title: Stanfordský vězeňský experiment: Nejkontroverznější psychologický počin, který se ošklivě zvrtnul

maintext:
Dnes, s odstupem pětačtyřiceti let, můžeme celkem s jistotou tvrdit, že když v roce 1971 plánoval americký psycholog Philip Zimbardo svůj experiment z oblasti sociální psychologie, neměl nejmenší tušení, že se zapíše do dějin jako autor jednoho z nejznámějších a nejkontroverznějších experimentů všech dob.
Jak už název napovídá, tak stanfordský vězeňský experiment se opravdu odehrával ve věznici. Nebyla však opravdová. Jednalo se o velmi věrohodně přestavěné sklepní prostory Stanfordské univerzity. Na chodbě byly rozmístěny kamery, v celách pro změnu odposlechy. Jelikož byla „věznice“ vybudována ve sklepích univerzity, nebyla zde žádná okna, a dokonce ani hodiny, což později způsobilo účastníkům experimentu problémy s určováním času.
Doktor Zimbardo se svými kolegy zadali inzerát do novin, v němž nabízeli pro studenty brigádu za tehdy velmi atraktivních 15 dolarů na den. Přihlásilo se 75 dobrovolníků, kteří byli podrobeni mnoha testům, ať už osobnostním, či zdravotním. Zimbardo s kolegy se zaměřil především na srdeční choroby, ale také například na epileptické záchvaty, jelikož neměl v úmyslu žádného studenta vystavit nepřiměřenému nebezpečí. Zkoumala se také výše míry sklonů k agresivitě a na základě všech výsledků bylo vybráno 24 nejvhodnějších účastníků experimentu.
Čtyřiadvacet mentálně a emočně nejstabilnějších mladých mužů většinou ze střední společenské vrstvy bylo rozděleno do dvou skupin po dvanácti. Jedna skupina si měla v experimentu zahrát úlohu dozorců, druhá pro změnu vězňů.
Zimbardo tehdy neměl ani tušení, že po několika málo dnech se část dozorců promění v sadistické tyrany, kteří budou vězně ponižovat a mučit.
720p 480p 360p 240p O experimentu byl natočen film. REKLAMA O experimentu byl natočen film. • VIDEO youtube.com
Cíl stanfordského vězeňského experimentu
Důležitým faktorem, jenž ovlivňuje, jestli uděláte něco špatného, je role, kterou hrajete. Sociální vlivy se sčítají a mohou vytvořit skutečně mocný tlak na jedince.
„Většina lidí věří ve svobodnou vůli, v důstojnost člověka. Podceňujeme ale dopad dalších lidí, váhu rolí, jež hrajeme, oblečení, jaké nosíme. Já jsem se snažil zjistit, co se stane, když dáme normální zdravé lidi, inteligentní studenty, na opravdu špatné místo – jako je vězení. Zvítězí dobré vlastnosti lidí, nebo zlé místo přemůže lidskou dobrotu?“ uvedl Zimbardo v rozhovoru pro Českou televizi.
Nuda a diskuse o ukončení celého experimentu
Zimbardo se snažil o co nejvěrohodnější vyobrazení situace. Skupina mladých mužů, jež byla vybrána do role vězňů, byla ve spolupráci s policií opravdu zatčena ve svých domovech. Spolupracující policisté muže obvinili z loupežného přepadení. Následně studentům, nyní trestancům, přečetli jejich práva, vyfotografovali je, sejmuli jim otisky prstů, byli svlečeni, prohledáni, odhmyzeni a zavedeni do cel.
Podobným procesem si prošli dozorci. Museli zaměnit své civilní oblečení za uniformy, dostali sluneční brýle, aby byl znemožněn oční kontakt, a také obušky, které však nesměli použít.
Úkolem dozorců bylo udržet pořádek ve věznici, a to s jediným omezením – nesmějí se uchýlit k fyzickému násilí. Vězni musí být oslovováni čísly, dozorci naopak „Mr. Correctional Officer“, tedy „pane nápravný důstojníku“, a jakékoliv porušení pravidel může být potrestáno.
Roli hlavního dozorce zastával David Jaffe a roli ředitele věznice pak Philip Zimbardo.
Skupina vězňů začala vykazovat první lehčí známky frustrace, k čemuž výrazně přispělo to, že jim nebylo povoleno mít ve vězeňských mundúrech spodní prádlo. Plášť, pod nímž se nenosí žádné spodní prádlo, vedl k ponižujícímu pocitu u vězňů a dámská punčocha, kterou museli mít na hlavě, byla další prostředek potlačení individuality. Poslední opatření představoval řetěz obtočený kolem nohy, jejž si vězni nesměli sundat ani na spaní. Pocit uvěznění měl být trvalý a aktuální.
Situace se vymyká kontrole
Zatím co první den se vcelku nic zajímavého nedělo, už druhý den přinesl velkou změnu a situace začala nabírat nečekaně rychle na obrátkách. Dozorci se postupně s tím, jak se sžívali se svou rolí, uchylovali ke stále častějšímu drsnému psychickému i fyzickému trestání a ponižování vězňů.
Vězeň číslo 8612 se jako první psychicky zhroutil, nekontrolovatelně plakal a zuřil. Navíc přesvědčoval ostatní, že se nejedná o experiment. Pod tíhou frustrace přesvědčil sám sebe a některé kolegy, že na ně celou situaci doktor nahrál a nikdo z nich už se ven nikdy nepodívá. Po tom, co začal nekontrolovatelně řvát do zdi, což mu vydrželo několik hodin, byl propuštěn.
Tělesné tresty ze strany dozorců byly častější a častější. Proti krutému zacházení se vězni pro změnu pokusili vyvolat vzpouru, již dozorci pacifikovali pomocí hasicích přístrojů. Dozorci donutili vězně čistit záchody holýma rukama a odebrali jim z cel matrace.
Čtvrtý den bylo jasné, že se všichni vžili do svých rolí a z lidí se stávají zvířata. Dozorci se proměnili v sadistické zrůdy, zatím co vězni bojovali o přežití všemi dostupnými prostředky. A to vše ve fiktivním vězení. U řady z nich se začaly projevovat známky těžkého mentálního a emočního stresu.
Philip Zimbardo nezvládá experiment, na scénu přichází jeho žena
Pátý den experimentu přišla na Zimbardem na návštěvu jeho přítelkyně (již si později vzal a žije s ní dodnes), také psycholožka. Pár spolu měl jít na večeři a Zimbardo se chtěl pochlubit, jak se daří jeho projektu.
„Přišla v deset hodin, to byla poslední chvíle, kdy mohli vězni na záchod, pak museli močit do kyblíků. Dozorci je právě řadili na chodbě, strkali do nich a řvali na ně. Podíval jsem se na Christinu a říkám: Vidíš, to je večerní nástup. A ona se rozplakala a utekla. Hodinu jsme se pak hádali,“ uvedl Zimbardo pro psychologii.cz.
„,Tak hele, myslela jsem, že jsi laskavý člověk. Ale jestli se můžeš na tohle dívat a nešílet, tak už s tebou nechci chodit.‘ V tu chvíli mi celá věc došla. Řekl jsem: ,Můj bože, máš pravdu. To já sám jsem byl den ze dne proměněný mocí té situace. To já sám jsem nejlepší příklad toho, jak se člověk stane rolí, kterou hraje.‘ Až tehdy jsem experiment zastavil,“ přiznal slavný doktor pro psychologii.cz
Celý experiment byl po pěti dnech ukončen.
Stanfordský vězeňský experiment jasně ukázal, že jednotlivec může snadno odhodit některé osobnostní charakteristiky, pokud je vystaven situaci, v níž je mu přidělena určitá role.
„Naše já se mění podle toho, v jakém prostředí zrovna jsme. Myslíme si, že jsme pořád stejní lidé, ale ve skutečnosti si navlékáme různé masky,“ uvedl Zimbardo v deníku New York Times.


