došlo. Nabízí se tak zajímavé srovnání staré a nové právní úpravy, tedy úpravy podle občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. (Obč.z.), platné do 31. 12. 2013, a právní úpravy nové podle občanského zákoníku č. 89/2012 Sb. (NOZ), platné ode dne 1. 1. 2014. Znalost obou právních úprav není bez relevance, i v dnešní době mohou probíhat a probíhají právní spory, které se řeší podle dřívějšího občanského zákoníku.
Starý občanský zákoník upravoval pojem tzv. imisí v širším smyslu v podstatě v jediném § 127 Obč. z., podle kterého vlastník věci se musel zdržet všeho, čím by nad míru přiměřenou poměrům obtěžoval jiného nebo čím by vážně ohrožoval výkon jeho práv.
Pošlete příběh Svůj boj se sousedy nám pošlete na adresu: bydleni@idnes.cz pod názvem Sousedské války. Zajímavé texty zveřejníme a přineseme i jejich řešení.
Nový kodex upravuje základní definici tzv. imisí v užším smyslu v § 1013 odst. 1 NOZ, a v některých dalších samostatných §. Pro náš dotaz je relevantní zejména § 1016 odst. 2 a 3 NOZ, z něhož plyne, že také pronikání podrostů a převisů rostlin na sousední pozemek je protiprávní.
Podle § 1016 odst. 2 NOZ neučiní-li to vlastník v přiměřené době, poté, co ho o to soused požádal, smí soused šetrným způsobem a ve vhodné roční době odstranit kořeny nebo větve stromu přesahující na jeho pozemek. To za předpokladu, že mu působí škodu nebo jiné obtíže převyšující zájem na nedotčeném zachování stromu. Zákon zde upravuje zvláštní formu svépomoci, takže není třeba, aby soused své právo na odstranění podrostů nebo převisů realizoval soudní cestou. Na rozdíl od úpravy platné do 31. 12. 2013 není však tato svépomoc bezpodmínečná. Lze ji realizovat až po marně uplynuté lhůtě pro odstranění podrostů nebo převisů osobou, které patří strom. Citované ustanovení se také uplatní jen pro případy podrostů či převisů stromů. Pokud bude na sousedův pozemek přesahovat keř nebo jiná rostlina, platí § 1016 odst. 3 NOZ, podle kterého části jiných rostlin přesahující na sousední pozemek může soused odstranit šetrným způsobem bez dalších omezení.
Odlišnost ve srovnání s dřívější úpravou spočívá v tom, že soused má právo na odstranění podrostů a převisů jen tehdy, pokud mu působí škodu nebo jiné obtíže. Škodou nebo obtížemi nelze rozumět pouhý fakt, že dochází k podrostu nebo převisům. Obtížemi by tak bylo např. odebírání živin ze sousedního pozemku, spad listí či jehličí, nikoliv však v nepatrné míře.
A na závěr platí, že soused, který odstranil podrosty a převisy pronikající z vedlejšího pozemku po právu, má právo na náhradu nákladů, které mu přitom vznikly.


description: Pražský magistrát dal znovu souhlasné stanovisko ke stavbě domu v Praze 1. Budova zvaná maršmeloun je z hlediska památkové péče přípustná, řekl ředitel městských památkářů Jiří Skalický. Projekt bytového domu v ulici U Milosrdných vzniká mnoho let, několikrát se změnil a vyvolává emoce.

title: Maršmeloun je opět ve hře. Pražští památkáři dali stavbě opět zelenou


description: Malou garsoniéru v širším centru Prahy si majitelé pořídili na krátkodobé pronájmy. S touto vidinou se také pustili do kompletní rekonstrukce a následného zařizování.

title: Do garsonky se jim vešlo všechno potřebné, stačilo minimum nábytku


description: Jak bydlí čtenáři iDNES.cz? Hodně o tom prozrazují diskuse pod články, ale nejvíce příspěvky, které čtenáři zasílají do našich redakčních soutěží. Někdy se rádi pochlubí „jen tak“, prostě pošlou fotografie, aby ukázali své bydlení.

