description: Všichni máme pocit, že ji známe, ale spíš než Halinu Pawlowskou známe její alter ago, filmovou a knižní hrdinku Olgu Hakunděkovou. Spisovatelka, scénáristka, moderátorka a vtipná vypravěčka se nyní s tíživou ztrátou svého muže a matky vyrovnává hledáním nové lásky. Našla ji na cestě k Gibraltaru, i když tvrdí: „Celou pravdu o mužích nikdy neříkám.“

title: Halina Pawlowská: Myslím, že se třepotám. Je to emoce zralé paní

maintext:
Halina Pawlowská Narodila se v Praze 21.3. 1955 v rodině vystudovaných právníků. Otec byl ukrajinský emigrační básník. Absolvovala jazykovou základní školu, gymnázium a scenáristiku dramaturgii na FAMU.
Od roku 1988 pracovala v redakci zábavy v České televizi, později se věnovala novinám a publicistice.
Zakládala deník Metropolitan a společenské časopisy Story, ŠťastnýJim a Glanc.
Je autorkou asi čtyřiceti televizních komedií, tří seriálu a čtyřech celovečerních filmů. Za scénář k filmu Díky za každé nové ráno získala Českého lva.
Iniciovala a zrealizovala nové televizní formáty zábavných pořadů, které moderovala – např. V žitě, Zanzibar, Banánové rybičky.
V současnosti má vlastní divadelní talk show Strašná nádhera.
Působí též jako pedagog pro scénáristiku a dramaturgii na VOŠ Michael v Praze.
Do dnešního dnenapsala čtyřiadvacet knih a obdržela řadu českých i slovenských vydavatelských cen.V současnosti vyhledává zajímavé autory pro největší české vydavatelství Albatros media.
V roce 2013 ovdověla. Má dvě děti, Natálii ( 35) a Petra ( 30).Je babičkou. Žije v Praze.
Vyšla vám čtyřiadvacátá kniha, tentokrát kromě receptů plná dvaceti milostných příběhů z různých míst Evropy. Proč vás zlákalo zmapovat svá životní vzplanutí?
Najednou jsem si uvědomila, že mám hrozně ráda některá místa, a většinou proto, že se k nim váže nějaká silná emoce. A má nejsilnější emoce je milostná. Jsem ale autor, ne životopisný vypravěč. Píšu sice v ich formě, ale to ještě neznamená, že přesně tak se věci odehrály.
Co je tedy autentické?
Pocity, emoce. Myslím, že většina literatury vychází ze spisovatelových pocitů a třeba zlomkových událostí, které se skutečně staly. Nezáleží na jejich poměru. Autorova deviza je v tom, že vypráví něco, co nějak vidí a vlastně zná do detailů. Detaily se totiž nejhůř vymýšlí, a je-li jich přemíra, pozná čtenář, že je to úplně vymyšlené. Mě baví právě ta udržitelnost proporce mezi uvěřitelností a popisností.
Riskujete něco vyprávěním do jisté míry fiktivních příběhů?
U koho?
U někoho, koho se to týká?
Muži moje knihy nečtou (smích).
Jste si jista, že s tímhle posledním titulem nepodnítíte zvědavost?
Asi takhle: někteří muži možná nečtou mé knihy schválně a muži, které znám, a kterých by se to eventuálně mohlo týkat, ty zase vědí, jaká jsem a jak píšu. Takže já vlastně nic neriskuju.
V anotaci knihy stojí, že už jste nechtěla jen plánovat a čekat, tedy jste se vydala po stopách prožitých lásek. O jaký šlo přerod?
Víte, zemřel mi muž, a teď co? Řekla jsem si, že třeba potkám nějakou další lásku a třeba to bude úžasné a třeba ne. Nebo jen otevřu nějakou další kapitolu života. Vždyť jsem ještě mladá. Jenže tyhle myšlenky se velice rychle střídaly s pocity, že už jsem úplně stará a nikoho nepotkám. Tak jsem se vyhecovala: „Do prčic, ale já pro to musím něco udělat. Já se musím trošku rozdovádět, něco poznávat.“ A to bylo nastartování, abych se vydala letos v lednu, v nejabsurdnějším čase, na nějakou cestu. Ale protože mě neláká Thajsko, nýbrž jih Evropy, pustila jsem se za teplem k Gibraltaru.
To ale nebyla ona knižní cesta po všech místech bývalých lásek?
Nene. Místa, o kterých v knize píšu, jsou nasbíraná za celý můj život. Osobně jsem je znovu nenavštěvovala. Mám je v paměti. Tuhle cestu jsem podnikla s mou kamarádkou Ivetou Hlaváčovou, která bydlí v Barceloně (plavkyně, která přeplavala kanál La Manche, pozn.red.). Neměly jsme konkrétní cíl. Respektive tím byla sama cesta. Navštívily jsme různá místa, chvíli pobyly a zase putovaly dál. Pro mě to bylo dobrodružství, strašně mě povzbudilo a já si řekla, že takhle by to možná mohlo do budoucna fungovat.
A našla jste lásku?
Taky.
Skutečně je to rakouský hrabě?
To je právě ta šalba mých povídek. Píšu sloupky, fabuluju v nich, ale novináři z nich čerpají. Hrabě z Wachau je ten případ. Původně je to komická historka, kterou čtu v divadle a pak vyšla v jednom časopise. Kdyby se ostrouhal literární pel, mohla by to být pravda. Leč není. Co se týče mých přátel a mužů, nikdy ji říkat nebudu.
Tak já zkusím, kam až mě pustíte. Je to Čech?
Je to Čech.
Žije v Praze?
Žije tady. Žije hodně blízko a je to fajn.
Je mladší?
To jsem si taky říkala, že by mohl. Ale není. Je ke mně adekvátní.
Nechcete vy sama prozradit něco víc?
Má smysl pro humor. A co ještě?
Třeba, zda vás skutečně až vaše cesta dala dohromady?
V podstatě ano, i když jsme se znali dříve.
Jméno neuslyším, nechť zůstane tajemstvím. Když jsme u mediálních mýtů, mohu se zeptat, co je pravdy na tom, že člověk, o kterém se psalo, že je vaším přítelem po smrti manžela, stál po vašem boku již za jeho života?
Že to byl přítel od slova přátelé, to jistě. To jsou zase ta média. Já tiše závidím Jakubovi Kohákovi, který s potěšením říká úplné blbosti, a všichni pak napíšou vážně, že je to pravda. Já takhle pohotová, abych říkala blbosti hned, nejsem. Nevím, proč mám tenzi odpovídat na něco upřímně a proč nezafabuluju rovnou. Občas se stane, že mlžím a pak z toho vzniká tahle mediální realita.
Dnes jste šťastná?
S pojmem štěstí jsem velice opatrná. Jak říkám, moje nálady se rychle střídají. Přece jen ztráty, které přišly velice krátce za sebou - během jednoho roku mi zemřeli muž a matka - mi nedovolují se ještě úplně vzpamatovat. Nejsem pes, který se oklepe z vody a je suchý.
Co se stalo s vámi?
Najednou jsem přemrštěně dospěla. Máma s námi žila pod jednou střechou, a přestože já byla vzhledem k jejímu stáří vůdce smečky, ona byla tím, kdo sice stále kritizuje, ale má mě bezpodmínečně rád a chce moje dobro. A najednou není. Není ta korekce, ani ta bezpodmínečnost lásky. A já se cítím příliš zatěžkaná zodpovědností. A nemůžu říct, že je ten pocit úplně příjemný.
Zamilovaná byste mohla být?
Zamilovaná...To je vlastně takové krátké, prchavé stadium. Já myslím, že miluju. Jsem v hlubším stadiu. Že by se chvěla každá buňka mého těla, nemůžu říct. Ale myslím si, že se třepotám. Celá moje duše. Jen je to vážnější emoce zralé paní.
Už si opojný pocit chvění nedovolíte?
Vždycky jsem byla absolutně ztřeštěná, vášnivá. A možná stále jsem, ale jak říkám, jsem zatěžkaná existenční zodpovědností. Koneckonců vdávala jsem se z absolutní motýlí vášně. Znali jsme se necelé tři měsíce. Nevěděli jsme, jak jinak být spolu. Mohli jsme bydlet jedině u jeho rodičů, nebo u mých. Tak jsme to tak udělali.
Nespěchali jste i proto, že údajně jiná chtěla pod čepec?
Bylo to takové nejasné. Měl se ženit a nechtěl. Já ale nevěděla, jestli kecá, nebo ne. Od 15. května, kdy jsme se na pochodu do Prčic seznámili, jsme se nerozloučili. Takže já nevím, kde a kdy by dostala prostor ta partnerka nebo dvě, se kterými tvrdil, že chodil. Každopádně to byl pěknej chlap.
Jaký byl život s vaším manželem?
Tím, že tu není, bych z něho za chvíli udělala nejradši nositele Nobelovy ceny, nejúžasnějšího muže na světě. Ale samozřejmě, že byl někdy protivnej. V našem vztahu byl on hubený cholerik, já boubelatý sangvinik.
Létalo nádobí z okna?
To zase ne, nebyl agresor. Rozčilovaly ho prostě blbosti. Jako že čerstvě umyté auto je najednou zablácené.
Očima autorky Pohoda. Jedním slovem. Všechno kolem Haliny. Povídaly jsme si v jedno krásné, slunné časné odpoledne na terase jejího domu. Seděly jsme pod slunečníkem, dívaly se do zahrady a probíraly život. I když se v něm stahovala nejednou černá mračna, dokáže o nich vyprávět tak, že za nimi tušíte slunce. Jakoby nikdy a nic nevzdávala. Když to bolí, usměje se. Ne hořce. Tak nějak přesvědčivě. V tu ránu máte pocit, že všechno má řešení a všechno se pokaždé v dobré obrátí. A je to nakažlivé.
Skutečně přišla jeho nemoc bez varování?
Měl typ mozkového nádoru, který je rychlý, v podstatě neléčitelný. Přestal cítit ruce. Šli jsme v jedno normální páteční odpoledne na neurologii, kde byla kupa lidí. Všichni nervózní, i paní doktorka. Když si nás zavolala po všech vyšetřeních do ordinace, lakonicky pronesla, že na snímku už jsou metastázy. V tu chvíli nastal nějaký střih a manžel přestal vnímat. Ta slova ho porazila, jakoby zešílel.
A vy?
V tu chvíli skončila moje veselá etapa života. Já se vzpamatovala, když jsem uslyšela, že kvůli otoku mozku bude nutná hospitalizace. Vzpomněla jsem si, že mám příbuznou primářku a volala jí. A pak už to šlo rychle. Zůstala jsem s mým mužem v nemocnici a následně ho vzala domů.
Připustí člověk v tak tíživé situaci, že existuje konec?
Říkala jsem si, zázraky se dějí, ale realita na zázrak nevypadala.
Co změnil odchod manžela?
Všechno. Zvenčí to nevypadá, ale pocitově všechno . Myslela jsem si, že s ním zestárnu. Že jsme dvojice, která stráví stáří na chalupě, koupí si kozu nebo osla a nemusí o tom mluvit. A co je nejsilnější, je to, že to byl někdo, kdo měl rád naše děti stejně jako já. A teď už nikdo jiný než já není. A to je taková tíha!
Děsí vás to?
Nemůžu říct, že děsí. Je mi z toho smutno. Ale je to tak a nedá se to změnit. Nebudu fňukat, že nechci, aby to tak bylo. Tím si nepomůžu. Nešla jsem k žádnému psychologovi, nechtěla žádné prášky, protože můj smutek je naprosto oprávněný. Možná, že dokonce ulehčující.
Zabydlet se v něm ale nechcete. Co děláte, když se chcete svého smutku zbavit?
Dělám si dobře. Jsem životní hedonista, mám ráda dobré jídlo a pití. Spíš tedy jídlo než pití. Ale dobré Prosecco si dám s chutí. Ráda cestuju, ráda si čtu a ráda nic nedělám. Jenže abych mohla nic nedělat, musím toho strašně moc udělat předtím. Takže tři měsíce šílím, abych nemusela tři neděle dělat nic.
Je to jen přání, nebo se tak opravdu stane?
Stane. Teď jsem byla čtyři týdny v Toskánsku a nedělala nic. I když zase nemusím být tak kritická, jako autor vlastně nepřetržitě akumuluju zážitky a pocity.
Čili si užíváte každého okamžiku, jak se rádo říká?
Nevím, zda někdo ví, co to znamená. Já tvrdím, že nechci dělat v životě nic, co nechci. Bez ohledu na užívání.
Daří se vám to?
Poměrně ano.
To je, oč usiluje většina lidí, ale nedaří se. Jak to, že vám ano?
Třeba jsou blbí. Já si nemyslím, že většina lidí dělá něco, co vysloveně nechce. Já myslím, že většina neví, co chce.
Možná to vy víte, protože jste v dětství musela o svou pozici bojovat? Tatínek byl ukrajinský právník a básník, přece jen jste byla „ jiná“.
Já si plně neuvědomovala, že jsem jiná, jen jsem paradoxně chtěla být stejná. Zapadnout do normy. Matka byla hodně ctižádostivá, cpala mě na tenis, krasobruslení a sportovní gymnastiku. Pak jsem chodila na první speciální jazykovou školu, kde měli všichni pocit, že jsou trošku jiní, že ano. Divné bylo, že můj otec byl Ukrajinec, protože tehdy v Československu nikdo takový neexistoval, vždycky jen Rus. A já se bránila, že táta není Rus! On je nenáviděl. Ale fungoval stejně jako Češi tehdy, něco jiného se říkalo doma a něco venku.
Při natáčení Tajemství rodu jste v archivu totalitních režimů zjistila, že na vašeho otce bylo nasazeno 28 agentů. Pocítila jste kvůli němu vy sama nevoli minulého režimu?
Ne kvůli tátovi. Sice v každém druhém viděl udavače, ale já mu to nevěřila. Nikomu jsem se s tím nesvěřovala, protože jsem ho považovala za blázna. To až na FAMU přišlo udání, že můj strýc byl za první republiky ukrajinský buržoazní nacionalista. Já složila jako druhá či třetí nejlepší přijímačky a v září přišel dopis, že se rozhodnutí přijímací komise ruší, že šlo o omyl. Pak jsem se dověděla, že se děkan lekl, s nikým nediskutoval a rovnou mě vyloučil. Přišlo mi absurdní, že jsem perzekuovaná za něco, co se odehrálo v roce 1917 a 39, kdy můj strýc vyhlásil svobodnou ukrajinskou republiku.
Jak jste se domohla spravedlnosti?
Osvědčilo se, že oba rodiče byli právníci. I když ve výslužbě. Rozhodnutí o zrušení verdiktu přijímací komise se ukázalo protizákonné. Rozhodla o tom prezidentská kancelář, kam jsem já sama poslala během půl roku čtyřicet dva písemností. A děkan přestal být děkanem.
Setkali jste se někdy poté?
Ano, učil mě na dva předměty. Ale rád ho neměl nikdo.
Měla jste nestandardní rodinné zázemí. Jak vás doma vychovávali?
Otec byl soustředěn na sebe, ale ne ve zlém. Rodiče měli svůj život a pak mě. Řídila jsem se jejich životem. A já byla hodná a poslušná. Do patnácti jsem jejich ambice přijímala. Pak jsem objevila lásku a hospody a přišlo mi to zábavnější, než trénovat na kurtu.
Odpojila jste se od rodičů?
Nikdy jsem se neodpojila. Nikdy by mě nenapadlo, že bych se měla odstěhovat. A naše taky ne. Pořídili si mě pozdě, mamince bylo 37 a tatínkovi kolem 50, takže ve věku mé puberty byli staří a já je naopak podporovala. Na studiích už mi vzali film a od druháku jsem na tom byla finančně dobře.
Po kom máte dar vidět věci se sarkastickým nadhledem?
To nevím. Možná, že do puberty se „zvláštní otec a ambiciózní matka“ akumulovali a pak jsem se s tím vyrovnávala. A možná, že smích byl uvolňující prostředek, takové východisko. Ráda se směju.
Odtud pochází vaše glosa, že smích je východisko ze zoufalství. Ještě jedna mi utkvěla v paměti. Že lidé bez komplexu jsou netvůrčí.
To je pravda, protože o ničem nepochybují.
Proč by měli?
Protože jedině z pochybností může něco vznikat. Neznám nic nudnějšího, než když si je někdo jist sám sebou.
O čem pochybujete vy?
Jestli jsem dost krásná, jestli se budu líbit, jestli mě bude mít někdo dostatečně rád. Co rád?! Milovat s největší vášní! Jestli jsem dostatečně chytrá, pracovitá, talentovaná...
Přicházejí odpovědi?
Já myslím, že nikdy nepřichází odpovědi.
Na žádnou jste si dosud neodpověděla kladně?
Jednou jsem jako dítě vyhrála tenisový turnaj a poskočila na žebříčku. Moje matka se na mě tehdy podívala a řekla: jednooký mezi slepými králem. A já si myslím, že měla hlubokou pravdu. A říkám si to dodnes, když se mi daří. A protože bydlím v Česku, říkám si to tuplem.
Zkusím za vás říct, že matka jste dobrá. Máte dvě dospělé děti, s dcerou a její rodinou žijete v jednom domě, syn, který studuje v Americe, se k vám vrací. A všem vám to vyhovuje.
Ano. Proč by nemělo? Přece u spousty národů je soužití rodiny běžné. Na jihu třeba. My máme kupodivu anglosaský vzor.
Neznamená to, že se děti neosamostatní?
Jaký je rozdíl v tom, když rodič pořídí dítěti byt?
Nemůže se spolehnout na řešení rodičů, nemůže si říci „a jak bys to udělal ty“?
To si nemusí říkat, ani když spolu bydlí. Ale mohou spolu snídat a rodiče nemusí čekat, jestli někdo přijde v neděli na oběd.
Syn Petr teď momentálně díky grantu svobodně tvoří v Lotyšsku. Na studiích fotografie získal titul Artist in Residence. Jste na něj pyšná?
Zatím je na začátku. Záleží jen na něm, co s tím udělá, jaké workshopy si vybere a kde se realizuje. Nikomu jinému než sobě se nezodpovídá.
Neznamená to, že je úspěšný?
To bude, až mě bude schopen živit.