description: V neděli odpoledne postoval hradní mluvčí Jiří Ovčáček tweet, kde jemně naznačil, že Hrad má na strýce ministra Hermana nějakou špinavost. Nyní se od postu distancuje, myslel to prý úplně jinak. Jeho vysvětlení považuji za falešné a nevěrohodné.

title: Kauza Brady: Jiří Ovčáček přestřelil a teď zapírá jako malý kluk

fasttext_language: cs


description: Celovečerní dokument zmapuje život několika známých českých YouTuberů během jednoho roku. Natáčení filmu Nejsledovanější začalo letos v dubnu a potrvá do dubna 2017. Promítat se má příští rok v září. Dokument bude režírovat Jiří Sádek. Uvedli to aktéři filmu na tiskové konferenci.

title: Celovečerní dokument zmapuje rok v životě českých YouTuberů


description: Jezero, které se nachází v čínské provincii Yuncheng, se díky své unikátní barvě stalo předmětem zájmu tisíců turistů. Během několika posledních týdnů totiž voda v jezeře začala rudnout, až se stala k nerozeznání od okolních vod, jež jsou oddělené vystavěnou dálnicí.

title: Čínské solné jezero zrdulo, může za to zvláštní druh řas


title: Už víme, kolik bude stát Putinův nebo Gorbačovův pohřeb

maintext:
Je dobré být připraven na vše. Ruské ministerstvo obrany vypočítalo, kolik by byly odhadované nákladů na uspořádání vojenských pohřbů prezidentů, premiérů a členů vlády na státním hřbitově v Moskevské oblasti.
Podle návrhu zákona by podle sdělení Ministerstva obrany mohlo stát uložení urny pro prezidenty SSSR a Ruské federace okolo 592 tisíc rublů (přibližně 9 498 dolarů) . Pro přesnost je třeba dodat, že SSSR měl jen jednoho prezidenta, kterým byl Michail Gorbačov. Rusko má současného prezidenta Putina a bývalého prezidenta Dmitrije Medveděva, který se s ním na jedno volební období prohodil. Instalace prezidentského náhrobku by činila až 3 927 000 rublů (tedy 63 065 dolarů).
Částku mezi 369 000 až 483 000 rublů (přibližně mezi 5 923 a 7 757 dolarů) by stálo pohřbít bývalé i současné hlavy vlád, ministry, předsedy Státní dumy a Rady federace a vojenských činitelů. Náhrobky by přišly na 3 575 000 rublů (přibližně 57 394 dolarů).
Ministerstvo obrany ohledně jiných politicky významných osobností předpokládá výdaje mezi 322 000 až 436 000 rublů (přibližně 5 174 až 7 000 dolarů) za jejich pohřby a až 2 197 000 rublů (přibližně 35 309 dolarů) na jejich náhrobky.
Když se to vezme kolem a kolem, není to zase tolik peněz. Jde samozřejmě nejspíš o základní rozpočet na uložení a náhrobek, státní pohřeb se vší slávou by byl nesporně kvůli složité organizaci mnohem nákladnější.
S ohledem na ruskou a sovětskou historii se samozřejmě nabízejí různé tradiční metody, jak by šel celý proces odchodu těla drahého zesnulého papaláše ještě poněkud zjednodušit a zlevnit. Jednou z možností je vyhnat činovníka po svržení do ciziny, aby zesnul a tam a někdo si s jeho mrtvolou poradil na vlastní náklady. To se podařilo třeba se Lvem Trockým, kterého nechal Stalin zavraždit v Mexiku.
Svržený předseda prozatímní vlády Kerenskij zemřel v Americe v New Yorku až v roce 1970 jako skoro devadesátiletý, takže přežil Lenina, Trockého i Stalina. Problém nastal, když mu místní ruská pravoslavná nechtěla uspořádat pohřeb kvůli jeho spojení s francouzskou zednářskou lóží a také proto, že mu mnozí lidé přičítali vinu za vítězství bolševické revoluce. Pohřeb mu nedopřála ani srbská pravoslavná církev a tak byl převezen do Londýna, kde ho pohřbili na hřbitově, kde jsou pohřbíváni i lidé bez vyznání, v Putney Vale. Snad by ho potěšilo, že tam leží také mistr světa formule 1 James Hunt a objevitel Tutanchamonovy hrobky Howard Carter.
Nikita Chruščov přežil Kerenského jen o rok, ale státního pohřbu se nedočkal. Jeho úmrtí věnovaly sovětské noviny jednu větu, ale mlčelo se o něm až do pohřbu. Ten probíhal za asistence vojáků, kteří obklopili hřbitov. Aspoň se nedá říci, že neměl padlý vůdce žádné vojenské pocty, i když takhle si to za života asi nepředstavoval. Pohřben byl na Novoděvičím hřbitově v Moskvě. Schopnost kremelských vládců vypořádat se s památkou vůdců bývalých má k decentnosti daleko.
Při pohřbech generálních tajemníků Brežněva, Andropova a Černěnka si zato sovětští občané mohli všechno užít v plné parádě krátce za sebou, takže se všechno dohnalo. Soudruzi ovšem zemřeli počestně, aniž nějak zradili lid a socialismus nějakým revizionismem. Boris Jelcin sice zlikvidoval Sovětský svaz, ale předal moc Vladimiru Putinovi, takže poslední rozloučení s ním bylo hladké. Byl v roce 2007 po 113 letech první hlavou státu, která měla zase církevní pohřeb.