title: Podívejte se, jak bydlí čtenáři iDNES.cz. Nejlepší proměny roku 2016

maintext:
Tradičně nejpočetnější skupinu představují rekonstrukce panelákových bytů. Ty vyvolávají obrovský zájem i ostatních čtenářů, koneckonců v panelových domech bydlí přibližně 40 procent obyvatel České republiky.
I proto si více než dvě stě tisíc čtenářů přečetlo příspěvek z naší soutěže Paneláková rošáda, v němž majitel popsal razantní rekonstrukci svého bytu. „Ty jsi normálně postavil v paneláku dům,“ prohlásil jeho kamarád (na to, co vzniklo, se podívejte zde.)
Byt Tomáše: spojením dvou pokojů vznikl prostor s plochou 31 metrů čtverečních a dvěma okny, kam se podařilo umístit kuchyň, jídelní zónu i obývací pokoj.
Proměnu bytu připravoval majitel přibližně rok, v realitu ji proměnil za několik měsíců, od září do ledna. V bytě nezůstalo téměř nic na svém místě, stěhovala se kuchyň i koupelna. Náklady byly skoro milion korun. Spoustu práce přitom Tomáš zvládl sám. „Naučil jsem se hodně řemesel,“ říká o sobě.
Ze stejné soutěže byl i příspěvek manželů Ludmily a Josefa. V tomto případě však byla hlavním „hybatelem“ manželka, protože je architektka. Její návrh rekonstrukce panelákového 3+1 na 3+kk je ukázkou profesionálního přístupu a znalostí, tomu odpovídala i úprava interiéru pro focení (podívejte se zde).
Celý byt navrhla architektka Ludmila ve světlých přírodních barvách.
Vděčný evergreen: chalupy
Češi jsou však především národem chatařů a chalupářů, a občas také zachránců starých mlýnů. Zatímco rekonstrukce panelákových bytů probíhají v průběhu měsíců, u chalup to bývají roky a někdy i desetiletí, hlavně u větších staveb.
V naší letošní chalupářské soutěži zvítězila rodina paní Zuzany, která rekonstruovala svou chaloupku 14 let (více zde). Postupně, precizně, ale také s velkým citem vdechli ruině nový život téměř sami, řemeslníky povolali jen na vyloženě odborné práce.
A nelitují ani jednoho roku, který stavbě věnovali, byť v průběhu rekonstrukce na chalupu nejednou směřovaly i výrazy „ty svi.. shnilá...“
Rodina paní Zuzany se však po víkendech a dovolené vracela do zařízeného bytu se vším komfortem, to paní Karolína musela během dvou měsíců upravit starý mlýn tak, aby v něm mohla bydlet i s ročním synem. Více zde.
Stavení ve velmi špatném stavu totiž mělo suchý záchod venku, voda vedla jen na chodbu a elektřinou se svítilo pouze v jedné místnosti, v níž visela ze stropu žárovka a v rohu se bála jedna zásuvka. Opravy trvají již osm let a Karolína tuší, že jí kompletní rekonstrukce starého mlýna zabere celý život. Vůbec jí to nevadí.
Takto vypadá chalupa paní Zuzany po 14 letech budování a oprav. Mlýn paní Karolíny neprošel nikdy zásadnější modernizací.
Když mládí miluje retro
Mladí čtenáři bývají hodně odvážní. Dokonce neváhají investovat své peníze i energii do bytů, kde žijí jen v pronájmu. Martin tak investoval 180 tisíc do bytu na Letné, v proslulém Molochovu. Majiteli navrhl, že by byt rád předělal.
Nejdříve proběhla neúspěšná diskuse o proplácení prací, která vedla k rozhodnutí, že Martin přemění na vlastní náklady jen to nejdůležitější. Vše muselo být co nejlevnější, ale zároveň stylové.
Byt Martina: palety jsou levné a funkční. Postel v ložnici je například z palet z IKEA.
Později, kdy došlo na úpravu koupelny a obytné části, již majitel rozpočet odsouhlasil. Byt, který opravdu nebyl v dobré kondici, tak dostal novou a zajímavou podobu. Podívejte se zde.


description: Mladý indonéský architekt Realrich Sjarerief už nechtěl neustále říkat, že nemá čas. Pro sebe a svou rodinu si postavil unikátní dům, ve kterém se obklopil kromě manželky a syna také desítkami studentů a manželčiných pacientů. Neobvyklé propojení práce a soukromí na ostrově Jáva si pochvaluje.