description: Syn od září nastupuje na gymnázium a řešíme proto s manželem, co bude dál s jeho sportovními koníčky. Prosíme o radu. Čtenářka Jolana poslala dotaz do rodinné poradny.

title: Poradna: Syn nastupuje na gymnázium. Má proto přestat s fotbalem?

maintext:
Vojta se na základce docela dobře učil a bez problémů k tomu zvládal dva a později i tři tréninky fotbalu týdně a víkendové zápasy. Ve fotbale se mu dařilo vždycky velmi dobře, byl skoro hvězdou našeho vesnického týmu, dává spoustu gólů a mezi fotbalisty má i hodně kamarádů. Až doposud to bylo všechno takové přirozené, moc jsme to neřešili, protože školu zvládal opravdu hravě a fotbal hrála i většina jeho spolužáků ze školy.
Rodinná poradna Trápí vás obtíže při výchově dětí? Ocitla se vaše rodina v těžké sociální situaci a nevíte, jak z ní ven a kdo vám může pomoci? Dotazy posílejte na ona@idnes.cz s heslem Rodinná poradna. Vaše příběhy budou zpracovány redakcí a zodpovězeny. Je možné je anonymizovat.
Jenže od září nastupuje na osmileté gymnázium v nedalekém větším městečku, kam ho budeme nejdřív s manželem vozit a časem se snad i otrká a bude zvládat dopravu autobusem na vlastní pěst.
Vojta na gymnázium chtěl jít, ale úspěch u zkoušek ho asi tak trochu zaskočil - nikdo jiný z jeho spolužáků se totiž na stejnou školu nedostal. Teď se nám s manželem zdá z nastávající nové situace dost vyjukaný, místy až lehce vystrašený.
Zatím trávil celé léto s kamarády z vesnice a asi ho docela straší - vykládají mu, jak to bude na gymplu těžké, že budou učitelé přísní a nekompromisní, že bude mít horu úkolů apod. Výsledkem je, že nám Vojta řekl, že už na fotbal chodit radši nebude, protože na to nebude mít čas. Na jednu stranu nás těší, že přistupuje ke škole tak zodpovědně, ale zdá se nám, že to trochu přehání. Na fotbale má většinu kamarádů, je to taková fajn parta kluků, a pokud přestane chodit na tréninky a ještě bude chodit na jinou školu, myslíme si, že z toho okruhu kamarádů vypadne.
Jaký je váš názor? Mel by Vojta ve fotbale pokračovat, anebo se naplno věnovat jenom škole?
Jolana
Odpověď odbornice:
Milá Jolano, velmi oceňuji, že přicházíte s tímto dotazem, protože to znamená, že o aktuální situaci s manželem přemýšlíte. Přestup na novou školu může být pro část dětí náročný. Nároky mohou spočívat v dojíždění, ve změně prostředí, v novém kolektivu. Pravděpodobně se změní nároky, které na Vojtu byly doposud kladeny. Ohledně učiva a náročnosti domácí přípravy uvidíte časem, zda a jak moc budou pro syna těžší. Na druhou stranu píšete, že školu zatím zvládal hravě. Po pár dnech od počátku školního roku je již trochu jiná situace a Vojta i Vy asi máte reálnější představu, jak to na gymnáziu vypadá. Třeba Vojta našel na gymnáziu někoho ze známých z vesnice, který je sice ve vyšším ročníku, ale mohou např. jezdit spolu a není tak na škole sám.
Mgr. Lenka Brožková, psycholožka
Je důležité, aby se pro Vojtu neměnilo od září vše kolem, aby měl i možnost trávit čas s kamarády. V dotazu zmiňujete, že je ve fotbale vcelku dobrý a že ho baví. Mezi fotbalisty má také spoustu kamarádů. V tomto věku může parta kamarádů nabývat velkého významu. Na gymnáziu může chvíli trvat, než si najde nové kamarády. Také se může stát, že vzhledem k dojíždění nebude mít tolik možností s nimi trávit čas. To vše je dobré brát v úvahu. Tudíž význam kamarádů z vesnice, party z fotbalu, může být stále velký.
Nejlepší by bylo s Vojtou novou situaci probrat. Bude potřebovat více Vaší podpory, byť nemusí být vždy naladěn se o všem bavit. Využijte společných chvil, času během jízdy autem či večera k rozhovoru o tom, jak se mu daří ve škole, jak si rozumí s kamarády, co učivo, co kamarádi z vesnice, co by od Vás potřeboval, aby to lépe zvládal. Budete tak mít možnost získávat postupně informace a podpořit Vojtu v jeho cestě. Pro Vojtu pravděpodobně bude důležité vědět, že i pro Vás je nová škola výzva, že jste připraveni s ním prozkoumávat, co přestup přinese, a pomoci mu to zvládat. Ohledně fotbalu – spíše bych Vojtu podpořila, aby se nevzdával svého koníčku a způsobu trávení volného času. Dokud ho to nebude zatěžovat, nebude to v rozporu s přípravou na školu, je skvělé, že takovou možnost má.
Věřím, že najdete cestu, jak tímto životním obdobím projít společně.
Lenka Brožková, psycholožka centra Modré dveře

fasttext_language: cs


description: Jennifer Hilesová (28) od narození trpěla arteriovenózní malformací. Ta způsobuje abnormální spojení tepen a žil a benigní nádory, které krvácejí. Lékaři se báli o její život, a proto jí nahradili poškozenou tkáň kůží, kterou vypěstovali na nafukovacích balóncích na jejím obličeji.

title: VIDEO: Žena se vzácným onemocněním se po operaci poprvé cítí krásná

maintext:
Jennifer, původem z amerického města Huron, odletěla do New Yorku, kde ji operoval tým specialistů. Ti odebrali zdravou tkáň, která se ujala na nafukovacích balóncích na ženině obličeji a implantovali ji na místa, kde jí odebrali postiženou tkáň.
Ačkoli po operaci vše vypadalo dobře a Jennifer z nemocnice odjížděla bez vážnějších komplikací, po pár dnech se něco zvrtlo. Její tělo totiž tkáň nepřijímalo dobře, ačkoli pocházela z jejího vlastního těla a kůže pomalu začala odumírat.
„Bylo strašné dívat se každý den na svou kůži na obličeji, která normálně uhnívala. Měla jsem obrovský strach, že se všechno ještě zhorší a já se svého trápení snad nikdy nezbavím,“ svěřila se žena.
Musela tedy prodělat další zákroky, během kterých se lékaři snažili dát všechno do pořádku. Zatím to vypadá, že se vše vyvíjí dobře. Ačkoli jizvy v obličeji jsou ještě hodně znatelné a začervenání se zdá být o trochu horší než předtím, Jennifer už nemá nebezpečná krvácivá místa a je mimo ohrožení života.
Nyní by měly přijít na řadu už jen menší zákroky, při kterých se lékaři pokusí jizvy zesvětlit a zjemnit a budou Jennifer rekonstruovat nos, aby její obličej vypadal co nejlépe. „Jsem tak šťastná, že je to všechno za mnou. Že už nemám na obličeji balonky a nemusím mít strach, že se mohu kdykoli během noci probudit a začít krvácet a třeba i zemřít,“ dodala.
Její manžel je jí velkou oporou a stejně tak i zbytek rodiny. Naštěstí vedle sebe nemá nikoho, kdo by se jí nějak posmíval, ačkoli narážky neznámých lidí byly někdy hodně kruté. Přesto se už těší, až bude vypadat jako ostatní a beze studu povede dcery do školy.


description: Indická modelka Reshma Quereshi (19) má po útoku švagra, který ji polil kyselinou, znetvořený obličej a jen jedno oko. Nyní odchodila v New Yorku přehlídku, která se uskutečnila právě proto, aby se poukázalo na to, jak jednoduše lze zakoupit chemikálie, jež pak pomateným lidem slouží jako zbraň.

title: VIDEO: Žena poleptaná kyselinou odchodila v USA první módní přehlídku

maintext:
Reshma přiletěla z Indie do Ameriky poprvé v životě a hned se zde uvedla ve velkém stylu. Za přehlídku sklidila velký potlesk a měla ohromný úspěch.
Před dvěma lety ji cestou do školy v jejím rodném městě napadl švagr, který byl naštvaný na její sestru, jež si doma stěžovala na to, že ji manžel fyzicky a psychicky týrá. Na pomoc si zbaběle přizval ještě další dva muže, aby měl jistotu, že ženu přepere.
Poté ji polil kyselinou, která jí znetvořila obličej a přišla dokonce i o levé oko. Několik hodin totiž ženě nikdo nepřivolal na pomoc zdravotníky a ona tak trpěla na zemi v bolestech.
„Ta přehlídka pro mě byla velmi důležitá. Na světě je mnoho žen a dívek, které zažily podobnou věc. Mají stejně jako já znetvořený obličej a jiné části těla. A je potřeba, aby se nebály vystoupit na veřejnosti a o svém hrůzném zážitku mluvit,“ sdělila žena.
„Chtěla jsem lidem také ukázat, že na mém obličeji není nic špatného, i když je takto znetvořen. Nejsem kvůli tomu horší člověk. Pořád můžu žít a mohu být modelkou,“ pokračovala.
Kromě toho se také Reshma věnuje blogování a dívkám radí, jak se mají líčit a jak pečovat o pleť. Sleduje také aktuální módní trendy a jako každá žena si ráda kupuje nové a kvalitní oblečení a o svých zážitcích a zkušenostech pak vypráví ve videích na svém profilu na sociální síti. Má spoustu příznivců po celém světě a její videa mají velkou sledovanost.
„Nikdy v životě ani v těch nejčernějších snech jsem si nepomyslela, že by se zrovna mně mohlo stát něco takového. Když se to pak stalo, myslela jsem, že tím končí můj život. Byla jsem na dně. Ale víte, co? Tak to není. Můj život neskončil. Je krásné být na světě,“ dodala.


description: Zvětšování prsů a liposukce je už dávno nuda. Plastičtí chirurgové nabízejí i mnohem netradičnější operace, nad kterými většina lidí jen kroutí hlavou. Třeba úpravu vystouplého pupíku.