description: Generálporučík Jaroslav Klemeš, poslední žijící výsadkář, který byl za 2. světové války do Československa poslán z Velké Británie, obdržel v pátek z rukou prezidenta Řád Bílého lva I. třídy. V minulosti o svém nasazení v protektorátu poskytl Reflexu rozhovor. U příležitosti jeho vyznamenání si jej znovu můžete přečíst.

title: Chtěli jsme být něco platní, řekl v rozhovoru vyznamenaný parašutista Jaroslav Klemeš

maintext:
Z parašutistů, kteří byli ze Západu vysazeni do protektorátu, zbyl už jen jeden - Jaroslav Klemeš (94). Nebyl ani na vojně, dobrovolně šel rovnou do války. Bojoval ve Francii, do Velké Británie se dostal poslední lodí, na níž se plavili i Jan Kubiš a Josef Gabčík.
Na podzim 1941 patřil devatenáctiletý Jaroslav Klemeš mezi nejmladší účastníky paravýcviku. Do své okupované vlasti se jako radiotelegrafista snesl se skupinou Platinum. Řeči o hrdinech nemá rád: „ Chtěli jsme být něco platní a také jsme to na Moravě a pak i v Praze rozjeli ve velkém. Seskokem se nic nezmění, pořád jste stejný člověk, líbí se vám děvčata, máte stejnou povahu.“
Kolik lidí se vás už ptalo, kolik máte seskoků?
Tak to ani nespočítám. Jen na mých devadesátinách v Chrudimi se mě několik vojáků zeptalo: „Kolik máte seskoků, vy, pane generále?“ Vždycky se směju a odpovídám: „To byste se divili. Mám pět seskoků.“ Než jsem šel do akce, absolvoval jsem čtyři cvičné seskoky. Nemohou tomu uvěřit, protože oni mají za sebou třeba osmdesát seskoků. Vysvětluji jim: „Hoši, nám to stačilo, nešlo o to, jen seskočit, nám po seskoku práce teprve začínala! Museli jsme se v té tmě sejít, najít operační materiál, zbavit se padáků. Sníh byl do půli lýtek. Naštěstí byla krásná, jasná noc.“
Vaše skupina Platinum byla u Nasavrk vysazena 17. února 1945 až napotřetí.
Poprvé výsadek znemožnila hustá mlha, podruhé jsme před Vídní dostali takovou kanonádu, že nebylo jasné, zda letadlo nepoškodily střepiny. Potřetí už to vyšlo. Cestou jsme usnuli. Když se ale otevřel poklop, kterým se skákalo, náraz vzduchu nás úplně probral. Všiml jsem si, že na stromech nebyl sníh, přes den muselo být teplo. Nejdřív seskočili Nechanský s Vyhňákem, pak letoun udělal pětikilometrovou rundu, vrátil se, Nechanský s Vyhňákem už dávali znamení baterkami a já s Pešanem jsme seskočili přímo k nim. Měli jsme na Chrudimsku tři záchytné adresy. Na první nás nepřijali. V malé osadě, kde bylo jen pět domků, se rozštěkali psi, lidé začali vyhlížet z oken a pan Pilný raději ani neotevřel. Šli jsme tedy na druhou adresu, do Hradiště ke Korábkům. Pana Korábka už ale pronásledovalo gestapo. Několik gestapáků celý den vartovalo, jestli se neukáže doma. A do toho jsme večer přišli my. Paní Korábková zrovna dojila krávu. Neznala smluvené heslo, netušila, že nejsme provokatéři.
Čím jste ji přesvědčili?
Zadívala se nám do očí a řekla: „Chlapci, já vám věřím.“ Nemohli jsme ovšem zůstat v domě, co kdyby zase přišlo gestapo, přenocovali jsme ve stodole. Druhý den dorazila spojka z Nasavrk.
Korábkovi válku přežili?
Naštěstí ano. Jejich dcera byla v lednu na oslavě mých devadesátin.
Jaký byl váš úkol v protektorátu?
Měli jsme být k dispozici domácímu odboji, Radě tří. Podařilo se nám na Moravě úspěšně zorganizovat tři velké shozy zbraní. Nejdřív musíte objevit vhodnou plochu, která nesmí být blízko komunikace, najít dost spolehlivých lidí a nepodcenit směr větru. Já jsem obsluhoval vysílačku. Když dvaadvacet zásobníků letělo k zemi, to byl krásný zvuk. Jeden kontejner vážil sto deset kilo. Byly v něm kulomety, granáty, stenguny … Zbraně si rozdělila skupina generála Luži a partyzáni. Vysílal jsem také do Londýna zprávy, jež od velitele Zpravodajské brigády Veleslava Wahla nosila spojka z Prahy. V dubnu 1945 se naše skupina rozdělila, Pešan s Vyhňákem zůstali na Moravě a já s Nechanským jsme se 20. dubna vydali do Prahy.
Za svou zemi jste odešel bojovat v lednu 1940. Nebylo vám ani osmnáct ...
My byli jinak vychovaní. Naši učitelé i rodiče si vážili republiky, byli šťastní, že ji máme. Ve slovenské Skalici a pak v moravské Strážnici jsem chodil do Sokola, sportoval jsem, v tom jsem nebyl žádná výjimka. Všichni jsme prožívali, že se na nás Hitler chystá. Jako kluci jsme obdivovali vojenské manévry, jež se konaly vždy po žních, aby se mohlo jezdit po polích. Říkali jsme, že my se nedáme. Pak přišli Němci. Chovali se tak povýšeně … Sprostě čuměli po děvčatech, všechno vykoupili a jen žrali. Marka najednou platila za deset korun. Smáli se, kolik si za ni mohou koupit. Narůstal ve mně vzdor.