title: Bydlení bez předsudků. Architekt žije v domě se všemi svými studenty

maintext:
Největší město indonéského souostroví, desetimilionová Jakarta, má k ostrovní idylce daleko. Místní musí každý den absolvovat velké vzdálenosti, a to všechno v obklopení silně znečištěného vzduchu.
Omezit pohyb po metropoli jen na ten nejnutnější byl pro architekta Realriche Sjareriefa, principála architektonického studia RAW Architecture, jeden z hlavních motivů při navrhování nového domova.
Poté, co se před pěti lety oženil a narodil se mu syn, chtěl věnovat co nejvíce volného času rodině, ale zároveň nezpomalit tempo své slibně se vyvíjející kariéry.
Vytvořil novostavbu jako velkoryse dimenzovaný polyfunkční dům, kde kromě domova připravil místo i pro svou architektonickou kancelář. To by samo o sobě nebylo tak výjimečné, jako další prostory: studovny pro studenty architektury a designu, kterým přednáší a pomáhá jim vpravit se do světa architektury, a knihovna odborných publikací s počítačovou učebnou, která je mladým tvůrcům volně k dispozici.
U vstupní části do vily je také malý obchůdek s literaturou věnovanou architektuře a umění, který rodina provozuje o víkendech. Ke všem edukativním aktivitám ho namotivovaly studijní pobyty a pracovní stáže v zahraničí, kde docenil důležitost pečlivého a celoživotního vzdělávání. Pracoval v Singapuru a Londýně, navrhoval domy v Dubaji i Kuala Lumpur.
V domě je navíc také zubní ordinace, které vládne Sjareriefova manželka, vystudovaná dentistka. Zároveň je v budově i malá modlitebna a meditační místnost, kterou nechal Sjarerief, který je křesťan, vybudovat pro své muslimské hosty, klienty a studenty.
Stavba na sebe upozorňuje i promyšleným a originálním konceptem. Členitá stavba obklopená zelení a vodními plochami, které jsou v horkém městě nutné, se odlišuje výraznými pyramidovými světlíky a opakujícím se motivem kruhů a oblouků na oknech, dveřích i schodištích. O nich měl architekt Realrich Sjarerief jako milovník čistých geometrických tvarů a linií od začátku jasnou představu.
Z jídelny je velkým kruhovým oknem přímý výhled do vnitrobloku zahrady a na malé okrasné jezírko, na jídelní část navazuje obývací pokoj. Kuchyňský kout s ostrůvkem v evropském stylu je zařízen skromně, ale nechybí kvalitní rýžovar a výkonný zásobník pitné vody s chlazením.
Dům je od ruchu a nástrah hlučné jakartské každodennosti oddělen. Stojí totiž v uzavřeném kondominiu Villa Meruya, který od okolí odděluje vysoká zeď. Zahradu mohou stejně jako společné části domu plně využívat i všichni příchozí studenti.
Vlastní bydlení rodiny, které se nachází v přízemí domu, je dokladem, že si mladý pár se synem nepotrpí na přemrštěný přepych. Kuchyňský kout s ostrůvkem v evropském stylu je zařízen skromně, ale nechybí v něm kvalitní rýžovar a výkonný zásobník pitné vody s chlazením. Z jídelny je velkým kruhovým oknem přímý výhled do vnitrobloku zahrady a na malé okrasné jezírko, na jídelní část navazuje obývací pokoj.
Dominantními materiály stavby je beton, ocel, sklo a polykarbonát. Klidnou sílu interiéru a celé stavby dodává i absence křiklavých barev. Dům si pohodlně vystačí s přírodním dřevem, bílou barvou a odstíny šedé a hnědé.


description: Když dcerky odrostly dětským postýlkám, rozhodli se rodiče přizpůsobit jejich pokoj potřebám malých školaček. To znamenalo pořídit dvě postele, dva psací stoly, prostornou skříň na veškeré oblečení, k tomu vymyslet úložný prostor na hračky a zároveň zachovat dostatečně velký prostor na hraní.

title: V dětském pokoji pro dvě malé školačky nechybí ani malá kuchyň


description: Krásná chata, která stojí na soukromém ostrově v Norton Disney na východě Anglie, se spoléhá na elektřinu ze solárních panelů a dešťovou vodu. Teplo poskytují kamna na dřevo z vlastního březového lesíku. Majitelé nemovitost prodávají za 650 tisíc liber, v přepočtu 21 milionu korun.