title: Bizarní plastické operace: přešívané pupíky i falešné důlky ve tvářích

maintext:
Plastické operace jsou v kurzu. Podle odhadů se v byznysu s estetickou plastickou chirurgií ročně protočí kolem dvou miliard korun a poptávka po zákrocích z této oblasti neustále roste.
Největší poptávka po plastických operacích je od žen ve věku od třiceti do padesáti let a nejčastěji si klientky nechávají přešívat oční víčka a zvětšovat prsa. Napadlo vás někdy, za co všechno jsou lidé ochotni utratit peníze a co si nechávají na svých tělech přešívat a upravovat? Představujeme vám výstřelky plastické chirurgie:
Plastika pupíku
Máte pocit, že jakmile se svléknete do spodního prádla nebo plavek, všichni zírají jen na váš vystouplý pupík? Pokud trpíte rozsáhlými komplexy ze svého pupíku, plastičtí chirurgové vám dokáží pomoci. Novým hitem estetické chirurgie je totiž plastika pupíku. Podle plastických chirurgů mohou za vzrůstající zájem o tuto plastiku především sociální sítě.
Ženy touží být na fotkách, které sdílí, dokonalé a vystouplý pupík jim to kazí. Před plavkovou sezónou poptávka po plastikách pupíku rapidně vzrůstá. Na tento zákrok nepřichází zdaleka jen ženy s pupíkem zdeformovaným po těhotenství nebo v důsledku břišní kýly. I vzhled pupíku totiž podléhá estetickým normám.
Pode studie z roku 2000 jsou jako přitažlivé vnímány pupíky vertikální (nebo ve tvaru T) a vpadlé, nikoli vystouplé. Plastiku pupíku nabízejí i některé české kliniky a zaplatíte za ni kolem deseti tisíc korun (konečná cena je samozřejmě závislá na individuální situaci a rozsahu operace).
Koňský úsměv
Stejně jako podle estetických měřítek nevyhovuje vystouplý pupík, máte smůlu, pokud jste majiteli takzvaného koňského úsměvu (někdy se používá anglický název Gummy smile). Nejde o nic jiného, než že se vám při úsměvu odhalí horní dáseň. A to současná móda neodpouští.
Podle dentistů by při ideálním úsměvu měly být vidět maximálně dva milimetry dásně. Cokoli nad už je považováno za neestetické.
Aby došlo ke korekci koňského úsměvu, aplikují plastičtí chirurgové do svalů zodpovídajících za úsměv botulotoxin, který poškodí nervová zakončení a sval má následně jen omezenou hybnost. Problém je v tom, že když chirurg dávku botulotoxinu správně neodhadne, může dojít k úplnému spadnutí horního rtu, nebo se na několik dalších měsíců stanete „hrdými“ majiteli asymetrického úsměvu, což vaši atraktivitu příliš nezvýší.
Falešné dolíčky
Nenarodili jste se s dolíčky ve tvářích a přitom po nich toužíte? Klidně si je můžete nechat vyrobit. Šílenství s dolíčky ve tvářích spustily fotky Kate Middletonové a tisíce žen na celém světě prahnou po stejném úsměvu, kterým okouzlila prince Williama.
Protože důlky ve tvářích jsou vlastně deformací svalů, zákrok spočívá v tom, že chirurg udělá zevnitř úst zářez mezi svaly a ty potom sešije tak, aby se při úsměvu vytvářely důlky.
Celá operace trvá asi půl hodiny a protože ji české kliniky nenabízejí, v zahraničí si budete muset připravit od patnácti set do dvou a půl tisíc dolarů. Než si ale lehnete pod nůž, měli byste zvážit možná rizika, protože otoky, jizvy a abscesy v obličeji vám mohou velmi znepříjemnit život.
Změna barvy očí
Modré oči vlastní pouze sedmnáct procent populace a právě tato barva očí je považována za mimořádně atraktivní. Celkem logicky tedy začaly kliniky nabízet i změnu barvy očí. Protože barva očí je podmíněna množstvím melaninu, při zákroku se odstraní z duhovky tenká vrstva melaninu.
Po několika týdnech by mělo dojít ke zmodrání očí. Celá procedura stojí přibližně pět tisíc dolarů a odborníci varují, že může vést k rozvoji nejrůznějších očních onemocnění, jako je například zelený zákal.
Lepší osud
Věříte, že je váš osud vepsán do vašich dlaní? Potom budete určitě nadšeni z operace, která slaví velký úspěch především v Japonsku. Zdejší chirurgové mohou údajně přepsat váš osud tím, že vám do dlaní vyříznou nové linie a čáry, které vám zajistí lepší budoucnost.
Podle statistik stojí ženy nejvíc o řezy, které by jim měly zajistit šťastné manželství, zatímco muži si nechávají do dlaní vyřezávat finanční zajištění. Zákrok trvá od deseti do patnácti minut a zájemci o něj zaplatí necelou tisícovku dolarů.


description: Modelka Anastasiya Kvitkovová (22) nemůže překousnout, že je pozadí profesionální celebrity Kim Kardashianové stále považováno jako jedno z nejkrásnějších a nejobdivovanějších na světě. Po jejím vzoru si pozadí dokonce nechalo zvětšit nespočet žen. Ruská modelka ale tvrdí, že ona má mnohem hezčí zadek a Kim jí nesahá ani po kotníky.

title: Mám mnohem krásnější pozadí než Kardashianová, chlubí se modelka z Ruska


description: Zavařování, sušení, nakládání a zmražení jsou nejlepší způsoby, jak mít zdravé zásoby po celý rok po ruce. Nejvíce vitaminů si zajistíte ze sušeného ovoce a zeleniny.

title: Připravte si zásoby vitaminů na zimu. Nejšetrnější je sušení

maintext:
Domácí sirupy Rybízový sirup
1,5 kg rybízu
1,5 kg krystalového cukru
10 g kyseliny citronové Rybíz omyjte, očistěte a vylisujte. Šťávu nechte odstát, než se usadí kal, a pak sceďte přes plátno. Přecezenou šťávu nalijte do hrnce, začněte zahřívat, přidejte cukr a za stálého míchání přiveďte k varu, přidejte kyselinu citronovou a odstavte z plotýnky. Sirup plňte do uzavíratelných lahví.
Meduňkový sirup 6 hrstí meduňky
1,5 l vychladlé předem převařené vody
1 citron nakrájený na plátky
1,5 kg třtinového cukru
šťávu ze dvou citronů
50 g kyseliny citronové Meduňku dejte do vhodné nádoby a zalijte vodou, přidejte jeden na plátky nakrájený citron a promíchejte. Poté nechte 24 hodin odstát. Druhý den směs přeceďte přes plátýnko a šťávu přelijte přes jemné sítko do hrnce. Přidejte cukr, šťávu ze dvou citronů a kyselinu citronovou. Přiveďte k varu a ihned odstavte. Ještě horkou šťávu nalijte do lahví a zazátkujte.


description: Síťovina, vzhled inspirovaný spodním prádlem, etnické motivy, nápadité průstřihy i výrazné třpytivé aplikace: první plavkové trendy na příští rok předvedly na veletrhu krásy v pražských Letňanech modelky a vítězky České Miss včetně Nikol Švantnerové, Lucie Kovandové nebo Taťány Makarenko. Inspirujte se.

title: VIDEO: Síťovina, třpyt a průstřihy. Missky předvedly plavkové trendy


description: Pro zdravý vývoj dětí je zdravá a pestrá strava nezbytná. Většina z nás si ze školních jídelen ale pamatuje zejména UHO, všudypřítomné knedlíky, naprosté minimum ovoce a zeleniny a snahu učitelek, byste snědly všechno, co máte na talíři. To se naštěstí ve velkém množství školních kantýn mění.

title: Dobrý a zdravý oběd? České školní jídelny se lepší, záleží i na rodičích

maintext:
Svůj podíl na změnách má jiný životní styl rodičů, ale i mnohé projekty, které se snaží vylepšit jídelníček školáků. Bez spolupráce s rodiči ale postrádají smysl.
Co všechno se tedy změnilo ve školních jídelnách? „Dnes je již zcela běžné, že děti dostávají čerstvé ovoce i zeleninu. Samozřejmostí je voda, naše děti mají navíc i džusy, což je skvělé,“ vyjmenovává Veronika Bartošová, ředitelka školy EDUCAnet Praha.
A co nucení do jídla, které si dodnes někteří z nás pamatují ze svých školních let? „Učitelky a vychovatelky nesmí dohlížet na dojídání jako za našich let, ale já zase na druhou stranu nejsem zastáncem toho, aby se děti zcela nechaly být, neboť zejména u těch mladších řekne jedno, že mu to nechutná a dalších třicet to ani neochutná. Naše běžná praxe ve škole je, že dítě „donutíme“, aby jídlo alespoň ochutnalo,“ přibližuje Bartošová praxi některých současných školních kantýn.
Tomu, aby děti dostávaly na stůl vyvážené obědy, se věnuje tzv. předpis spotřebního potravního koše - ten konkrétně vyjmenovává, jaké suroviny by měly být použity v jaké frekvenci. Jídelny jsou ale kromě něj omezeny ještě cenou 34 korun na porci.
„My jako dodavatel se při přípravách jídel držíme předpisu spotřebního potravního koše a vím, že se i z něj dají připravit bezvadná jídla. Jenže děti na ně nejsou zvyklé a nezřídka se stane, že třeba cizrnu vidí na talíři právě až ve školní jídelně. A odmítají ji. Na nás potom je vysvětlit jim, že zdravé jídlo nemusí být hnusné, že není třeba bát se ochutnat a de facto malé strávníky učíme to, co by měli znát z domova,“ říká Jiří Kubelka, jednatel společnosti Carmethis, která dodává obědy do školních zařízení.
Děti se samozřejmě i v jídle drží příkladu svých rodičů a toho, co znají z domova. Pokud jsou tedy zvyklé na fastfoody, hutné omáčky s knedlíky a smažená jídla, pak se jim luštěniny nebo ryby mohou zdát „podezřelé“. Vše se ale dá překonat, jde hlavně o spolupráci školy a rodiny. O to se snaží třeba projekt Pestrá strava, který připravuje workshopy pro děti i kuchařky, ve kterých objevují pro ně nové suroviny, samy si z nich připravují svačinky, ochutnávají a recepty si pak nesou i domů. Odborníci si pak pozvou do škol i rodiče a formou besed s nimi probírají výhody zdravého jídla a zároveň nabízejí nápady na dostupné suroviny a chuťově zajímavé recepty.
„Po dvouletém působení vidíme konečně pozitivní změny, ze škol mizí automaty, vedoucí školních jídelen nebo pronajímatelé kantýn se čím dál častěji přicházejí poradit s našimi lidmi, jaké svačiny by měli nabízet nebo na jaký sortiment se zaměřit – týká se potravin i nápojů“, potvrzuje zakladatelka projektu Ivana Bednářová Častvajová. Letos má projekt v plánu „rehabilitovat“ ryby, které jsou v našem jídelníčku jen sporadickou položkou. Ty mořské jsou sice většinou nedostupné kvůli vyšší ceně, ale existuje spousta kvalitních a levnějších druhů - sumeček africký, pstruh, kapr nebo treska.
Projekt navíc klade důraz na to, aby se jídla příliš nesolila, nepoužívala se dochucovadla plná chemických přísad, sladidel a glutamátu a aby děti jedly zejména sezónní potraviny. Tímto směrem se postupně vydává stále víc kantýn. Podobné cíle má i občanská iniciativa Skutečně zdravá škola, která se podílí třeba na Food Revolution Day vedeným Jamiem Oliverem.
Podívejte se na píseň vytvořenou s českými herci pro Projekt Skutečně zdravá škola:
VIDEO: Videoklip Mateřská.com Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
„O to víc mě vždy rozesmutní hláška dítěte, které vzpomíná na nedělní oběd, kdy si s celou rodinkou pochutnali ve fastfoodu. Škola i rodina by měly fungovat v souladu, nikoliv jít proti sobě a soupeřit. Díky dochucovadlům a podobným věcem je navíc jasné, že s jídly servírovanými ve fastfoodech školní či školková jídelna nikdy soupeřit nemůže. Vždy je mi líto, když děti vrací talíře s jídlem jen proto, že ho z domova neznají a v tom my můžeme dělat jediné. Opakovat dětem jídla dokola, aby si na ně zvykly. A zachutnaly jim, i když doma se k nim nedostanou “ myslí si Jiří Kubelka. A dodává, že se o soupeření s fastfoody ani nesnaží, nechtějí se dětem podbízet nezdravou smaženou stravou. Ale třeba pizzu jim občas dopřejí, protože se dá připravit z celozrnné mouky a z kvalitních čerstvých surovin.
Oblíbené jsou podle něj ale zdravě zahuštěné polévky, a to zejména u mladších dětí. Malí strávníci si podle jeho zkušeností hodně potrpí na českou kuchyni, kterou se proto kuchařky snaží připravit v odlehčené variantě.
Soutěž O nejlepší školní oběd se odehrála v Brně.
„Děti by denně jedly dukátové buchtičky, případně omáčku s knedlíkem, jenže třeba právě knedlíky nejsou podle předpisu žádané v častější frekvenci, ale jen jednou měsíčně. Ideální přílohou jsou luštěniny, brambory, kaše, rýže. Velkým hitem u dětí jsou momentálně bramborové šišky s rajskou omáčkou,“ popisuje Kubelka zkušenosti z praxe. Z masa pak děti preferují to kuřecí, anebo mleté upravené třeba jako sekaná nebo čevapčiči.
Na školní menu bez masa se letos zaměřila oblíbená soutěž o nejlepší školní jídelnu. Jídelny soutěží s menu, které je v jejich běžné nabídce a které si děti oblíbily. Odborná porota posuzuje vhodnost použitých surovin a jejich vyváženost, nutriční hodnoty, technologický postup přípravy a samozřejmě i chuť a barevnou lákavost pokrmů. Ve finále pak jídla ochutnávají profesionálové, ale samozřejmě i děti, pro která jsou jídla určená především.
Letošním vítězem soutěže se stal F-gastro catering z Vrchlabí. Porotu i žáky základních škol okouzlila vítězná škola s menu složeným z polévky z farmářského trhu, houbového rizota s marinovanou červenou řepou, rukolou a parmazánem a fazolového brownies s banánem. Druhé místo obsadila Základní škola a Mateřská škola Velký Beranov s brokolicovou polévkou, paprikovým luskem plněným kuskusem, bramborovými gnocchi s restovanou zeleninou s rajčatovou omáčkou a bulgurem s ovocem jako dezertem. Bronzový pohár převzala 22. mateřská škola Plzeň, která soutěžila s dýňovou polévkou se smetanovým nočkem, vanilkou a žitným krutonem, cizrnovými kuličkami s červenou řepou, bylinkami a bio sezamovým semínkem, dvoubarevným batátovým pyré, glazovanou zeleninou, jogurtovým dipem s medvědím česnekem a domácím farmářským tvarohovým krémem s jahodami, chia semínky a mátovým cukrem.
Rostoucí trend v zájmu o čerstvé a kvalitní suroviny potvrzuje i velkoobchodní síť Makro ČR, kde nakupuje velká část českých školních jídelen. „Mezi našimi zákazníky z řad školních kantýn jsou stále oblíbenější čerstvé ryby, maso i zelenina,“ uvádí Petr Stádník, šéfkuchař Makro ČR a člen poroty o nejlepší školní jídelnu. Nejčastěji kupované přílohy jsou pak těstoviny a brambory. „Kvalita každé kuchyně se odvíjí od toho, jaké ingredience používá. Bohužel je stále oblíbená i konzervovaná zelenina, která kuchařům usnadňuje přípravu. Na příkladu soutěžních obědů je vidět, že čerstvé suroviny jsou vždy lepší a ani školní jídelny se jim už nevyhýbají,“ uzavírá.