Do francouzského Agde, kde se formovala československá armáda, jste se dostal přes Maďarsko, Jugoslávii, Řecko, Sýrii … Byl jste se do té doby podívat aspoň v Praze?
Jednou, na sokolském sletu v osmatřicátém. O Vánocích třicet devět rozhlas z Paříže pořád hlásil, že se v Agde tvoří československá armáda, ať ji dobří občané přijdou podpořit. Odešel jsem v lednu 1940. Mělo nás jít pět, ale na domluvenou schůzku jsme dorazili jen dva – já a Ludvík Čambala. Strach jsme si nepřipouštěli. Nevěděli jsme, jak vypadá válka. Až později, když jsme už ve Francii jeli na frontu, jsme zastavili v jednom městečku, kde byl vojenský lazaret. Měli jsme dobrou náladu, ale najednou jsme ucítili pach jódu a otevřenými okny viděli zafáčované vojáky. Došlo nám, že i takhle vypadá válka.
Do Liverpoolu jste připlul na stejné lodi jako Gabčík s Kubišem.
Loď Rod el Farag se už nacházela na moři. Celé západní pobřeží bylo obsazené a platil zákaz odplout. Generál Faucher ale zařídil, že se loď Rod el Farag vrátila do přístavu v Sète. Museli jsme složit zbraně a mohli se nalodit. Rhod el Farag plula nejdřív do Gibraltaru. Tam jsme zůstali asi čtyři dny, než se utvořil konvoj lodí. Lodě doprovázelo několik torpédoborců, tempo určovalo nejpomalejší plavidlo. Do Liverpoolu jsme dorazili 12. července 1940.
Oba budoucí členové skupiny Anthropoid na lodní palubu pronesli své pistole, schovali je do plechovky.
I kulomety se dostaly na palubu! Takový byl v přístavu zmatek. Víte, ve Francii nic neplatilo, všude samý chaos. Celou dobu. Dostanete pušku – a k ní špatné střelivo. Dělal jsem spojaře, vybavení bylo ještě z první světové války, od velitelství jsme k rotám a praporům natahovali kabely, fungovalo jen telefonické spojení … Byli jsme nasazeni sedmdesát kilometrů východně od Paříže, na řece Marně. Francouzští vojáci se před Němci sesypali, slavná armáda, na niž jsme se před Mnichovem tolik spoléhali, zděšeně prchala. Víte, Francouzi nás moc rádi neměli, osud naší země je nezajímal. Když ale Německo napadlo jejich zemi a my odjížděli na frontu, najednou brečeli: „Zastavte ty skopčáky, zastavte ty skopčáky.“
Kdo vás vybral jako muže pro zvláštní účely?
Pár lidí z praporu vytipoval náš velitel, podplukovník Přikryl. Ze zpravodajského oddělení pak přijeli podplukovník Strankmüller spolu se štábním kapitánem Šustrem a zvali si nás postupně k pohovoru. Začali mluvit o politické situaci, že je třeba pomoci domácímu odboji, že národ potřebuje statečné lidi. Nezakrývali, že je to nebezpečné, povídali, že když odmítnu, nic se neděje. Řekl jsem ano.
Váhal jste?
Ne. Šel jsem bojovat, ve Francii to ne naší vinou zkrachovalo. Druhá fronta byla v nedohlednu … Proto jsme se všichni hlásili k letcům. Nechtěli jsme jen cvičit a čekat tři čtyři roky … Chtěl jsem něco dělat hned, tak jsem do toho šel.
Patřil jste mezi první, kdo na podzim 1941 ve Skotsku prodělal paravýcvik.
Ve Skotsku jsem byl v říjnu a listopadu 1941, tedy dva měsíce po Josefu Gabčíkovi a Karlu Svobodovi, kteří byli vybráni, že mají jít na Heydricha. Karel Svoboda byl od naší čety. To byl chlap! Spolehlivý, zodpovědný. Když jsme v Francii ustupovali, dával pozor, aby se nikdo z vojáků neztratil. Znali jsme se dobře. Po tom, co se zranil, ho nahradil Jan Kubiš. S Karlem Svobodou jsme strávili spoustu času v Británii a pak na základně v italském Brindisi, odkud šla další vlna výsadků. Nikdy se ani slůvkem nezmínil o svém původním úkolu. Mlčel jak hrob.
Jaký jste měl pocit, když jste se dozvěděl o atentátu na Reinharda Heydricha?
Byl jsem rád, že se to stalo. Úplné vítězství by ovšem bylo, kdyby hoši přežili. Moc se mi ovšem nelíbilo, když se ve vysílání z Londýna pořád zdůrazňovalo, kolik dní už Němci po parašutistech marně pátrají. Všichni jsme byli šťastní, že je ještě nenašli, ale proč to vyhlašovat a Němce popichovat.
Znal jste osobně někoho se sedmi statečných, kteří do posledního dechu bojovali v kostele v Resslově ulici?