title: Soukromá idylka u jezera. Vlastní ostrov s krásnou chatou je na prodej


description: Nové Město na Moravě – Omezování péče v novoměstské nemocnici už nehrozí. Vedení zařízení a zástupci Kraje Vysočina jako zřizovatele se v pátek 30.…

title: Nemocnice v Novém Městě neomezí provoz, rýsuje se shoda o mzdách


description: Nové Město na Moravě - Novoměstský biatlonový svátek nevynechá ani místní „horolezecký král" Radek Jaroš. Biatlonu fandí, kdykoli může, závody…

title: Biatlonistům bude fandit i Radek Jaroš. Obdivuje Oleho Björndalena

maintext:
Nové Město na Moravě - Novoměstský biatlonový svátek nevynechá ani místní „horolezecký král" Radek Jaroš. Biatlonu fandí, kdykoli může, závody sleduje, a na ty novoměstské se do Vysočina Areny rád vypraví. „Samozřejmě se tam chystám, stejně jako jsem byl třeba na mistrovství světa," řekl. „A možná si letos i zastřílím v malém exhibičním závodě," zmínil Jaroš s úsměvem.
Novoměstský horolezec Radek JarošFoto: Helena Zelená Křížová
Radek Jaroš jezdí rád na běžkách, a je mu blízký i biatlon. Oblíbenou disciplínu nemá. „Mně se líbí všechny, takže jak mám trochu klidu, na biatlon se dívám," prozradil horolezec.
Poslední dobou měl program nabitý, takže letos ještě nestihl ani „vybalit" své oblíbené běžky. „Měl jsem podzim ‚našlapaný', vracel jsem se často domů o půlnoci, ale tyto dny jsem si už vyšetřil spíš na odpočinek a ten biatlonový zážitek," usmál se Radek Jaroš.
Atmosféra v Novém Městě se mu líbí, a i on má za to, že je v celém Světovém poháru nejbouřlivější, a sám také umí závodníky „popohnat" nahlas. „Jako sportovec umím držet emoce na uzdě. Zas ale vím, že když jsem třeba ještě hrával volejbal, jak mě obecenstvo nabíjelo byl jsem v zápasech vždy lepší než při tréninku. Tak vím, že to pomůže, a snažím se povzbuzovat i když ne že bych tam pořád jen řval," smál se Jaroš.
Fandí nejen českým, ale všem závodníkům. Vyloženého oblíbence mezi nimi nemá, ale obdivuje třeba Oleho Einara Björndalena, legendárního nestárnoucího Nora. „Smekám před ním, ve svém věku stále ‚školí' ty mladé kluky. Když jsem já dokončil Korunu Himálaje, stal jsem se zároveň nejstarším člověkem na světě, který to dokázal. Vím tedy, co za tím je, a on dělá sport daleko fyzicky náročnější, takže klobouk dolů," pověděl horolezec.
Jaroš oceňuje i prvotřídní organizaci světových soutěží v Novém Městě. „Byl bych ale rád, kdyby se na podobné úrovni myslelo i na rekreační lyžaře, mládež a turisty. Aby až tu třeba zas bude Světový pohár a bude sníh, mohli na běžky i oni. Už se kolikrát stalo, že skončily perfektně připravené závody, ale lidé do stopy nemohli, protože tratě od Ski hotelu na Vlachovice nevedly. Přijde mi, že se na to teď trochu zapomíná, a to mě mrzí," řekl Jaroš.


description: Vysočina - Lidí s chřipkou a akutními respiračními onemocněními v Kraji Vysočina rychle přibývá. Na Žďársku jejich počet ještě nedosáhl hranice epidemie,…

title: Na chřipku zemřeli tři lidé. Marodů přibývá i na Žďársku


description: Řečice - Obyvatelům Řečice lidé z okolí neřeknou jinak než Mexičané. A ti jsou své přezdívce věrní natolik, že na tribunách novoměstské Vysočina Areny…