description: Můj čtyřletý synek během léta někde pochytal pár různě sprostých výrazů. Ačkoliv mu s manželem neustále opakujeme, že se takhle nemá mluvit, syn s tím nepřestává. Jak ho to odnaučit? Čtenářka Barbora poslala dotaz do rodinné poradny.

title: Poradna: Čtyřletý syn používá sprostá slova. Už nevíme, jak to zarazit

maintext:
Upřímně řečeno je možné, že jsem ta slůvka v afektu řekla já nebo můj manžel, řešili jsme totiž během léta nějaké rodinné problémy a občas pro nás bylo těžké se ovládnout. Nikdy jsme jimi ale nečastovali jeden druhého a rozhodně u nás nejsou na denním pořádku. Těch výrazů, které náš syn používá, je víc a já s manželem oslovení jako vole nebo blbečku opravdu nepoužíváme.
Rodinná poradna Trápí vás obtíže při výchově dětí? Ocitla se vaše rodina v těžké sociální situaci a nevíte, jak z ní ven a kdo vám může pomoci? Dotazy posílejte na ona@idnes.cz s heslem Rodinná poradna. Vaše příběhy budou zpracovány redakcí a zodpovězeny. Je možné je anonymizovat.
Ovšem našemu čtyřletému Mikulášovi přijdou ohromně vtipné a vesele je opakuje. A to dokonce na adresu moji, tatínka nebo třeba babičky. Pokaždé se zarazím, tvářím se velmi vážně, nesměju se a snažím se Mikulášovi objasnit, že lidem ubližuje pokud je takto oslovuje a že to do slušné konverzace nepatří. Už jsem na něj kvůli tomu i zvýšila hlas. Dělala jsem dokonce, že trucuju, protože to je jeho typická reakce, tak jsem mu chtěla přiblížit, jak se cítím, když mě takto oslovuje. Několikrát mi slíbil, že už se to nestane, ale po několika dnech dnů nás nepříjemná slovíčka zase doženou.
Za pár dnů má Mikuláš nastoupit do školky a obávám se, že bude podobně “ze srandy” oslovovat i učitelku nebo své spolužáky. Jak se můžeme vulgarit zbavit? Jak vysvětlit čtyřletému dítěti, že nejsou zábavné? Už nám s manželem docházejí nápady.
Děkuji
Barbora
Odpověď odbornice:
Dobrý den Barboro, je dobře, že se ozýváte, neb tuto obtíž řeší mnoho rodičů malých dětí. Malé děti často opakují některá slova, která se jim líbí ať už zvukově, nebo je zaujmou díky reakci okolí na tyto slova. Neslušná nebo sprostá slova splňují obě varianty. Neslušná slova bývají emočně zabarvená, znějí pro děti zajímavěji než ostatní slova. Vyřkneme-li je, mají většinou jinou melodii, rytmus a barvu než slova „slušná“. Pokud dítě opakuje sprosté slovo, obvykle se dostaví reakce okolí, která je také emočně zabarvená. Rodiče v reakci na použitý slovník často vyjadřují nespokojenost, mnohdy různé obavy, strachy, rozčílení, mnohdy také bezmoc a bezradnost. Tyto emoce vždy zajistí pozornost dítěte.
Mgr. Kateřina Halfarová, psycholožka
Pro odstranění opakování nevhodných slov je vhodné rozpoznat, z jakého důvodu dítě slova opakuje. Zda je pro něj líbivější reakce okolí, zvukomalebné slovo nebo oboje.
U předškolních dětí je toto opakování časté. Opakování nevhodných slov také často vymizí, pokud dítě nedostává velkou pozornost při opakování těchto slov.
Doporučovala bych vám jednak zkusit Mikulášovi sdělit, že tyto slova jsou nevhodná, můžete také připojit důvody, proč jsou tyto slova nevhodná, a co mohou vyvolat u druhých za chování a emoce. Toto zdůvodnění můžete ještě doplnit tím, že Mikulášovi nebudete poskytovat pozornost vždy, když řekne sprosté slovo. Naopak posilníte pozornost, která následuje hned po vyřčení nevhodného slova. Vezměme si situaci kupříkladu na dětském hřišti. Mikuláš pronese „neslušné“ slovo, podívá se na vás a vy odvedete pozornost k postavenému hradu, čili zapojíte syna i sebe do hry. Může se stát, že syn bude opakovat sprosté slovo pořád dokola tak, aby vás vyprovokoval k nějaké reakci. V této situaci je dobré v klidu synovi sdělit, že to slovo je nevhodné, nehezké a opět se vrátíte ke své původní hře.
Odnaučení opakování sprostých slov není jednorázové, je potřeba důslednosti ze strany rodičů a posilování adekvátní pozornosti ze strany rodičů k dítěti. Pokud by toto chování trvalo dále a masivně přibývala nevhodná slova, bylo by vhodné se objednat do poradny, kde vám se vzniklou situací mohou pomoci.
Hodně zdaru
Kateřina Halfarová, psycholožka centra Modré dveře


description: Bývalá striptérka a příležitostná modelka Blac Chyna (28) se považuje za světovou celebritu a stejně jako některé ostatní hodlá po porodu svého druhého dítěte sníst placentu. Stejně tak to udělala i její budoucí švagrová Kim Kardashianová.

title: Blac Chyna: Po porodu sním placentu. Dělá to většina slavných celebrit

maintext:
V minulosti Chyna porodila syna Kinga Caira (3), letos v listopadu na svět přijde její druhé dítě - dcera. Po porodu hodlá svou placentu zmrazit a úplně vysušit a poté přeměnit na prášek, aby se z něj pak daly vyrobit speciální kapsle, které sní.
„Mají zabránit tomu, aby žena trpěla poporodními depresemi. Je to skvělá věc. Je to přírodní a opravdu to funguje. Chci se po porodu cítit dobře, abych se mohla věnovat rodině,“ sdělila.
Kim Kardashianová si placentu také nemohla vynachválit. „Bylo mi díky tomu po porodu tak dobře. Mám s tím ty nejlepší zkušenosti. Některé ženy si tu placentu usmaží jako steak, ale to jsem neudělala. Nechala jsem si z ní udělat pilulky. Doporučila bych to každé ženě po porodu,“ svěřila se Kardashianová po narození syna Sainta.
„Konzumace placenty je dobrá pro matku i miminko, protože matka ho kojí. Placentu jedí i zvířata. Moc dobře vědí, že je to zázračná věc. I psi a kočky po narození mláďat placentu snědí,“ myslí si Chyna.
Tento poněkud bizarní krok Chyna chvíli rozvažovala, ale pak si uvědomila, kolik slavných osobností to udělalo před ní a usoudila, že to bude přeci jen dobrý nápad. „Nebudu rozhodně první ani poslední. Je to zdravé, všechny slavné celebrity to dělají,“ dodala.


description: Občas vyrazil na pivo její otec, později i ona sama. Když se pití vystupňovalo, přidaly se problémy v práci a hádky s manželem, vyhledala Ivana pomoc. Věděla, že se třemi panáky slivovice k snídani se nedá chodit do práce ani v lihovaru. Její příběh zachycuje další díl seriálu Ženy v koncích.

title: Dva opilí se málokdy dohodnou, líčí bývalá alkoholička svůj příběh

maintext:
„Vlastně jsem neměla ráda, když se otec vrátil z piva, kam na vesnici chodil. Někdy vážně neměl dobrou náladu,“ vypráví 46letá Ivana Bohatá s tím, že už odmala viděla problémy s alkoholem. Na střední ji ještě alkohol nechutnal, ale jakmile se dostala na bigbeatové zábavy, napila se občas víc.
Když není na sunar...
Po krátké známosti se provdala, ale už po třech letech si vyzvedávala rozvodové papíry. „Manžel hrál automaty, někdy mi nezbylo ani pro dceru na sunar,“ posteskne si. Tehdy poprvé ukázala, že umí problémy řešit. Vrátila se s malou Kristýnou k rodičům a zažádala o vlastní byt.
Ačkoliv alkoholem problémy neřešila, občas si přece jen skleničku dopřála. Třeba když vyrazila se sestrou a jejím přítelem ven, aby nebyla pořád jen sama s dcerou. „To už byly návraty v opilosti častější. Zjistila jsem, že když se druhý den trochu napiju, není mi tak špatně.“
Sledujte seriál: Ženy v kocích Příběh Ivany Bohaté zprostředkovala Diakonie ČCE - středisko Západní Čechy, které jí pomáhalo s rodinnou problematikou. „Diakonie, hlavně její pracovnice, mi byly obří oporou. Pomáhaly mi dva roky od návratu z léčebny, kdy jsem řešila obtížnou a psychicky náročnou situaci. Podržely mi psychicky, pomáhaly organizovat styky dcery s otcem... Pro každého alkoholika jsou takovéto situace často spouštěčem recidivy, tlačítkem k novému napití se. To se mi díky Diakonii nepřihodilo, za což jim patří velké díky.“
Po šesti letech od rozvodu se podruhé vdala a porodila další dítě, syna Pavla, ale v manželství se za krátko cítila sama. Vladimír (jméno bylo na přání změněno) si vyrazil s chutí a často na fotbal, Ivana si dopřála lahev. „Koupily jsme si jednu se sestrou, pak třeba dvě, někdy jsem měla schovanou další, jen pro sebe, až sestra odejde. Jenže manžel chodil také do hospody, přicházel v povznesené náladě. Někdy vypil víc a to byl agresivní. Potkali jsme se často doma oba opilí a ti se opravdu málokdy dohodnou,“ vysvětluje. V té době začala Ivana pít i přes den, při vaření či žehlení, víno nakupovala do zásoby...
Když syn nastoupil do školky a ona do práce, odcházela i při pauze domů, aby se mohla napít. „Pozvala si mě mistrová a řekla, že je ze mě cítit alkohol.“ Pohrozila vyhazovem a Ivana odešla sama. Ve fabrice, kam nastoupila jako šička, byly přísné kontroly, a tak si musela dávat pozor. Do práce „pod parou“ sice nechodila, o to víc pila doma o víkendu. Hádala se s mužem a ten ji v opilosti několikrát uhodil. Ani s dcerou se neměl příliš v lásce, a tak rodinné neshody zapíjela.
Když dceru Kristýnu i Ivanu její druhý muž zmlátil, zavolala exmanželovi a poslala k němu dceru, která v místě jeho bydliště dochodila střední školu. Svou situaci tím ale nevyřešila, naopak. „Dávala jsem si za vinu to, že se dcera odstěhovala. To mělo na moje pití velký dopad.“
Ivana Bohatá s dcerou Anetou, která se Ivaně narodila po návratu z léčebny. Ivana Bohatá
Ivana změnila práci a nastoupila do lihovaru. „Tam se pije veřejně, jaksi v rámci zaměstnání,“ připouští. Na „štamprdličku“ se chodilo ráno, před i po obědě, Ivana si alkohol nosila i v kabelce, před odchodem na směnu si dopřála i tři panáky slivovice, aby se „dostala do pohody a netřásla se“.
Našla sice dost sil k opuštění manžela, ale až popíjení na maturitním plesu dcery ji donutilo, aby se šla léčit. Dobrovolně odešla do léčebny v Dobřanech, kde prodělala několikadenní „absťák“, a pak ji přeložili na protialkoholní oddělení. Tam zůstala čtyři měsíce, které přinesly skvělý výsledek – šestiletou abstinenci.
„Lituji, že jsem nešla do léčebny dřív. Ušetřila bych si spoustu ztracených let,“ říká a jedním dechem dodává, že problémy, které přišly po návratu z léčebny, by s opilou hlavou nevyřešila. „Mám dvě práce, abych nás uživila. Vím, že se nesmím napít, teď pracuji v restauraci a vidím, jak alkohol s lidmi zamete. Dřív mě každé pozvání na skleničku rozčílilo, takže mi to dnes už nikdo nenabídne. Věřím, že mě problémy posílily, vážím si sama sebe za to, že jsem to dokázala, a věřím, že už to nikdy nebudu muset řešit,“ uzavírá svůj životní příběh.


description: Zpěvačka Sheryl Crow (54) je přesvědčená, že prevence a včasné diagnostikování rakoviny může zachránit život. Sama je prý toho důkazem. Po rakovině prsu jí před čtyřmi lety našli nezhoubný nádor na mozku. Zpěvačka nemoc porazila.

title: Včasné odhalení rakoviny mi zachránilo život, říká Sheryl Crow

maintext:
Sheryl Crow se neustále angažuje v prevenci rakoviny prsu, kterou sama prodělala před deseti lety. Je chodící reklamou na mamograf a všechny ženy vyzývá, aby šly na preventivní prohlídku.
„Na mamografu mi zjistili duktální karcinom,“ řekla zpěvačka, která podstoupila lumpektomii, tedy vynětí nádoru z prsu i s bezpečným lemem zdravé tkáně a chodila na ozařování.
I díky prevenci a novým technologií se podle ní šance na přežití neustále zvyšuje.
„Rakovina prsu nemusí být hrozbou smrti. Dokud ale nebudeme mít lék, je jím prevence. To je naše nejlepší léčba,“ míní a apeluje na všechny ženy nad 40 let, aby alespoň jednou do roka šly na vyšetření.
„Když vám najdou rakovinu, není to jen o tom. Je to o celé vaší rodině, o skupině blízkých přátel. Pak se opravdu každý dívá na život jinak,“ řekla matka dvou adoptovaných chlapečků a někdejší partnerka cyklisty Lance Armstronga.