Znal jsem dobře Josefa Valčíka, byli jsme u jedné roty, Bublík byl také u našeho praporu. Valčíka pro zvláštní úkoly vybrali jako jednoho z prvních. Byl to schopný voják. A také hezký, upovídaný kluk, líbila se mu děvčata, ze všeho si dělal legraci. Skvěle imitoval našeho velitele. Měl plno nápadů a svůj názor uměl prosadit. V květnu 1942 už byl v Praze a — jak ho znám - určitě do toho Gabčíkovi s Kubišem mluvil. Nemohu to vědět, ale podle mě u atentátu mohl být, ti dva v zatáčce potřebovali nějaké znamení. To se nesmělo prošvihnout. A bylo to dobře vymyšlené, ta prudká zatáčka.
Proč podle vás z Gabčíkova stengunu nevyšla rána?
Po válce jsem o tom debatoval s naším střeleckým instruktorem z Británie Rudolfem Pernickým. Říkal, že stengun byl nová zbraň a až v praxi se ukázalo, že je spolehlivější, když se do zásobníku dá o pár nábojů méně.
Byl jste se někdy podívat na místa, kde probíhal váš výcvik?
Až před pár lety, když se ve Skotsku našim parašutistům odhaloval pomník. Vypadalo to tam pořád stejně. Jen stromy povyrostly. Vzpomínal jsem na výcvik, na to, jak jsme si večer po výcviku u krbu povídali, chytli jsme se za ramena a na dobrou noc prozpěvovali jména výcvikových farem Garramor a Camusdarrach.
O čem jste si tehdy vyprávěli? O tom, jak je doma?
Ne, o tom jsme raději nemluvili. Jen o prvních Vánocích se takhle vzpomínalo. Nebyl jsem sám, kdo pak vyšel ven a měl v očích slzy. O čem jsme si vyprávěli? O tom, co nás čeká zítra. Já jsem byl sportovec, fyzicky náročný výcvik pro mě nepředstavoval problém. Na fotbalovém turnaji spojeneckých armád v jedenačtyřicátém jsem nastoupil za Československo. Angličané, Francouzi, Belgičané, Norové i Poláci měli dobré týmy. Skončili jsme druzí za Belgičany.
Na jaké pozici jste hrál?
Byl jsem střední útočník. Také jsme sehráli přátelské utkání s Birminghamem! Nastupoval jsem do hry po pěti minutách jako náhradník. Třásly se mi nohy. Doma jsem hrál v okresním městečku první třídu a tady byly plné tribuny. Z obrany Birminghamu na mě šel míč a já jsem z voleje trefil břevno. Prohráli jsme tři dva.
Setkal jste se v Británii s prezidentem?
Jednou. Prezident za námi přijel v říjnu 1942 do Chicheley Hall. Bylo to pár dnů před tím, než šel do akce radista Lubomír Jasínek. Patřil do skupiny Antimony, jež seskočila 24. října 1942. Týž den v Mauthausenu nacisté popravili dvě stě šedesát tři příbuzné a spolupracovníky parašutistů, kteří se podíleli na atentátu. Beneš s námi povečeřel. Postěžoval si, že to nemá lehké. Byl jsem přímo u toho, když říkal, že na něj neustále doráží sovětský velvyslanec, že se v protektorátu nic neděje, fabriky pracují na plné obrátky. Pak si šel Beneš promluvit s chlapci z výsadku Antimony.
Po vysazení v protektorátu jste musel být asi pořád ve střehu. U sebe falešnou legitimaci, v saku pistoli. Jak jste vnímal, že naprostá většina lidí chodí do práce, do kina, do hospody. Měl jste jim to za zlé?
Ale kdež. Zato si dobře pamatuju, kdy jsem uviděl německého vojáka. Nedaleko domku v zahrádkářské kolonii, kde jsme opravovali vysílačku, Němci kopali zákopy. Podruhé jsem skupinu německých vojáků míjel, když jsme s Nechanským hledali vhodnou plochu pro shoz zbraní. Smáli se a já si říkal: Kdybyste jen věděli … Jednou jsem jel na kole z Velké Bíteše do Pavlova za Lojzou Vyhňákem, abychom si domluvili frekvenci a čas vysílání. Zastavili mě tři vojáci. Myslel jsem na nejhorší, ale zůstal jsem klidný. Byl jsem připravený střílet. Chtěli moje kolo, že ho prý vrátí. Tak bylo jejich. Chvíli jsem počkal a pak jsem se vypařil. Nepříjemné bylo jezdit v Praze tramvají plnou uniformovaných Němců, zvlášť když jsem měl u sebe kufřík s vysílačkou. Za pár dnů už mi ale otrnulo.
Vašeho velitele Jaromíra Nechanského spolu s Veleslavem Wahlem komunisté popravili 16.června 1950. Vy jste skončil v kriminále.
Nechanského zatkli dřív než mě. Po válce jsme se už ani nevídali. Nechanský dělal Vysokou válečnou školu v Praze a já byl v Milovicích na Vojenské akademii. Naposledy jsem s ním mluvil v tzv. Domečku, kde jsem byl patnáct měsíců ve vyšetřovací vazbě. Nacisté i komunisté nám říkali stejně: „Padákoví agenti.“ Bachař mi dal hadr, musel jsem jít vytírat chodbu. Do jedné cely byly pootevřené dveře. U stolu seděl Nechanský a něco psal. Zašeptal jsem: „Jarko, tady Klem. Co tady děláš?“ A on řekl: „To bych taky rád věděl.“ Udělali jsme s Nechanským za války i během povstání kus práce, na Moravě i v Praze jsme to rozjeli ve velkém. Po Únoru nás vyhodili z armády, Nechanského popravili, mě a plno dalších zavřeli. Takový je život.