title: Mexičané z Řečice povzbuzují české závodníky

maintext:
Řečice - Obyvatelům Řečice lidé z okolí neřeknou jinak než Mexičané. A ti jsou své přezdívce věrní natolik, že na tribunách novoměstské Vysočina Areny oděni do pestrobarevného oblečení a širokých klobouků pravidelně matou nejen ostatní fanoušky zimního sportu. Nevynechají ani letošní biatlonový pohár, do Nového Města na Moravě se chystají v neděli. A opět jsou připraveni být nepřehlédnutelní.
Fanoušci z Řečice o sobě dávají rádi vědět. Zajímala se o ně i norská televize. Foto: Lyžařský oddíl Řečice
„V neděli nás vyrazí sedmnáct, na ostatní dny se nám bohužel nepodařilo sehnat vstupenky. Ale i v ten jeden den si to chceme udělat co nejhezčí," popisuje Vladimír Drdla, předseda oddílu lyžařů pod TJ Řečice. Právě členové oddílu tvoří řečickou fanouškovskou základnu.
Na první pohled by asi lidé fanoušky z Řečice na Vysočinu ani do České republiky nezařadili. „Klasickým úborem jsou ponča a sombrera. Některá ponča jsme dokonce měli loni nově upletená. A pak už záleží na každém, co si vezme na sebe. Já obléknu přehoz, který mívala na posteli moje babička," dodává „Mexičan" Drdla. Řečičtí bývají vybaveni i rumba koulemi a čtyřmetrovou tyčí, na které jsou upevněny vlajky: česká s nápisem Řečice, oficiální mexická a vlajka Lyžařského oddílu Řečice.
Speciální program, kromě toho, že budou na tribunách vidět i slyšet, „Mexičané" z Řečice nepřipravují. „Budeme dodržovat pitný režim, takže uvidíme, co vyplyne ze situace," usmívá se Drdla. Samozřejmostí prý ale jsou procházky mezi jednotlivými závody. „Lidé nás hodně zastavují, i cizinci. Naštěstí jsou mezi námi mladí, kteří se domluví anglicky. Povedla se nám třeba hezká družba s Poláky," vzpomíná Drdla.
„Před třemi lety, na mistrovství světa v biatlonu, za námi na tribunu přišli i zpravodajové z norské televize. Asi byli překvapeni, když se dozvěděli, co jsme vlastně zač," směje se Vladimír Drdla.


description: Nové Město na Moravě - Nejmodernější typ kloubního implantátu prstu na ruce voperovali na ortopedii v novoměstské nemocnici ženě ze Žďárska.

title: Novoměstští ortopedové provedli unikátní operaci


description: Nové Město na Moravě – Velký sportovní svátek se v sobotu navečer přenese z Vysočina Areny přímo do centra Nového Města na Moravě. Kromě koncertu skupiny…

title: Cenu dostane i nejlepší český biatlonista


description: Žďár nad Sázavou - Vánoční kapry mohou od dnešního dne nakoupit lidé na několika místech Žďáru. Prodávat se budou například na náměstí nebo u některých…

title: Rybáři začali prodávat kapry

maintext:
Žďár nad Sázavou - Vánoční kapry mohou od dnešního dne nakoupit lidé na několika místech Žďáru. Prodávat se budou například na náměstí nebo u některých supermarketů.
Kilo kapra z rybníků na Žďársku stojí stejně jako loňské VánoceFoto: Deník/Šárka Hoblíková
„Prodáváme od středy 21. až do pátku 23. na náměstí, u firmy Intop a u našeho obchodního domu," přiblížil vedoucí úseku rybářství a zemědělství společnosti Kinský Žďár Petr Kulhánek. Mimoto se žďárští rybáři s rybami chystají i do Polné na Jihlavsku.
Kapři od Kinského budou stát 75 korun za kilo živé váhy, stejně jako loni, a na požádání je rybáři také zabijí a v případě nákupu u obchodního domu Kinský Žďár, kde jsou pro to požadované podmínky, ryby zákazníkům i vykuchají. U obchodního domu se kromě kaprů na vánoční stůl budou prodávat také pstruzi, a to za 150 korun za kilogram.
Kapři z podzimních výlovů podle rybářů měli v průběhu roku dobré podmínky pro váhové přírůstky. „Letos je to takový lepší průměr," dodal Petr Kulhánek.
V Novém Městě vánoční ryby zajistí tamní rybáři. Lidem nabízejí výběrové kapry z vlastního chovu, a to buď na sádkách, anebo na náměstí od středy do pátku od 8 do 16 hodin s výjimkou pátečního prodeje na sádkách, kam mohou zájemci o ryby chodit jenom do 12 hodin.
Kromě Nového Města tamní rybáři tradičně obstarají také prodej ryb na Masarykově náměstí v Bystřici nad Pernštejnem. „Kilo kapra stojí 78 korun, stejně jako tomu bylo v loňském roce," prozradil Bohumír Žváček z Moravského rybářského svazu v Novém Městě na Moravě.
Nejen na sádkách v Mostištích u Velkého Meziříčí si mohou lidé zakoupit vánočního kapra z rybníků firmy Maria Podstatzka-Lichtensteinová. S prodejem začali v úterý. „Dnes máme stánek u Kauflandu, zítra u Billy ve Velkém Meziříčí a prodáváme ryby i u nás na sádkách. Kilogram kapra stojí 75 korun," řekl Karel Báňa ze střediska rybářství společnosti Maria Podstatzka-Lichtensteinová.