description: Myšlenku, že neexistuje jen jedna ideální vizáž a že krása je spíš věcí autenticity než přehnané dokonalosti, přijímá čím dál víc lidí. Sází na ni také firmy, které se snaží přiblížit zákaznicím. Kampaň na spodní prádlo, která neviděla Photoshop nebo zachycuje ženy bez make-upu, tak už nikoho neudiví. Nebo přece?

title: Bez make-upu, bez retuše. Jak módní kampaně ukazují opravdové ženy

maintext:
Osamělé dívky a politická nahota
Virální úspěch měla letos v srpnu kampaň novozélandské značky Lonely, která si za své tváře vybrala dvojici amerických hereček – Lenu Dunhamovou a Jemimu Kirke. Nejlepší kamarádky a hvězdy seriálu Girls, který pro HBO vytvořila právě první jmenovaná, jsou na nahotu před objektivy zvyklé, dokonce je pro ně jakýmsi politickým prohlášením.
„Je to podle mě realistické ztvárnění života. Jestli se vám nelíbím, je to váš problém a budete si to asi muset vyřešit se svým terapeutem,“ řekla podle serveru Buzzfeed Lena v rámci diskusního panelu o svém seriálu. Ukázat se světu v prádle, bez retuše a s minimem make-upu bylo pro obě herečky vlastně jen pokračování jejich snahy ukazovat ženy tak, jak skutečně vypadají.
Značka Lonely, která se zaměřuje hlavně na stylové spodní prádlo a plavky, to vidí podobně, pracuje záměrně s neretušovanými fotkami, do kampaní v rámci projektu „Lonely Girls“ obsazuje ženy, které nejsou profesionálními modelkami a zachycuje je v běžných, uvěřitelných situacích. „Oslavujeme ženskou sílu a individualitu,“ píše se na webu firmy. Cílem projektu je podle tvůrců posílit pozitivní vnímání vlastního těla i svobodu vyjádření.
Lena Dunhamová a Jemima Kirke v kampani Lonely Snímek z katalogu značky Lonely Snímek z katalogu značky Lonely
Méně Photoshopu, větší prodeje
Se stejným principem pracuje také Aerie – značka spodního prádla, která je součástí módního gigantu American Eagle. Před dvěma lety přišla s letní kampaní, ve které modelky (včetně Iskry Lawrence, která předvádí velikosti považované za „plus size“) ukázala sice v lichotivých polohách i osvětlení, zato zcela bez retuší. Inzeráty doplnila sloganem: „Vaše skutečné já je sexy.“
U podobně komerčně úspěšné značky se dá sice spekulovat o tom, jestli je podobná kampaň spíš politickým prohlášením, nebo geniálním marketingovým tahem, ale je pravda, že Aerie si neotřelou image drží dlouhodobě. „Nejedná se jen o sezonní kampaň. Tohle jsme teď my, takhle mluvíme se svými zákaznicemi,“ popsala tehdy serveru Co.Create marketingová ředitelka firmy.
Platí to dodnes. Aerie má v katalogu jen snímky, které neprošly úpravami ve Photoshopu, a vedle profi modelek fotí i na „obyčejných“ ženách. Loni značka představila průvodce podprsenkami, ve kterém jednotlivé kousky nafotila na modelkách s nejrůznějšími velikostmi i typy postavy, na Instagramu zase zákaznice povzbuzuje, aby sdílely své vlastní neretušované fotky.
Modelka Iskra Lawrence v kampani značky Aerie Snímek z internetového katalogu Aerie Aerie od roku 2014 používá jen fotografie bez retuší
Krása jizev i neoholeného podpaží
Podobně jako Aerie na to loni šla švédská oděvní značka & Other Stories, která je součástí koncernu H&M a zaměřuje se hlavně na mladší ženy s méně konzervativním vkusem. Do kampaně ke kolekci spodního prádla nazvané „Od žen pro ženy“ obsadila místo modelek trojici různorodých žen – copywriterku, violoncellistku a módní blogerku.
Make-up i postprodukci fotek omezili autoři na naprosté minimum, na snímcích známé módní fotografky Hedvig Jenningové jsou zato viditelné jizvy, strie, pihy, tetování nebo třeba neoholené podpaží. „Chtěli jsme reflektovat různorodost žen a ukázat, že ženské tělo může být krásné mnoha rozličnými způsoby,“ řekla magazínu Huffington Post mluvčí značky Rachel Bankstonová.


description: Vévodkyně z Cambridge Kate (34) se stala britskou módní ikonou. I pět let od svatby s princem Williamem stále působí takzvaný „Kate efekt“, kdy se modely, které Kate oblékne, během několika hodin vyprodají.

title: OBRAZEM: Největší britskou módní ikonou je vévodkyně Kate


description: Je interpretkou ceněných šansonů i jednoduchých diskotékových popěvků. Hanu Zagorovou proslavily hity jako Bludička Julie, Studánko stříbrná, Mimořádná linka, Duhová víla nebo Je naprosto nezbytné. Zpěvačka s nezaměnitelným projevem slaví 6. září sedmdesátiny.

title: OBRAZEM: Duhová víla Hana Zagorová slaví 70. narozeniny


description: Snažíte se pravidelně cvičit, ale pořád vám to nějak nevychází? Inspirujte se motivačními triky, které vám pomohou vaše předsevzetí splnit.

title: Šest motivačních triků, díky kterým začnete pravidelně cvičit

maintext:
Znají to všichni. Rozhodnete se, že tentokrát už ale opravdu chcete lepší postavu, že zhubnete a zpevníte se. Vrhnete se po hlavě do cvičení a vypadá to, že teď už to skutečně vyjde. Týden nebo dva cvičíte opravdu pravidelně a poctivě. Pak se to ale jednoho dne nějak zvrhne. Vlastně ani pořádně nevíte, kdy nastal ten zlom.
Jednou jste byli moc unavení, podruhé jste měli něco neodkladného, pak jste se necítili úplně stoprocentně a najednou uplynuly dva měsíce od toho, co jste si dali své cvičící předsevzetí a vy jste se přinutili cvičit sotva párkrát a nezhubli jste ani kilo.
Najít a udržet si dlouhodobou motivaci ke cvičení je pro řadu lidí prakticky celoživotní výzvou. Shromáždili jsme pro vás motivační tipy, na které přísahají odborníci:
Zapojte sociální sítě
Sociální sítě mají nepochybně celou řadu negativ, ale na druhou stranu je můžete využít i pro svůj prospěch. Vědci totiž tvrdí, že sociální sítě výrazně zvyšují motivaci ke cvičení. Stačí, když se na nich pochlubíte svým přátelům, že jste se rozhodli zhubnout – a ještě lépe, pokud budete průběžně přidávat příspěvky o tom, jak se vám vaše úsilí daří.
Provedené studie ukázaly, že obrovskou motivací jsou nejrůznější fitness skupiny na sociálních sítích. Pokud se stanete jejich členem, budete sledovat pokrok, kterého dosáhli ostatní, dělit se s nimi o svoje zkušenosti i diskutovat, máte mnohem větší pravděpodobnost, že se vám podaří překonat případná zaváhání a dosáhnout svého vytyčeného cíle.
Podle odborníků vám sociální sítě při pravidelném cvičení pomohou mnohem lépe než například motivační knihy, články v časopisech a podobně.
Zapamatujte si ten pocit
Nutit se ke cvičení s mlhavou vidinou o číslo menších džínů, do kterých se možná za několik měsíců vejdete, je poměrně neúčinná metoda. Raději si uložte do paměti ten skvělý pocit, který se dostavil poté, co jste si zacvičili.
Endorfiny, vyplavované při cvičení, mají totiž mnohem silnější motivační sílu. Potvrdila to i studie z roku 2014, v níž vědci zkoumali vliv pozitivních vzpomínek na další motivaci ke cvičení. Ukázalo se, že ti, kteří si dokázali vybavit příjemný pocit, který měli po cvičení, cvičili nejen častěji, ale také intenzivněji než ostatní.
Oblečte se
Vědci zjistili, že pouhý fakt, že se oblečete do sportovního oblečení, povzbudí vaši chuť na cvičení a sportování. Podle odborníků se při převlečení do sportovního „přecvakne“ vaše psychika do tréninkového režimu, který je s tímto druhem oblečení asociován.
Nejenže se tak zvýší vaše chuť na cvičení, ale budete trénovat i intenzivněji, protože sami sebe uvidíte v roli sportovce.
Místo cvičení začněte sportovat
Co se vám vybaví, když řeknete slovo „cvičení“ a co při slově „sport“? Pokud jste na tom podobně jako většina populace, cvičení bude nejspíš spojeno s váhou, vzhledem, ale také se stresem a povinností, zatímco u sportu se vám spíše vybaví hra, volný čas, radost a výzva. A je také zřejmě zbytečné polemizovat o tom, které z těchto pojmů jsou příjemnější.
Právě na to upozorňuje studie z roku 2005, podle které je z hlediska motivace a výdrže mnohem účinnější, pokud nebudete cvičit, ale najdete si sport, který vás bude bavit a v kterém se budete moci zlepšovat. Pokud se vám navíc podaří dát dohromady skupinu lidí, kteří budou sportovat s vámi (nebo si vytyčíte nějaký sportovní cíl – například uběhnutí půlmaratonu apod.), bude motivační efekt ještě větší.
Dejte si konkrétní, ale reálné cíle
Psycholog Richard Wiseman tvrdí, že lidé ve svých předsevzetích selhávají mimo jiné i proto, že si stanoví příliš vágní nebo nerealistické cíle. Pokud sami sobě slíbíte, že teď začnete cvičit každý den a za měsíc naběháte minimálně tři sta kilometrů, jste na nejlepší cestě k nezdaru.
Při prvním selhání budete dokonale demotivovaní a neúspěch negativně ovlivní i vaši motivaci do budoucna. Stanovte si konkrétní cíl, jehož splnění je však ve vašich silách. Plánujte také v krátkodobém horizontu, budete tak mít nejen přehled o tom, jak se vám vaše předsevzetí daří splnit, ale budete také mnohem víc motivovaní.
Vsaďte na pozitivní motivaci
Prohlížíte si denně v zrcadle své špeky a proklínáte se za to, že jste se opět na cvičení vykašlali? Chyba! Místo toho byste se podle odborníků měli zaměřit raději na pozitivní motivaci a představovat si například, jak to bude příjemné, až se nebudete zadýchávat cestou na autobus a nezpotíte se při vyběhnutí do druhého patra.
Představa hezkého těla, se kterým budete spokojeni, je z hlediska motivace mnohem lepší než týrání se tím, jak příšerně vypadáte. Podobně to funguje i v případě, že cvičení někdy vynecháte. Nenadávejte si do lenochů, ale raději se v myšlenkách soustřeďte na to, jak dobrý pocit budete mít, až si zacvičíte zítra.


description: Smaženici už určitě máte v malíku, takže je načase vyzkoušet trochu jiné kombinace chutí. Třeba houby s tymiánovou riccotou, zapečené ve slaném koláči anebo spojené v omáčce se švestkami.

title: Rostou? Houby využijete ve slaném koláči i v omáčce se švestkami


description: Češky se v užívání hormonální antikoncepce řadí mezi rekordmanky. Často ale zapomínají na možná rizika, která jim hrozí. Jaká to jsou a čím je pro ženy naopak hormonální antikoncepce prospěšná? Ve středu od 11 hodin se můžete ptát gynekoložky Kamily Nouzové.

title: Kdy antikoncepce prospívá, kdy škodí a jakou vybrat, poradí gynekoložka

maintext:
V České republice užívá podle informací lékařů hormonální antikoncepci téměř polovina žen v plodném věku, což je jedno z nejvyšších čísel v Evropě i ve světě.
O lékařce MUDr. Kamila Nouzová, specialistka v oboru gynekologie a porodnictví, se věnuje svým pacientkám od roku 1993. Získanou praxi po I. atestaci uplatnila v zařízení GynCentrum, kde strávila 14 let. V polovině roku 2011 zahájila provoz gynekologické ordinace Remedis. Od 1. 1. 2014 pokračuje v ambulantní gynekologii a péči o těhotné ve vlastní ordinaci ProfiGyn.
Hormonální antikoncepci si ženy mohou zvolit podle různých typů aplikace. Nejznámější je ve formě pilulek. Používají se také náplasti, injekce, vaginální kroužek nebo nitroděložní systém.
Na trhu je také pohotovostní antikoncepce, pilulky s možností užití do 72 hodin po nechráněném sexu. Nejedná se však o metodu pravidelné antikoncepce, proto by se měla užívat jen zřídka a opravdu jen v případě nouze.
Výhody i nevýhody
Pro zdravou ženu může být užívání hormonální antikoncepce výhodou, ale vyhnout by se ji měly ženy z rizikové skupiny. Nejvíce jsou ohroženy kuřačky starší pětatřiceti let. Ty by se měly obávat zvýšeného rizika nádoru prsu, krevních sraženin i rakoviny děložního čípku.
Právě věk, závislost na tabáku, vysoký krevní tlak, silná cukrovka či vysoká hladina tuku v krvi patří mezi obzvlášť rizikové faktory. A pokud se takových faktorů sejde více, organismus pravděpodobně nevydrží dlouho odolávat. I proto je důležité se vždy poradit před užíváním hormonální antikoncepce se svým gynekologem.
Pokud jste ale zdravá, může pro vás mít antikoncepce i jisté výhody. Z těch příznivých účinků můžeme zmínit například zlepšení stavu pleti u žen trpících akné, zpravidelnění a zeslabení menstruačního krvácení, odstranění bolestí při menstruaci, zabránění tvorbě cyst na vaječnících, snížení rizika zhoubného nádoru vaječníků a sliznice děložní.