description: Přestože v některých médiích se opakovaně objevují zprávy, jak je v Belgii či ve Francii nejpopulárnějším jménem kvůli vyšší porodnosti místních muslimů Mohamed, v zemi galského kohouta to není pravda. Není podle statistik ani mezi prvními deseti nejpopulárnějšími jmény u chlapců. Francouzi také opustili experimenty a vrátili k známým „jemněji znějícím“ jménům. Kvůli teroristickému útoku na redakci časopisu Charlie Hebdo pak opustili jméno Charlie.

title: Ani Mohamed, ani experimenty, Francouzi se vrátili k jemným jménům. Kvůli teroru vypadl i Charlie


description: V letech 1806–1807 bojovala proti francouzskému císaři Napoleonovi čtvrtá koalice, tvořená Pruskem a Ruskem. V říjnu 1806 dosáhl Korsičan, jak rodáku z Ajaccia přezdívali, dalších skvělých vítězství.

title: Před 210 lety Napoleon slavnostně vjel do Berlína


title: Životopisec Johnnyho Cashe mapuje jeho vítězství, jeho prohry i jeho tápání

maintext:
Johnnyho Cashe známe z filmu Walk the Line a také z písní, které do českého prostředí přivedl Jan Vyčítal – zpívaly se a vyřvávaly u ohňů a v hospodách celá desetiletí a vytvářely dojem romantického kovboje a desperáta, kterým asi byl. A hlavně kterým nebyl, jak zjistíme z právě vydané publikace Roberta Hilburna Johnny Cash – Život.
Chlapec, který vyrostl na bavlníkových plantážích Arkansasu a tragicky přišel o bratra, byl spirituálně založený, urputný a muzikální. Tíhl ke gospelům, k víře a toužil po vykoupení. Stal se ovšem také (u nás těžko představitelnou) megahvězdou country i americké pop scény – napsal, hlavně na začátku kariéry, hity, které vyšly na desítkách desek a jsou notoricky známé. Jeho život se potom odehrával na cestách: sypal do sebe tuny prášků, ničil hotelové pokoje (když se probral z rauše, dokázal odborně odhadnout ceny všeho zničeného zařízení a poměrně přesně určit cenu škod, které napáchal!), několikrát byl – na pár hodin, ale přece – zadržen policií a vězněn a mimo jiné proto se stal důvěryhodným autorem a interpretem třeba pro vězeňské publikum. Byl nekompromisní a opravdový.
Muselo to strašně bolet.
Cashův životopisec Robert Hilburn postupuje pomaličku a soustředěně a pečlivě mapuje jeho vítězství, jeho prohry i jeho tápání. Nezabývá se vyprávěním ve stylu jedna paní povídala, spíš počítá: umístění v žebříčcích, počet dní trávených ve studiu, vydělané a prodělané dolary. (Pravda je, že existují historky, které i Cash vyprávěl několikrát a pokaždé jinak; třeba tu, jak měl vidění a skoncoval s prášky. Brát je však nepřestal do konce života.)
Pro většinu tuzemských čtenářů a diváků, kteří si o Johnnyho životě udělali obrázek, právě a hlavně podle již zmíněného filmu Walk the Line (po přečtení knihy jsem si ho pustil znovu), bude překvapením, jaké zákruty v něm ještě následovaly… Muž v černém mohl žít ze své práce a hitů do konce života, měl však také velké umělecké ambice, které se mu nedařilo tak docela naplňovat – třeba vinou vydavatelské politiky gramofirem a možná kvůli vazbám na muzikanty, se kterými začínal. Dlouho nedokázal opustit původní sound, třeba tak, jak to dělal jeho přítel, nositel Nobelovy ceny za literaturu Bob Dylan.
Vlastně až na sklonku života ho oslovil původně rapový a heavymetalový (!) producent Rick Rubin, který s ním natočil velmi ceněná alba American Recordings a American IV: The Man Comes Around; tady našel Cash odvahu vystoupit ze své jisté hvězdné pozice a jít svou vlastní cestou. Své pocity shrnul v souvislosti se smrtí jiného nekompromisního muzikanta a umělce Kurta Cobaina: „Měl úspěch, protože mluvil opravdu upřímně od srdce. Všichni jsme si však dělali starosti, jestli si tu pozornost vůbec zasloužíme. V prvních letech jsem se kvůli tomu cítil provinile. […] Pořád jsem si říkal: Nejsem tím, za koho mě považují. Nemám odpověď na všechny otázky. Nejsem kouzelník. Ale potom vás to přejde a zjistíte, že vlastně vůbec nezáleží na tom, co si o vás jiní lidé myslí. Jste lidská bytost a děláte prostě všechno, co můžete. A není to jednoduché. Taky mě to málem zničilo.“
Robert Hilburn, Johny Cash Život, Volvox Globator 2016, překlad Lucie Šmejkalová


title: Tenisová legenda a devítinásobná vítězka Wimbledonu Martina Navrátilová slaví 60. narozeniny

maintext:
Její život by vydal na několik životů „obyčejných“ smrtelnic. Ve dvouhře vyhrála 1442 utkání a ve čtyřhře odešla jako vítězka se svou parťačkou v dalších 747 zápasech. Světovému žebříčku v ženské dvouhře vévodila 332 týdnů. Na kontě má devět výher z věhlasného Wimbledonu a celkem vyhrála 167 ženských turnajů ve dvouhře a 177 ve čtyřhře. Utekla ze zadrátovaného Československa do USA, přiznala se k lesbické orientaci a přemohla rakovinu prsu. Dodnes válí na turnajích veteránů a je živoucí inspirací pro tisíce mladých sportovců a sportovkyň. Legendární tenistka Martina Navrátilová se dnes dožívá kulatých 60. narozenin.
Martina Navrátilová se narodila 18. října 1956 v Řevnicích nedaleko Prahy jako Martina Šubertová. Když jí byly tři roky, rodiče se rozvedli (její biologický otec Miroslav Šubert později spáchal sebevraždu). Martinina matka Jana si později vzala Miroslava Navrátila, který se také stal prvním tenisovým trenérem malé Martiny a po něm i malá tenisová naděje dostala v šesti letech své nové příjmení.
V roce 1972 Navrátilová vyhrála Mistrovství Československa a o rok později se stala profesionálkou. Svůj první profesionální titul ve dvouhře získala v roce 1974 na turnaji v americkém Orlandu. O rok později během US Open v New Yorku požádala o americké občanství, které měsíc na to dostala. Její nejbližší pak poznali, jaké to je mít v rodině emigrantku.
Přesto v Československu na ni lidé nezapomněli. Jeden z nejemotivnějších zážitků astal v roce 1986, když Navrátilová přicestovala s americkým družstvem do Prahy k utkání Fed Cupu. Když Američanky nastupovaly do štvanické arény ke slavnostnímu ceremoniálu, tisíce lidí na doslova napěchovaných tribunách povstaly a svojí Martině připravily neskutečné ovace. Dali najevo, že na ni nezapomněli, že ji pořád berou za svou. Tehdejší komunistický premiér Lubomír Štrougal prý uprchl z vládní lože a následovala ho většina potentátů.
Svoji statečnost projevila Navrátilová i na jiném poli. Jako jedna z prvních celosvětových sportovních celebrit se otevřeně přiznala ke své lesbické orientaci. Chtěla se tak stát vzorem pro ty, kteří stále váhají odhalit pravdu svým blízkým. V roce 2010 jí lékaři diagnostikovali rakovinu prsu, kterou se jí však podařilo se zarputilostí sobě vlastní překonat.
Od roku 2006 Martina Navrátilová žije s partnerkou Julií Lemigovovou, o 15 let mladší poslední Miss Sovětského svazu z roku 1991. Společně vychovávají dvě dcery pocházející z dřívějšího manželství Lemigovové. Svoji přítelkyni Navrátilová požádala o ruku během US Open v září 2014, sňatek obě dámy uzavřely téhož roku v prosinci.
Tenisová legenda Navrátilová se dodnes se angažuje se v mnoha charitativních projektech. Komentuje tenisové turnaje a spolupracuje s předními hráčkami světového tenisu. Na kurt však nezapomněla, na veteránských turnajích válí jako za mlada...


description: V posledních letech už se stalo takřka tradicí, že v listopadu na ulicích výrazně vzroste počet mužů s pěstěnými kníry. Činí tak kvůli bohulibé akci Movember, která má za úkol zvýšit povědomí o všeobecném zdraví mužů a rovněž i podpořit prevenci rakoviny prostaty.

title: Přehlídka těch nejšílenějších knírů: V USA se soutěžilo o vousáče roku


description: V rámci festivalu Designblok Reflex každoročně vystavuje vítězné fotografie čtenářské soutěže o nejlepší akt. Nejinak je tomu i letos. Na nejlepší Akty X pro rok 2016 se můžete přijít podívat na terasu Průmyslového paláce na holešovickém Výstavišti. Originální expozice Akty v kruhu je otevřena od 27. do 31. října 2016.