description: Svratka – Kouzlo zimních radovánek odhaluje nejnovější výstava ve Svratce. Historické exponáty jsou doplněny věcmi, které jsou nám i dnes důvěrně známé.

title: Muzeum ve Svratce se tentokrát zaměřilo na zimní radovánky


description: Žďár nad Sázavou - Malí nedočkavci z Mateřské školy Pastelka ve Žďáře nad Sázavou si v pondělí zpříjemnili těšení na Vánoce. Spolu s rodiči se sešli v…

title: Čekání na ježíška si děti krátily na Zelené Hoře


description: Žďár nad Sázavou - Stovky diváků se v úterý v podvečer sešly na žďárském náměstí Republiky, aby sledovaly tradiční živý betlém, předvánoční ochotnickou…

title: Ve Žďáře nad Sázavou opět ožil příběh narození Ježíše Krista


description: Vysočina – Obce a podnikatelé na Vysočině jsou připraveni upravovat přes 500 kilometrů tras pro běžkaře, pokud napadne sníh.

title: Na Vysočině budou stovky kilometrů tratí pro běžkaře. Musí však napadnout sníh


description: Vysočina – Jednotný dopravní systém, odliv kvalifikovaných pracovních sil, problémy malých obcí i sucho trápící zemědělce. Taková témata nastolilo ve…

title: Deník s vámi: Diskuse o budoucnosti Vysočiny


description: Žďársko - Výborné podmínky pro lyžování hlásí na nadcházející dny správci sjezdovek na Žďársku. Vleky jsou v provozu a na svazích je navzdory nedávnému…

title: Většina sjezdovek se zavře o silvestru dříve

maintext:
Žďársko - Výborné podmínky pro lyžování hlásí na nadcházející dny správci sjezdovek na Žďársku. Vleky jsou v provozu a na svazích je navzdory nedávnému dešti sněhu dost. „Nám dokonce napadlo pět centimetrů sněhu nového. Ale i bez toho bychom lyžařům zaručili můžeme zaručit dobrou zábavu po celý víkend," usmál se Zdeněk Holemář z lyžařského areálu ve Svratce.
Biatlon naruby uspořádal jako doprovodný program závodů SP v biatlonu v Novém Městě řečický tým Cross Biathlon Mexiko. Čtyřdenní soutěže zahájila účast klientů novoměstského Centra Zdislava. Nadšené reakce zapsaly do kroniky účastníci z celého světa.Foto: Cross Biatlon Mexiko
Včera bylo na svrateckém svahu daleko rušněji než o Vánocích. „Dnes už je na svahu plno, lidi ven vytáhlo zřejmě i slunečné počasí. O svátcích lyžařů moc nebylo," řekl včera Holemář.
Podobně jsou na tom také ostatní lyžařské areály na Žďársku. „Je to tak, lidí je teď daleko víc než o Vánocích. Dnes je také hezké počasí, takže ideální podmínky," zmínil Karel Klapač, správce novoměstského areálu na Harusově kopci. O poznání hustší provoz zaznamenali včera i na sjezdovkách v Dalečíně, Velkém Meziříčí nebo v Jimramově.
Na Silvestra bude mít většina vleků o něco kratší provozní dobu. Třeba ve Svratce se bude v sobotu jezdit 9 do 13 hodin, na svahu „Harusáku" se zas lyžaři budou moci prohánět do 16 hodin.
V Jimramově se v sobotu bude jezdit do 17 hodin. „Jinak je vše beze změn, na svahu je padesát centimetrů sněhu a podmínky jsou skvělé," dodal k provozu jimramovské sjezdovky Ivo Fiala. Malou změnu provozních hodin udělali i v Dalečíně, lyžařský den tam na Silvestra skončí v 18 hodin.
I na Fajtově kopci ve Velkém Meziříčí byl včera poznat větší zájem lyžařů. „Byl to tuto sezonu první takový veselejší den," řekl s trochou nadsázky Jiří Pálka, správce areálu. Na „Fajťáku" se i o víkendu bude jezdit podle běžného rozvrhu, zprovoznili i dětský vlek.
Horší to mají před svátečním víkendem s vyhlídkou na oblíbené radovánky běžkaři. Na Žďársku si mohou zalyžovat patrně jen na tratích novoměstské Vysočina Areny. Ta je dnes ještě pro veřejnost uzavřená kvůli biatlonovým závodům. Zítra tam zájemci mohou jezdit od 12 do 14.30 hodin, v sobotu a v neděli jsou pak hodiny pro veřejnost vždy od 11 do 17 hodin.