maintext:
Vinařka z klubu výjimečných: Střik jsem nikdy nepila
10:43 , aktualizováno 10:43
Ve světě jich je pouze 343 a ona je jediná Češka, která se může pyšnit v Británii vydávaným titulem Master of Wine. Díky němu se Lenka Sedláčková zařadila mezi největší světové odborníky na víno. Už šestnáct let žije v Londýně, do Česka přijela jen, aby usedla do poroty, která vybírala nejlepšího tuzemského vinaře.


authors:
Manlio Dinucci Réseau Voltaire
Napsal A

description: Průhlednou šmíru předvedla americká média předstíráním svého rozhořčeného údivu nad simulovaným útokem ruských stíhaček na americkou loď Donald (...) [Réseau Voltaire]

title: USA blíž a blíž k hraně války

maintext:
Nuže, Donald Cook je jedním ze čtyř raketami vybavených plavidel, určených nejpřednostněji k ochraně raket USA a NATO v Evropě. Zatím brázdí moře v počtu čtyř, ale ten se stále zvyšuje. Jsou vybavena radarovým systémem Aegis a sestřelovačem raket typu SM-3, ale též – a právě to se týká onoho porušení smlouvy – proti dřívějšku dvojnásobnou kapacitou jak konvenčních, tak i i nukleárních řízených střel typu tomahawk. Jde tedy o plavidla určená též pro nukleární útok a vybavená ochranným štítem, schopným zneškodnit případnou raketovou odvetu napadeného.
Donald Cook vyplul z přístavu v Gdyni 11. dubna, po celé dva dny křižoval Balt zhruba ve vzdálenosti 70 kilometrů od ruské námořní základny v Kaliningradu, a proto jej ruské stíhačky a vrtulníky poctily svou návštěvou. Vedle lodi stejného typu, jako je raketami se ježící Donald Cook, jsou obranným štítem proti raketové odvetě napadeného vybaveny i tzv. předsunuté pozemní americké raketové baterie v Turecku, Rumunsku (další se připravují v Polsku.) Moskva k tomuto vývoji vyjádřila své varování. Jak lodi typu Donald Cook, tak uvedené pozemní raketové baterie, schopné odpalovat řízené jaderné střely typu tomahawk, představují shora zmíněné porušení dohody o nukleárních raketách středního doletu, která umístění raket středního doletu v Evropě zakazuje.
USA odsuzují Rusko za to, že svými lety nad americkou lodí zvyšuje napětí mezi USA a Ruskem, ale co by asi dělaly ony, kdyby Rusko vyslalo svá plavidla k americkému pobřeží, či začaly budovat svá raketová odpaliště na Kubě či v Mexiku?
Ani jedno z významných západních médií si tuto logickou otázku nikdy nepoloží. Zato zamlčí informace, které by„mírové pověsti USA" mohly ubrat. Takže ani slovo o nedávném přesunu nejmodernějších letadel pro atomové bombardování typu F-22 Rapters ze základny Tyndall na Floridě na základnu Lakenheath v Anglii, odkud budou rozesílána do dalších tzv. předsunutých postavení, včetně letišť v Itálii. A nic též o plánované stavbě 12 ponorek, z nichž každá ponese 200 nukleárních hlavic a bude stát Pentagon (zase každá), sedm miliard dolarů. Tak USA přeměňují Evropu na první linii nukleárního konfliktu a nutí její země zvyšovat jejich zbrojní výdaje. To vše samozřejmě ve prospěch amerického válečného průmyslu, jehož export se během posledních pěti let zvýšil o 60 procent a stal se tak bezkonkurenčně nejúspěšnějším exportním sektorem celé americké ekonomiky.
A pak že se válka nevyplácí...


authors:
Thierry Meyssan Réseau Voltaire
Napsal A

description: Pokaždé, když Syrská arabská armáda porazí džihádisty, dorazí do Sýrie tisíce nových ozbrojenců. Proto jsme nuceni připustit, že tato válka je (...) [Réseau Voltaire]

title: Sýrie - válku lze omezit


description: Historie NATO a jeho současných aktivit nám umožňuje pochopit, jak Západ spřádá své lži a proč je nyní jejich vězněm. Prvky obsažené v tomto (...) [Réseau Voltaire]

title: Soumrak NATO, napsal(a) Thierry Meyssan

maintext:
Představitelé NATO během setkání v Istanbulu 13. května 2015 zakončují schůzku, posilněni dobrým alkoholem a jídlem, vysmíváním se idiotům, kteří věří v jejich rétoriku míru, zpívajíce „My jsme svět“. V tomto nechutném videu můžeme rozpoznat generála Philipa Breedlova, Jense Stoltenberga, Federicu Mogheriniovou a řadu dalších ministrů obrany.
Ve dnech 7. a 8. července 2016 se konal ve Varšavě summit NATO za přítomnosti náčelníků štábu a vládních činitelů. Měl to být triumf Spojených států nad zbytkem světa, ale ve skutečnosti to byl začátek jejich pádu.
Pojďme si připomenout, co NATO znamená.
Čím Atlantická aliance bývávala
Když byly evropské elity vystrašené z představy, že se komunistické strany mohou dostat k moci po druhé světové válce, v roce 1949, začaly hledat útočiště pod „deštníkem“ Spojených států. Především se jednalo o prostředek, jak prezentovat hrozbu pro Sověty, aby je odradily od podporování západních komunistů.
Západní státy postupně rozšiřovaly svá spojenectví, konkrétně v roce 1955 připojily Západní Německo, kterému bylo právě povoleno znovu vybudovat svoji armádu. Sovětský svaz, znepokojen kapacitními sílami Aliance, odpověděl tím, že šest let po vzniku NATO vytvořil Varšavskou smlouvu.
Nicméně během studené války se obě aliance vyvíjely imperiálním způsobem – na jedné straně NATO, jemuž dominují Spojené státy a v menší míře Velká Británie, a na straně druhé Varšavská smlouva s dominujícím Sovětským svazem. V důsledku toho bylo nemožné zrušit tyto struktury – NATO neváhalo použít svou síť Gladio, aby její pomocí zorganizovalo různé státní převraty a preventivní politické atentáty, zatímco Varšavská smlouva otevřeně podnikla invazi do Maďarska a Československa – států, které projevily známky toho, že by chtěly získat svou nezávislost.
Sovětský svaz skoncoval s tímto systémem dokonce ještě před pádem berlínské zdi. Michail Gorbačov povolil všem členům Varšavské smlouvy, aby vyhlásily svou nezávislost („Po mém“), což paradoxně pojmenoval „Doktrína Sinatry“. Po zhroucení Sovětského svazu se jeho spojenci rozptýlili. Stabilizace trvala několik let, a teprve poté mohla být založena současná Organizace Smlouvy o kolektivní bezpečnosti (CSTO). Tato organizace, dostatečně poučená z chyb z minulosti, byla založena na přesné rovnosti svých členských států.
Mimochodem stojí za zmínku, že Varšavská smlouva i NATO jsou organizace, které jsou v rozporu s Chartou Organizace spojených národů, neboť jejich členské státy ztrácejí svou nezávislost tím, že souhlasí s umístěním vojenských jednotek na rozkaz amerického nebo sovětského velení.
Na rozdíl od Ruska zůstaly Spojené státy říší, a nadále používají NATO k otloukání svých spojenců, aby je přiměly k poslušnosti. Počáteční plán tlačit na Sověty, aby se zdrželi pomáhání západním komunistům získat moc, již v současnosti nemá žádný význam. Takže vše, co nyní zbylo, je pouze poručnictví USA.
V roce 1998 NATO vedlo svou první válku proti malému státu (v současné době nazývané Srbsko), který nepředstavoval vůbec žádnou hrozbu. Spojené státy záměrně vytvořily podmínky pro konflikt, zformovaly kosovskou teroristickou mafii, která operovala z turecké základny Incirlik, zorganizovaly teroristickou vojenskou akci v Srbsku a poté obvinily srbskou vládu, že ji potlačila nepřiměřenou silou. Jakmile kovadlina NATO rozdrtila srbskou mouchu, povšimli si v kancléřstvích, že Aliance je ve skutečnosti těžko ovladatelná a většinou neefektivní. V té době byly zahájeny hluboké reformy.
Vývoj Aliance od 11. září 2001
Se zánikem Sovětského svazu nezůstal na světě žádný stát, který by byl schopen vojenské konfrontace se Spojenými státy, a tím méně s NATO. V tuto chvíli mělo NATO zaniknout, ale nic takového se nestalo.
Nejdříve ze všeho se objevil nový nepřítel – terorismus, který udeřil v různých hlavních městech Aliance – a donutil členské státy, aby se podporovaly navzájem.
Samozřejmě, že neexistuje žádná společná míra mezi někdejší Varšavskou smlouvou a skupinou vousatých fanatiků, zalezlých v nějaké jeskyni v Afghánistánu. Nicméně všechny členské státy NATO předstírají, že věří – protože nemají jinou možnost – že jediný způsob, jak ochránit svoje obyvatelstvo, je podepsat komuniké NATO a držet se pevně jeho povinného jednostranného projevu.
Navzdory hojné historické literatuře západní mocnosti stále ještě nepochopily, že NATO bylo původně vytvořeno jejich vládnoucími třídami, aby bylo použito proti nim, a že dnes je využíváno Spojenými státy proti jejich elitám. Trochu jinak to platí pro pobaltské státy a Polsko, které vstoupily do Aliance teprve nedávno, a jsou stále ve fázi elitářského strachu z komunistů.
Téměř neomezená geografická oblast Aliance
Pokud by NATO bylo obrannou aliancí, omezilo by se na obranu svých členských států, ale místo toho rozšířilo svou zónu geografické intervence. Když si přečteme závěrečnou zprávu ze schůzky ve Varšavě, nemůžeme si nepovšimnout, že NATO zasahuje do všeho: počínaje Koreou (kde Spojené státy dosud nepodepsaly mírovou smlouvu s již demokratickou republikou), až po Afriku (kde Pentagon stále doufá, že založí Africom). Jediná část světa, která zatím uniká vlivu NATO, je Latinská Amerika, zóna, kterou si již dlouhou dobu rezervuje Washington („Monreova doktrína“). Všude jinde jsou vazalové Pentagonu vybízeni k tomu, aby vysílali své vojáky k ochraně zájmů jejich vládce.
Aliance je dnes zapojena do všech současných válek. Byla to Aliance, která koordinovala pád Libye v roce 2011 poté, co velitel Africomu, generál Carter Ham, protestoval proti použití al-Kajdy ke svržení Muammara Kaddáfího. Byla to Aliance, která v roce 2012 koordinovala válku proti Sýrii na příkaz Spojeneckého pozemního velitelství (LANDCOM) v Izmiru v Turecku.
Kousek po kousku byly mimoevropské země integrovány do NATO, s různou úrovní účasti. Nejnovější členové jsou Bahrajn, Izrael, Jordánsko, Katar a Kuvajt, z nichž každý má od 4. května úřad v sídle Aliance.
Nové sídlo Aliance v Bruselu, které bylo právě dostavěno za skromnou částku jedné miliardy dolarů.
Co je Aliance dnes
Každý členský stát je povinen vyzbrojit se v rámci příprav na příští kolo válek a věnovat 2% svého HDP na tuto přípravu, i když to ve skutečnosti zdaleka není přesný údaj. Vzhledem k tomu, že zbraně musejí být kompatibilní s normami NATO, členové jsou vyzýváni, aby si je kupovaly od Washingtonu.
Samozřejmě, že stále ještě existují národní výrobci zbraní, ale už dlouho nebudou. Během posledních dvaceti let NATO systematicky vyvíjelo nátlak na ničení veškerého vojenského a leteckého průmyslu ve všech jeho členských státech, s výjimkou USA. Pentagon vydal zprávu o vytvoření víceúčelových bojových letounů za bezkonkurenční ceny - F-35 Joint Strike Fighter. Všechny státy si je objednaly a uzavřely svůj vlastní průmysl. Během dvaceti let se Pentagonu doposud nepodařilo vyrobit ani jedno z těchto důmyslných letadel, a místo toho je nucen na různých zbrojařských veletrzích stále prezentovat zastarale vybavené F-22. Své zákazníky neustále žádají o pomoc při financování výzkumu, zatímco Kongres bádá nad možností znovu začít s výrobou starých letadel, neboť se vší pravděpodobností F-35 nikdy nespatří světlo světa.
Takže NATO funguje jako mafiánský zločinný podnik – ti, kteří neplatí, si budou muset zvyknout na teroristické útoky.
Nyní, když Spojené státy dostaly své spojence do pozice závislosti na jejich vojenském průmyslu, přestaly jej modernizovat. Mezitím však Rusko přebudovalo svůj vlastní zbrojní průmysl, a Čína je těsně za ním. Ruská armáda již překonala Pentagon, pokud jde o konvenční výzbroj. Systém, který nasadili v západní Sýrii, v Černém moři a Kaliningradu, umožnil zakódování komunikačních sítí NATO, které muselo kvůli tomu upustit od sledování těchto regionů. Pokud jde o letectví, Rusko již vyrobilo víceúčelový bojový letoun, který má, kromě svých dalších funkcí, schopnost přivodit závist všech pilotů Aliance. Co se týče Číny, je velmi pravděpodobné, že se jí během příštích dvou let podaří předběhnout NATO, pokud jde o konvenční zbraně.
Takže spojenci jsou nyní svědky úpadku Aliance a následkem toho i jejich vlastního rozkladu, a to vše bez jakékoliv reakce – s výjimkou Spojeného království.
Případ DAESH
Po hysterii z roku 2000 kolem al-Kajdy se nyní objevil nový nepřítel, který nás ohrožuje – Islámský emirát v Iráku a Levantě – neboli „Daeš“. Všechny členské státy byly vyzvány, aby se připojily ke „Globalní koalici“ (sic) a porazili jej. Na summitu ve Varšavě si členské státy gratulovaly za svá vítězství v Iráku a dokonce i v Sýrii, a to navzdory „vojenské intervenci Ruska a jeho důležité vojenské přítomnosti a podpory režimu“, který představuje „zdroj rizika a mimořádné výzvy pro bezpečnost spojenců Aliance“ (sic) [1].
Vzhledem k tomu, že každý ví, že islámský emirát vytvořily v roce 2006 Spojené státy, dozvídáme se nyní, že se v současné době organizace obrátila proti nim. Je to stejné, jako když nám tvrdili to samé o al-Kajdě. A přesto 8. července, když Syrská arabská armáda bojovala proti několika teroristickým skupinám, včetně Daeše, na východ od Homsu, letectvo Spojených států amerických (US Air Force) se dostalo do vzdušného prostoru, jen aby pomohlo krýt teroristy po dobu čtyř hodin. Tuto dobu využil Daeš k tomu, aby metodicky zničil potrubí, spojující Sýrii, Irák a Írán. Nebo znovu, během teroristických útoků 4. července v Saúdské Arábii v Džiddě (zvláště při útoku na ulici před americkým konzulátem) Daeš použil vysoce technicky vyspělé vojenské výbušniny, které vlastní pouze Pentagon. Takže není tak těžké pochopit, že zatímco Pentagon bojuje v některých oblastech s islámským emirátem, souběžně jej zásobuje zbraněmi a logistickou podporu v jiných zónách.
Ukrajinský příklad
Dalším strašákem je Rusko. Jeho „agresivní akce (…), včetně jeho provokativních vojenských aktivit v okrajových částech území NATO, a jeho přiznaný úmysl dosáhnout svých politických cílů hrozbou nebo použitím síly, představují zdroj nestability v regionu a zároveň představují zásadní výzvu pro Alianci“ (sic).
Aliance obviňuje Rusko za to, že anektovala Krym, což je pravda, ale popírá kontext anexe – státní převrat, který zorganizovala CIA v Kyjevě, a dosazení vlády, z nichž někteří členové jsou nacisté. Stručně řečeno, členové NATO si mohou dělat, co chtějí, zatímco Rusko je obviňováno z porušování dohod, které uzavřelo s Aliancí.
Varšavský summit
Summit neumožnil Washingtonu žádné úniky informací. Velká Británie, která právě ukončila svůj „zvláštní vztah“ tím, že opustila Evropskou unii, se odmítla více zapojit v Alianci, aby tak kompenzovala zrušení partnerství v rámci EU. Londýn se v současné době schovává za potíže, spojené s nadcházejícími změnami ve vládě, jen aby se vyhnul otázkám.
V nejlepším případě byli schopni učinit dvě rozhodnutí – vybudování stálých základen podél ruských hranic a rozvíjení protiraketového štítu. Jelikož je první rozhodnutí v rozporu se závazky NATO, bude se pravděpodobně pokračovat s navyšováním vojáků na alternativním základě, aby tam nikdy nebyl stálý kontingent, ale vojáci tam budou vždy přítomni. Druhé rozhodnutí spočívá v použití spojeneckého území Aliance k tomu, aby zde byli rozmístěni američtí vojáci a zbraňový systém. Aby se Spojené státy vyhnuly negativním reakcím obyvatelstva, jejichž území bude použito k výstavbě protiraketového štítu, bude vše probíhat pod velením NATO, nikoli na příkaz Spojených států. Nicméně se jedná o změnu, která existuje pouze na papíře, protože vrchní velitel Aliance, kterým je v současné době generál Curtis Scaparrotti, musí být, dle závazků, americký důstojník, kterého osobně jmenuje prezident Spojených států amerických.