title: Výstava Reflexu: Přijďte se podívat na nejlepší letošní Akty X


title: Mistrovství v předvádění se: Thajské prostitutky se vrátily po smrti krále do ulic, celé v černém

maintext:
V Thajsku byl po smrti krále Adundéta, který zemřel 13. října, vyhlášen třicetidenní národní smutek. Omezilo to provoz zábavných podniků i činnost prostitutek, kvůli kterým do této země přijíždí mnoho turistů. Pomalu se ale život vrací do normálu. V ulicích jsou opět provozovatelé nejstaršího řemesla, ovšem v rámci místních tradic jsou ženy i muži oděni do černé barvy. A při lákání zákazníků pořád zachovávají „větší klid“.
Vláda po smrti krále, který vládl 70 let, doporučila, že lidé mají chodit buď v černém, nebo bílém oblečení. Prostitutky zvolily na znak respektu ke králi většinou černou.
Jako vždy v Thajsku, kde je oficiálně prostituce zakázaná, ale desítky let tolerovaná, se to neobejde bez falešného předvádění se.
„Jsme pořád po smrti Jeho veličenstva velmi smutné a styky s našimi zákazníky navazujeme jen potichu, abychom mu vzdaly respekt. Vyjdeme na ulici celé v černém a tam se diskrétně domluvíme,“ řekly australskému deníku The Sun prostitutky z náměstí Nana Plaza v Bangkoku.
„Milujeme našeho krále. Milujeme naši zemi. Ale armáda a policie musí pochopit, že se musíme vrátit k naší práci, nic jiného neumíme,“ tvrdil zase jeden prostitut.
To, co by jinde působilo naprosto směšně až nesmyslně, je v Thajsku považováno za zcela normální.
Prostitutky se vrátily do ulic z jednoduchého důvodu – potřebují dohnat ztracené peníze. Policie to toleruje i z jiných důvodů. Část zisku plyne do jejich kapes a mezi zákazníky často patří i příslušníci ozbrojených složek.
Pořád ale zatím na ulicích nesvítí zářivá neonová světla bordelů a masážních salónů. Kdysi velmi hlasitá hudba je na ulicích ztišená a tancuje se pouze za zavřenými dveřmi podniků.
Vládnoucí vojenská junta také nařídila, že zatím nejsou dovoleny diskuse o nástupnictví krále. Navíc korunní princ Maha Vadžiralongkorn má pověst playboye a nepříliš stálého člověka. Formálně má být korunován až po rok trvajícím oficiálním smutku za zemřelého panovníka.


description: Ovlivňuje lidská činnost změny klimatu ve světě? Odpověď na tuto otázku není jen záležitostí vědeckých poznatků. Je závislá také na souhrnu politických názorů, alespoň ve Spojených státech.

title: Klimatické změny popírají především muži zdůrazňující dominanci ve vztazích. Co to znamená?

maintext:
Hlas Ameriky cituje studii Pew Research, americké výzkumné organizace, jež zjistila, že lidé, kteří popírají nějaký dopad lidské činnosti na klima nebo vůbec klimatické změny, mají více společného než jen politické názory.
Abychom zabránili předem nedorozumění, autor tohoto článku nemá žádný „silný názor“ (jak tomu říkal bývalý prezident) na globální oteplování a klimatické změny jako takové. Zajímavé je to z hlediska „sociologie vědění“, tedy jak je naším místem ve společnosti a hodnotovým systémem a osobní psychologií ovlivněn náš pohled na věc. To je věc, jež se dá nějak statisticky zjistit, a nemá nic společného s tím, jak je to s reálností jevu samotného.
Ale k věci samé. Pokud jde o klimatické změny a názory na ně, respektive nesouhlas s takovými názory, jde o „psychologii popírání“, tvrdí Kirsti Jylhäová ze švédské univerzity v Uppsale. Autorka se zabývá reakcemi člověka na změnu klimatu už po celá léta.
Zjistila, že lidé, kteří popírají změnu klimatu, bývají muži, konzervativní a se sklony k autoritářství, podporují status quo a vyhýbají se negativním emocím. Celkem vzato, tvrdí Jylhäová, všechny tyto tendence poukazují na skupinu lidí, již dosahují výborných výsledků ohledně osobnostních rysů známých jako orientace na sociální dominanci neboli SDO.
Lidé s vysokým SDO mají tendenci více preferovat dominantní vztahy mezi skupinami. Poukazuje na to, že to „se vztahuje i na přijímání lidské nadvlády nad přírodou“.
To se může na první pohled jevit jako nepříliš chvályhodné osobnostní rysy, ale Jylhäová říká, že její výzkum nesměřuje k tomu, aby označila popírače změn klimatu za lidi s uzavřenou myslí. Chtěla se především dozvědět, proč je pro ně tak těžké, aby brali vážně realitu klimatických změn a jejich důsledky na populaci, která o tom příliš často prostě nechce slyšet.
Jedním z velkých problémů při získávání lidí pro to, aby řešili skutečný problém změny klimatu, je podle psychologů to, že v sázce jsou tak důležité věci. V Psychology Today si psycholog Steve Taylor klade otázku, co by mohlo být nepříjemnější než „myšlenka, že naše aktivity mohou ničit schopnost naší planety pro udržení života“.
Když uvažujeme o pobřežních záplavách, suchu, velkých bouřích, je to jako z katastrofického filmu. Jylhäová tvrdí, že „katastrofické scénáře mohou zvýšit negativní emoce a způsobit, že se jednotlivci vyhnou přemýšlení o problému“. Také to může způsobit, že někteří vnímají problematiku jako nadhodnocenou, a to zejména v případě, že nejsou v současné době schopni vnímat jasné důsledky klimatických změn v jejich každodenním životě.
Jak by se dal změnit charakter lidských rozhovorů o změně klimatu a motivovat lidi k akci? Jylhäová navrhuje, že by se lidé neměli soustředit na ničení životního prostředí, jež lidská činnost způsobuje, ale místo toho zdůrazňovat, jak přímé kroky ke kontrole klimatických změn vedou ku prospěchu všech.
„Bylo by možná lepší,“ soudí, „mluvit v jiných pojmech a popsat, jak budou všichni těžit z takových opatření, místo toho, abychom byli postiženi důsledky.“ To by z klimatických změn nečinilo takový předmět sporu. Psycholog Allen McConnell uvádí, že je lepší zaměřit lidi na dlouhodobé dobro a zdůraznit zisk, jaký máme ze správného jednání. Bez ohledu na to, jaká je lidská motivace toho, že nás znepokojuje realita.
Je třeba dodat, že to, že někdo něco popírá a má k tomu nějaké psychologické důvody, ještě neznamená, že dotyčná věc existuje nebo ne. Takto bychom mohli psychologickou a sociální podmíněnost najít i u náboženských představ, vztahu k uprchlíkům, řešení otázek ohledně krize sociálního systému, potratů, sebevražd a podobně. Neměli bychom překračovat hranice společenských věd a mluvit přírodovědcům do jejich oboru. Jsou to pouze pomocná zjištění, která nám říkají, podle jakých vzorců budou lidé nejspíš uvažovat, a je to vodítko k tomu, jak s nimi mluvit, pokud chceme, aby debata hned neskončila. To je asi tak všechno.