description: Odjezd bez fanfár. Na tradičním Turné čtyř můstků se představí šest českých skokanů na lyžích. Podle dosavadního průběhu sezony s velmi skromnými ambicemi…

title: Turné čtyř můstků. Českým želízkem je nováček Štursa

maintext:
Odjezd bez fanfár. Na tradičním Turné čtyř můstků se představí šest českých skokanů na lyžích. Podle dosavadního průběhu sezony s velmi skromnými ambicemi. Opory minulých let zatím tápou, lídrem týmu je nováček Vojtěch Štursa. Favoritem pětašedesátého ročníku závodů v Německu a Rakousku je Slovinec Domen Prevc.
Vojtěch ŠtursaFoto: ČTK
Jedenadvacetiletý Vojtěch Štursa je velkým překvapením sezony. V sedmi dosavadních závodech pětkrát bodoval, naposledy v Engelbergu skončili osmý. V hodnocení Světového poháru mu patří dvacáté místo. „Je naší největší nadějí," připouští reprezentační trenér Jakub Jiroutek. „Rozhodne hned první závod, jak to zvládne. Ale věřím mu, že udělá velký výsledek."
Rodák z Nového Města na Moravě Štursa přiznává, že start na Turné čtyř můstků je splněním jeho velkého snu. „Pro mě je to velká radost a ohromně se na to těším. Když už tam budu, chci si to především užít," uvedl v rozhovoru pro Deník. „Nejsem pod žádným tlakem. Pojedu tam především s tím, abych skočil co nejlépe a abych z těch skoků měl radost."
Jednička reprezentace posledních let Roman Koudelka se letos stále hledá. Bodoval jen třikrát, nejlépe byl sedmnáctý. Sám považuje své trápení za psychický blok. Jiroutek je však odlišného názoru: „Když máš potíže postoupit do druhého kola, tak to není moc o hlavě. Tam se něco stalo v létě, ale nevím co. Nebyl jsem u toho."
Posledním českým vítězem Turné je Jakub Janda, který ovládl seriál v roce 2006. Ani on ale není zcela v pohodě. „Bojoval jsem s novým materiálem, který mi nesedl," uvedl pro svazový web. Sexteto reprezentantů doplňují Lukáš Hlava, Tomáš Vančura a Jan Matura, který si nominaci zasloužil vydařenými výkony v Kontinentálním poháru.
Loňské vítězství obhajuje Slovinec Peter Prevc, letošním favoritem je však jeho mladší bratr Domen. Sedmnáctiletý mladíček byl dosud ve velké formě. Otázkou je, zda zvládne tlak nejsledovanějších závodů sezony. „Turné je pro mě jako každý jiný závod, nevidím v tom žádný rozdíl," citovala agentura Domena Prevce.
Největšími konkurenty by mu měli být především Nor Daniel-Andre Tande, Polák Kamil Stoch, či na domácích můstcích nastupující Němec Severin Freund či Rakušané Stefan Kraft a Michael Hay-böck. Zasáhnout do bojů o nejvyšší příčky také Češi?
Program Turné
30. 12. Oberstdorf16.45
1. 1. Ga-Pa14.00
4. 1. Innsbruck14.00
6. 1. Bischofshofen16.45


description: Vysočina - Dnes a v pátek se může na Vysočině a v sousedním okrese Znojmo na jihu Moravy tvořit silná námraza, která může lámat větve stromů či narušit…

title: Silná námraza na Vysočině přetrvá do pátku, může lámat větve