description: Thierry Meyssana panstvo v lásce nemá. Trhá mu škrabošky, tak jako málokdo. Už prvou z knih, drtících lež o 11. září 2001 (česky Velký podvod – (...) [Réseau Voltaire]

title: Pozadí teroru v Paříži a Bruselu

maintext:
„Kdo ty útoky v Paříži a Bruselu nařídil, se zatím neví. Několik možných stop sice zmíněno už bylo, seriózní základ má však jen hypotéza, že šlo o operaci na povel Turecka,“ píše tu. A zakládá to na „zákulisních konfliktech, lemujících vztahy mezi Evropskou unií, Francií a Tureckem, po posledních minimálně pět let“.
* * *
Juppé & Davutoglou
„Jen co zemřel zakladatel tureckého islamismu, Necmettin Erbakan, a na samém prahu ´Arabského jara´ uzavřela Erdoganova vláda tajnou dohodu s Francií. Podle diplomata, co ji prostudoval, tento dokument specifikoval podmínky turecké účasti ve válkách proti Libyi (právě začínala) a Sýrii (mající následovat).“ Francie, zastupovaná ministrem zahraničí Alainem Juppé, tu vyjádřila souhlas s řešením „kurdské otázky“ tak, aby se „nedotklo turecké územní integrity“. S „vytvořením Pseudokurdistánu kdekoli jinde, do nějž budou vysídleni členové PKK“. Tedy s „projektem etnické čistky“, jenž sice nijak originální nebyl, tentokrát se však inspiroval hlavně „izraelskou vojenskou literaturou, popisující nový stát mezi Sýrii a Irákem“.
31. října 2014 byl Erdogan na státní návštěvě v Paříži. Francois Hollande jí využil i k utajenému setkání v Elysejském paláci se „spoluprezidentem syrských Kurdů Sálihem Muslimem“. Ten Hollandovi a Erdoganovi „kývl na nabídku stát se prezidentem Pseudokurdistánu, konstituovaného po svržení demokraticky zvoleného prezidenta Bašára Asada“.
„Turecké Kurdy i jejich lídra Abdulláha Öcalana zradil“ právě ve chvíli, kdy běžela bitva o Kobani, již syrští Kurdové bránili několik měsíců proti Islámskému státu. A „svým vítězstvím nad džihádisty otřásli politickou šachovnicí“. „Kdokoli chtěl proti džihádistům bojovat doopravdy teď, musel mít Kurdy za spojence“. Ten status jim vydobyl až práh této války. Až dosud to totiž „byli turečtí političtí běženci v Sýrii, vystavení ve vlastní zemi represím už od 80. let“. Pro „členské země NATO byla PKK, hlavní kurdská formace v Turecku, teroristickou organizací“. Teprve pod tlakem nových okolností začaly „rozlišovat ´špatnou´ tureckou PKK od ´dobré´ syrské YPG, třebaže obě ty organizace jsou těsně propojené“.
Dramatický zvrat nastal loni 8. února. Svou letitou pozici změnila sama Francie. Francois Hollande - tentokrát už zcela oficiálně – přijal v Elysejském paláci „spoluprezidenta syrských Kurdů (loajálního s Öcalanem) Asyu Abdulláha a velitele Nesrina Abdulláha v maskáčích. Salih Muslim se této schůzky nezúčastnil.“
„Recep Tayyip Erdogan reagoval povelem k útoku Daeše v Suruku na demonstraci na podporu kurdské věci 20. července 2015.“ „Rétoriku nasadil západní a protiteroristickou.“ „Válku sice tentokrát vyhlásil Daeši i Kurdům, vojenskou sílu však znovu obrátil jen proti Kurdům. Zrušil tím klid zbraní a občanskou válku ve své zemi rozpoutal nanovo. Protože nedokázal vytvořit Pseudokurdistán v Sýrii, vyprovokoval exodus Kurdů do Evropy.“
To rozjelo migrační vlnu na plné obrátky. Berlín a Paříž ji zprvu svatořečily (i coby „zdroj chybějící pracovní síly“). Média závodila v „projevech soucitu s běženci, prchajícími ze syrské diktatury“. „Francouzské a německé vedení si empatie s migranty vzala za rukojmí úvah, jak by se válka dala financovat 3 miliardami eur Turecku rok co rok – darem, předhazovaným veřejnému mínění jako humanitární pomoc běžencům.“
„Koncem září 2015 však proti džihádistům zahájilo vojenskou operaci Rusko. Erdogan musel přihlížet, jak se jeho projekt hroutí víc a víc. Nařídil proto Sálihu Muslimovi, aby spustil operaci násilného pokurdštění severní Sýrie. Syřané se jí vzepřeli a Rusko už našlo způsob, jak situaci pacifikovat“ (třeba i za cenu „pozdější federalizace Sýrie“). Francie hodila mrtvého brouka.
„Turecko, které ten Hollandův kotrmelec vytočil, si Francii vzalo za rukojmí a 13. listopadu nařídilo útok v Paříži se 130 obětmi na životech a 413 zraněnými.“ Meyssan to tehdy, připomíná i teď, komentoval takto: „Francouzské vlády, střídající se mu moci, vstupovaly do aliancí se státy, jejíchž hodnoty jsou opakem těch republikánských.“ Právě s nimi uzavíraly holporty i „ve stále víc tajných válkách. Prezident Hollande a zvlášť náčelník jeho generálního štábu generál Benáchoit Puga, ministr zahraničí Laurent Fabius i jeho předchůdce Alain Juppé jsou dnes objektem vydírání.“ A jediný únik, který jim z té pasti zbyl, je „doznání, do jaké změti svou zemi zavlekli“ [1].
„Terorizovaná Paříž se vrátila k Juppého plánu z roku 2011. 20. listopadu se spolu s Londýnem zasadila o to, že Rada bezpečnosti OSN přijala Rezoluci 2249.“ S cílem „ospravedlnit“ – „pod hlavičkou boje proti Daeši“ – „dobytí severní Sýrie Kurdy. Jenže Spojené státy a Rusko její text změnily v tom smyslu, že Francie a Spojené království mohou intervenovat jen na pozvání Sýrie.“ Což budí asociace se „zkrachovalou koloniální operací z roku 1956“. Kdy se „francouzsko-britské síly, podporované Izraelem a Tureckem, pokusily okupovat Suezský průplav. Zvednuté obočí Spojených států a SSSR je však přimělo zařadit zpátečku.“
Za pět a půl měsíce ruské intervence v Sýrii se vztahy Moskvy a Ankary zhoršily ještě víc. Rusko se ovšem do války s Tureckem vtáhnout nenechalo. A „vsadilo na subtilnější plán podpory PKK proti Erdoganově vládě. Sergej Lavrov dokázal svého amerického partnera přesvědčit, aby nastávající destabilizace Turecka využil ke svržení diktátora Erdogana. Turecký režim, pociťující hrozbu ze strany Ruska i USA, se snaží najít spojence. Premiér Ahmet Davutoglu vyrazil 5. března do Teheránu a íránský ministr zahraničí Džavád Šaríf navštívil 18. března Ankaru. Islámská republika si však komplikovat vztahy s oběma velmocemi nemá v úmyslu.“
Když Vladimír Putin 14. března oznámil, že většinu leteckých sil ze Sýrie vrací domů, „projekt Pseudokurdistán“ sice jakoby dostal novou šanci. „Jenže Moskva a Washington jsou o krok napřed – začaly nepřímo dodávat zbraně PKK.“
Zato státy, mající většinu v EU, ji drží v zajetí politiky, oktrojované Francií. „Už minimálně pět let a bez viditelné známky úspěchu.“ Některé jiné evropské země – například Belgie – kontrují aspoň gesty typu „azylu pro předáky tureckých Kurdů“. A netají se ani „zlostí nad summitem EU-Turecko 17. a 18. března, který je donutil schválit dotaci Ankaře ve výši 3 miliard euro ročně“.
„Chování evropských elit, zaslepených obsesí proti Sýrii, opakuje chybu, jíž se dopustily v roce 1938. Tehdy, posedlé antikomunismem, podpořily kancléře Hitlera, když anektoval Rakousko i za sudetské krize (Mnichovské dohody), aniž jim došlo, že si tím vyzbrojují nepřítele, co udeří i na ně.“ [2]
Erdogan pronesl – „právě v době summitu s EU“ – „televizní projev u příležitosti 101. výročí „bitvy o Dardanely“. Na počest tehdejšího „vítězství Osmanské říše nad spojenci“ – a „obětí útoku v Ankaře před pár dny“. Prohlásil tu: „Neexistuje důvod, proč by bomby, které vybuchly v Ankaře, nemohly explodovat v Bruselu či jiné evropském městě…Apeluji na všechny státy, podporují teroristické organizace, přímo či nepřímo. Krmíte hada na své hrudi a ten had, kterého krmíte, může kdykoli uštknout i vás. Pohled na bomby, explodující v Turecku, z televizních obrazovek pro vás možná nic neznamená – až ale bomby začnou vybuchovat ve vašich městech, pak naše pocity pochopíte. Potom však už bude pozdě….“ [3]
K bruselskému masakru došlo jen čtyři dny nato. Vyžádal si 34 životy a 260 zraněných. Synchronie, nastalá čirou náhodou, to podle Meyssana nebyla. Tím spíš, že „turecký tisk se z trestu, jenž stihl Belgii, radoval“ [4]. A „občanská válka, restartovaná prezidentem Erdoganem, má v Turecku na svědomí dalších 3.500 životů“.


description: Životopisy tří hlavních organizátorů přistěhovalecké krize a reakce Evropské unie svědčí o jejich napojení na vládu Spojených států a o odhodlání (...) [Réseau Voltaire]

title: Loutkovodiči přistěhovalecké krize

maintext:
Peter Sutherland, zvláštní zástupce generálního tajemníka OSN pro mezinárodní migraci
Peter Sutherland
Ir, bývalý evropský komisař pro konkurenci, pak generální ředitel Světové obchodní organizace (1993-95); bývalý ředitel BP (1997-2009), prezident Goldman Sachs International (1995-2015); bývalý správce skupiny Bilderberg, prezident evropské sekce Trilaterální komise, a vice-prezident Evropského kulatého stolu průmyslníků.
Zatímco pan Sutherland nikdy nevynechá příležitost zdůraznit morální povinnost pomáhat uprchlíkům – jako tradiční katolík je poradcem Obchodní školy IESE (Instituto de Estudios Superiores de la Empresa) Opus Dei, a od r. 2006 konzultant Správy majetku papežské stolice – je především velebitelem mezinárodní migrace. V projevu k Výboru pro mezinárodní záležitosti sněmovny lordů prohlásil, že všichni lidé by měli mít možnost studovat a pracovat v zemi dle svého výběru – což je neslučitelné s politikou omezování migrace – a že migrace vytváří klíčovou dynamiku ekonomického rozvoje, ať si o tom obyvatelé hostitelské země říkají cokoliv. Následně uvedl, že Evropská unie by měla podkopat a zlikvidovat homogenitu svých zemi [1].
Gerald Knaus, ředitel a zakladatel Iniciativy evropské bezpečnosti (ESI)
Gerald Knaus
Rakouský sociolog, Knaus, pracoval v letech 1993 až 2004 v Bulharsku, Bosně a Hercegovině a v Kosovu – na konci mandátu Bernarda Kouchnera – nejdříve pro nevládní organizace, pak pro Evropskou unii. V letech 2005 až 2011 pokračoval ve svém výzkumu na Carrově středisku pro politiku lidských práv při univerzitě Harvard, kdy pak zveřejnil dílo „Může intervence fungovat?“ (Can Intervention Work?). V r. 1999 založil v Bosně a Hercegovině ESI. Tento institut získal svůj první grant od amerického Mírového institutu, sesterské organizace Národní nadace za demokracii (NED), což je odnož Pentagonu. Pak Knaus odjel do Washingtonu, kde byl přijat v NED, pak Carnegieho nadací a Americkým podnikatelským institutem (AEI). Navíc byl přijat Jamesem O’Brienem a Jamesem Dobbinsem na ministerstvu zahraničí a Leonem Fuerthem v Bílém domě. ESI pak byla brzy financována německým Marshallovým fondem, Mottovou nadací, Institutem otevřená společnost (řízeným Georgem Sorosem), Nadací bratří Rockefellerů a vládami Holandska, Irska, Lucemburska, Norska, Švédska a Švýcarska.
V r. 2004 uveřejnil zprávu, ve které prohlásil, že obvinění, že 200,000 Srbů bylo vyhnáno z Kosova, je lež a ruská propaganda. V r. 2005 přišel s teorií, že turecká AKP je uskupením „islámských kalvinistů“, kteří se pokouší vytvořit formu „muslimské demokracie“.
Ve své knize Může intervence fungovat? – kterou vydal u Roryho Stewarta, bývalého domácího učitele britských princů Williama a Harryho, se kterým se setkal v Kosovu a který se pak stal jedním z asistentů Paula Bremmera v Meyssan během okupace Iráku a pak byl ředitelem Carrova střediska pro politiku lidských práv – velebil americké války a přišel s novým konceptem kolonizace. Podle Knause je „humanitární intervencionismus“ legitimní, ale může uspět jen tehdy, pokud bere v úvahu místní realitu. Velebil Richarda Holbrooka, kterého rovněž poznal v Kosovu. Jeho kniha byla propagována Samanthou Power, známou bývalou spolupracovnicí Holbrooka, která také vytvořila a řídí Carrovo středisko pro politiku lidských práv, kde byl výzkumným pracovníkem.
Diederik Samson, holandský poslanec, prezident Strany pracujících
Diederik Samsom
Jaderný fyzik, bývalý ředitel kampaně Greenpeace v oblasti klimatu a energií, od r. 2003 poslanec, stal se prezidentem své parlamentní skupiny, pak prezidentem strany. Nicméně nedokázal vyhrát kandidaturu na funkci předsedy parlamentu a premiéra. Pak se odmítl připojit ke koaliční vládě, kterou podporuje, a zůstal prezidentem své skupiny v parlamentu.
Má IQ 136 a dvakrát vyhrál televizní test inteligence. Tvrdí, že je militantní ateista a je přísným nekuřákem a vegetariánem. V červnu 2014 byl pozván premiérem Markem Ruttem do skupiny Bilderberg, kde si mohli promluvit s Peterem Sutherlandem, avšak nikoliv s Rorym Stewartem, který byl pozván pouze na setkání v r. 2012.
Podle holandských politologů je hlavní obětí referenda na podporu evropské dohody s Ukrajinou. Osobně zaujal u tohoto tématu pozitivní postoj a je proti Rusku. Jeho porážka, podle jistých průzkumů mínění, způsobila pokles vlivu jeho strany o polovinu až tři čtvrtiny.
The puppeteers of the migration crisis vyšel 2. května 2016 na Voltairenet.org. Překlad v ceně 333 Kč Zvědavec.


description: Zatímco Západ vyvíjel tlak na Írán, aby se vzdal svého civilního jaderného programu, tak mezitím Saúdové koupili atomovou bombu od Izraele nebo (...) [Réseau Voltaire]

title: Jaderný Blízký východ!

maintext:
V roce 1979 Izrael dokončil finální úpravy na své atomové bombě, a to ve spolupráci s režimem apartheidu v Jižní Africe. Hebrejský stát nikdy nepodepsal Smlouvu o nešíření jaderných zbraní a vždy se vyhýbal odpovědím na otázky, týkající se jeho jaderného programu.
Každoročně od roku 1980 přijme Valné shromáždění OSN konsenzuální rezoluci, která by region Blízkého východu zbavila jaderných zbraní. Tato rezoluce byla zaměřena na přesvědčení Izraele, aby se vzdal svých jaderných bomb a tím by bylo zajištěno, že jiné státy v regionu nevstoupí do závodů ve zbrojení.
Pod vládou šáha měl Írán také vojenský jaderný program, který byl ale sledován po revoluci v roce 1979 pouze okrajově, a to kvůli válce s Irákem (1980-88). Nicméně to bylo až po skončení války, kdy ájatolláh Rúholláh Chomejní byl proti zbraním hromadného ničení a v důsledku toho zakázal výrobu, držení a používání atomových zbraní.
Potom začalo vyjednávání o restituci íránských investic do areálu Eurodif (v hodnotě 1,180 miliard dolarů) na obohacování uranu v Tricastinu. Nicméně otázka nebyla nikdy vyřešena. Výsledkem bylo, že během zrušení Eurodifu v roce 2010,Íránská islámská republika stále vlastnila 10% základního kapitálu. Je pravděpodobné, že stále drží část společnosti pro obohacování uranu v Tricastinu.
V letech 2003 až 2005 se vedla jednání, vztahující se k soudním sporům, ohledně jaderného programu, jimž za Írán předsedal šejk Hassan Rohani, náboženský vůdce, blízký prezidentům Rafsandjanimu a Chátamímu. Evropané požadovali zavedení pasáže, která stanoví, že Írán demontuje svůj systém pro výuku jaderné fyziky, aby byla zajištěna neschopnost Íránu znovu spustit jejich vojenský program.
Nicméně když se Mahmúd Ahmadínežád –zaujatý stoupenec pro obnovení Chomejního revoluce – dostal k moci, odmítl dohodu, vyjednanou šejkem Rohanim a odvolal ho z funkce. Znovu spustil výuku jaderné fyziky a zahájil výzkumný program, který byl zaměřený především na nalezení způsobu výroby elektřiny z jaderných fúzí, a ne z jaderného štěpení, což je způsob, který se v současné době používá ve Spojených státech, Rusku, Francii, Číně a Japonsku.
Obviněním prezidenta Ahmadínežáda z „přípravy Apokalypsy za účelem uspíšení návratu Mahdího“ (sic) Izrael zahájil mezinárodní tiskovou kampaň, určenou k izolaci Íránu. Ve skutečnosti Mahmúd Ahmadínežád nesdílí židovskou vizi zlého světa, který má být zničen a poté přestavěn, alemá vizi progresivního zrání kolektivního vědomí až do doby „parousia“ (v Novém Zákoně se překládá jako “příchod”, “být přítomný”, pozn. překl.), návratu Mahdího a proroků. Ve stejné době byl Mossad zaměstnán atentáty na několik íránských jaderných vědců, které páchali jeden po druhém. Po jejich boku západní mocnosti a Rada bezpečnosti OSN přijímaly stále přísnější postihy, dokud zcela neizolovaly Írán na hospodářské a finanční úrovni.
V roce 2013 vůdce revoluce ajatolláh Alí Chameneí souhlasil s řadou tajných jednání s Washingtonem v Ománu. Byl přesvědčen, že musí uvolnit omezení, která dusí jeho zemi a uvažoval o prozatímní dohodě na deset let. Po předběžné dohodě nebyla schválena Ahmadínežádova kandidatura na prezidentské volby a byl zvolen šejk Hassan Rohani. Ten znovu zahájil jednání, která opustil v roce 2005, a přijal západní podmínky, včetně zákazu obohacování uranu na 20%, což ukončilo výzkum jaderné fúze.
V listopadu 2013 Saúdská Arábie uspořádala tajný summit, na kterém se sešli členové Rady pro spolupráci v Perském zálivu a spřátelené muslimské státy [1]. Za přítomnosti delegátů z generálního sekretariátu OSN se k nim připojil izraelský prezident Šimon Peres prostřednictvím videokonference. Účastníci dospěli k závěru, že nebezpečí nehrozí z izraelských bomb, ale z bomb, které by Írán mohl jednoho dne vlastnit. Saúdové ujistili své partnery, že přijmou nezbytná opatření.
Vojenská spolupráce mezi Izraelem a Saúdskou Arábií je novým fenoménem, ale obě země spolupracují již od roku 2008, kdy Rijád financoval trestnou výpravu Izraele v pásmu Gazy, pod názvem „Operace Lité olovo“ [2].
Dohoda 5 + 1 nebyla zveřejněna až do poloviny roku 2015. Během jednání Saúdská Arábie znásobila svá prohlášení, že zahájí závody ve zbrojení v případě, že se mezinárodnímu společenství nepodaří přimět Írán demontovat svůj jaderný program [3].
Dne 6. února 2015 prezident Obama vydal novou „Národní bezpečnostní strategii“. Napsal: „Dlouhodobá stabilita [na Středním východě a v severní Africe] vyžaduje více než použití a přítomnost amerických vojenských sil. Vyžaduje partnery, kteří jsou schopni bránit sami sebe. To je důvod, proč investujeme do způsobilosti Izraele, Jordánska a našich partnerů v Perském zálivu, abychom každého odradili od agrese a zároveň si udržovali neochvějnou podporu bezpečnosti Izraele, včetně dalšího zlepšování jeho vojenských kapacit“ [4].
25. března 2015 Saúdská Arábie zahájila operaci „Rozhodující bouře“ v Jemenu, oficiálně zaměřenou na opětovné dosazení jemenského prezidenta, který byl svržen lidovou revolucí. Ve skutečnosti byla tato operace realizací tajné dohody mezi Izraelem a Saúdskou Arábií pro využívání ropných polí v Rub’al-Khali [5].
26. března 2015 saúdský ministr zahraničí Adel Al-Jubeir, tehdy saúdský velvyslanec ve Spojených státech odmítl odpovědět na otázku CNN, týkající se projektu saúdské atomové bomby.
Dne 30. března 2015 bylIzraelem zřízen společný vojenský štábv Somalilandu, což je neuznaný stát (na území severního Somálska). Od prvního dnese pod vedením Izraele zúčastnilytyto státy – Saúdská Arábie, Egypt, Spojené arabské emiráty, Jordánsko, Maroko a Súdán.
O dva dny později, 1. dubna 2015, Arabská liga přijala během summitu v Charm el-Cheick princip „Společné arabské síly“ [6]. Oficiálně to bylo z důvodu, aby byla realizována smlouva o arabské obraně z roku 1950 v boji proti terorismu. Arabská liga de factouznala novou arabskou vojenskou alianci pod izraelským velením.
V květnu 2015 Společné arabské síly pod izraelským velením použily taktickou atomovou bombu v Jemenu. Ta mohla být použita ve snaze proniknout do podzemního bunkru.
Dne 16. července 2015 specialista zpravodajských služeb Duane Clarridge potvrdil na Fox Business, že Saúdská Arábie koupila atomovou bombu od Pákistánu.
18. ledna 2016 ministr zahraničních věcí John Kerry potvrdil CNN, že atomové zbraně nelze koupit a přemístit. Varoval tak Saudskou Arábii, že to by znamenalo porušení Smlouvy o nešíření jaderných zbraní.
15. února 2016 saúdský analytik Dahham Al-’Anzi potvrdil v arabštině na televizním kanálu Russia Today (Hlas Ruska), že jeho země už má dva roky atomové zbraně, s cílem ochránit Araby, a že to hlavní mocnosti vědí.
Prohlášení saúdského analytika Dahham Al-’Anzihoze dne 15. února 2016 pro televizní kanál Russia Today – která byla okamžitě přeložena a vysílána izraelskou službou MEMRI – vyvolala značný ohlas v arabském světě. Nicméně žádný mezinárodní politický vůdce, dokonce ani Saúdové, to nekomentoval. A Russia Today to již vymazala ze svých internetových stránek.
Prohlášení Dahhama Al-’Anziho, intelektuála z blízkého okruhu prince Mohameda ben Salmana, nás vedou k názoru, že nemluvil o strategických atomových zbraních (atomová bomba nebo vodíkovábomba), ale o taktických bombách (neutronová bomba). Ve skutečnosti je těžké si představit, jak by mohla Saúdská Arábie „ochránit Araby“ před syrskou „diktaturou“ pomocí strategické jaderné bomby. Navíc to odpovídá tomu, cojiž bylo pozorováno v Jemenu. Nic však není jisté.
Je samozřejmě nepravděpodobné, že by Saúdská Arábie zkonstruovala tento druh zbraně sama, protože absolutně zcela postrádá vědecké znalosti v této oblasti. Na druhou stranu je ale možné, že si koupila tuto zbraň od státu, který nepodepsal NPT (Smlouva o nešíření jaderných zbraní), jako je Izrael či Pákistán. Máme-li věřit Duanemu Clarridgenovi, byl by to Islámábád, který prodal svou technologii, ale v tomto případě by nemohlo jít o neutronovou bombu.
Vzhledem k tomu, že Saúdská Arábie podepsala Smlouvu o nešíření jaderných zbraní, neměla právo získat tuto zbraň, ať už se jedná o taktickou nebo strategickou bombu. Ale králi Salmanovi by stačilo, kdyby prohlásil, že koupil bombu pod svým vlastním jménem, aby se vyhnul tomu, k čemu ho váže smlouva. Víme, že stát Saúdská Arábie je soukromým majetkem krále, a že jeho rozpočet představuje pouze část královské pokladny. To by znamenalo, že jsme vstoupili do fáze privatizace jaderných zbraní, což je scénář, který byl až dosud nemyslitelný. Tento vývoj musíme brát vážně.
Nakonec nás vše vede k přesvědčení, že Saúdové jednali v rámci politiky Spojených států, ale že porušením Smlouvy o nešíření jaderných zbraní překročili svoje pravomoci. Tím, že smlouvu porušili, položili základ pro nukleární Blízký východ, v němž by Írán nemohl hrát roli,kterou chtěl šejk Rohani obnovit, roli „regionálních policejních sborů“ ku prospěchu jeho anglosaských přátel.