description: Policie navrhla obžalovat muže, který předloni 17. listopadu údajně házel na pražském Albertově vejce směrem k pódiu, na němž měl projev prezident Miloš Zeman. ČTK to dnes sdělil mluvčí Obvodního státního zastupitelství pro Prahu 2 Ondřej Šťastný. Za výtržnictví hrozí obviněnému až dva roky vězení.

title: Policie navrhla obžalovat muže za házení vajec na Zemana


description: Švýcarské spolkové dráhy, což je státem vlastněný železniční dopravce, začne 11. listopadu ve všech svých automatech na jízdenky prodávat i virtuální měnu bitcoin. Reaguje tím na údajně velký možný zájem zákazníků. Bitcoiny bude totiž takto možné nakupovat velmi jednoduše.

title: Švýcarsko začíná prodávat v automatech na železniční jízdenky i virtuální měnu bitcoin


title: Ve Vídni dostane uprchlík na dávkách za měsíc až 914 euro, jinde daleko méně

maintext:
V Rakousku vypukl další spor kvůli uprchlíkům. Většina rakouských spolkových zemí kvůli vysokému počtu migrantů snížila dávky sociálního zabezpečení určené lidem, kteří požádali v zemi o azyl. Jenže metropole Vídeň to neudělala a uprchlíci se teď ve velkém přesouvají do hlavního města. Jak problém vyřešit, není zatím jasné.
Vídeňská radnice (metropole Rakouska je současně jednou z 9 spolkových zemí) dává uprchlíkům na dávkách maximálně 914 euro na osobu (v přepočtu více než 24 tisíc korun) měsíčně na pokrytí základních životních nákladů. Pro rodinu to tedy může být až několik tisíc euro měsíčně. Tomuto systému se říká Mindestsicherung. Tyto dávky jsou určitou dobu vypláceny bez toho, že by člověk musel pracovat a to vyvolává odpor části veřejnosti.
Jenže například ve spolkových zemích Dolní a Horní Rakousko (obě sousedí s Českou republikou), byly měsíční dávky sníženy na 520 euro na osobu. To láká další a další migranty do Vídně.
Kritici celého systému poukazují na to, že letos musel být kvůli přílivu uprchlíků zvýšen rozpočet na sociální dávky jen ve Vídni o 130 milionů euro a že rozpočet města se tím dostává do krize. Opoziční zastupitelé proto volají po mimořádném zasedání městské rady, která zatím odmítá systém reformovat a zvyšuje tím zadluženost rakouského hlavního města.
Už koncem loňského roku na problém s migrační krizí zareagovala i federální vláda, která zpočátku uprchlíky vítala. Loni přijala země přes 90 tisíc migrantů, ale letos jich vezme „pouze“ 37 500. Ovšem tento počet již byl v podstatě naplněn. Snížení počtu se odehrává právě s ohledem na finanční možnosti Rakouska.
Antiuprchlická rétorika také pomohla k postupu do druhého kola prezidentských voleb Norbertu Hoferovi. Odložené druhé kolo se uskuteční v prosinci a Hofer má podle průzkumů šanci zvítězit.
Zastánci štědrých sociálních dávek pro uprchlíky ale tvrdí, že tyto peníze pomáhají chránit migranty před chudobou a pácháním trestné činností.
Kritici zase poukazují na slabý hospodářský růst, enormní zatěžování sociálního systému, protože hospodářský růst není v Rakousku nijak velký. Hrubý domácí produkt se má letos zvýšit maximálně o 1,5 procenta a to neumožňuje umístit na pracovním trhu velký počet migrantů.
Navíc podle dostupných statistik dostávají například rakouští důchodci, kteří celý život museli přispívat do penzijního systému, někdy menší sociální podporu od státu, než někteří migranti. To samozřejmě vyvolává odpor zejména u lidí na venkově.
Znepokojení také vyvolává radikalizace tisíců muslimů s rakouským občanstvím. Jedná se především o lidi z balkánských zemí, jako je Bosna a Hercegovina či Kosovo.


description: Jiří Bartoška se po dvouleté zdravotní pauze vrátil ke své divadelní roli čerstvého nebožtíka spisovatele Jankulovského v andělské komedii Petera Abrahama Moje hra. V režii Jana Kačera ji uvádí pražské Divadlo Kalich.

title: Bartoška se vrací na jeviště… a opět do rakve

maintext:
Moje hra je komedií o životě, jakkoli hlavnímu hrdinovi jeho život právě vyprchal ze žil. Slavný spisovatel Josef Jankulovski opustil tento svět nečekaně a s poměrně starosvětským přáním: chtěl po své partnerce, aby uspořádala soukromou smuteční slavnost na jeho počest. V obývacím pokoji se proto u vystaveného Mistra schází šest žen různého věku, postavení i světonázoru, z nichž každá sehrála v životě vyhlášeného bonvivána osudovou roli…
„Andělská komedie“ Moje hra odkrývá s nadhledem, odzbrojující upřímností a především humorem zákoutí vztahu muže a ženy a otevírá řadu třináctých komnat. Současně fandí životu: za jeden vyhaslý nabídne jeden nový.
Rozhovor s Jiřím Bartoškou
Na nabídku role na divadle kývnete jen výjimečně. Co vás dokáže přesvědčit?
Kvalita textu a kolegové, s nimiž bych se měl při práci setkávat. Je výhoda, že už léta jsem sám sobě ředitelem, a tak si můžu svobodně vybírat jak tituly, tak spolupracovníky. To je pro mě podstatné.
Čím konkrétně vás zaujala Moje hra, pod kterou je podepsán Petr Abraham?
Když jsem ten text dostal, přečetl jsem jméno autora jako Pítr Ebrhem, což mi nic neříkalo. Ale hned po prvních stránkách mě zarazilo, že se to v příběhu hemží českými reáliemi. Něco takového by žádný Brit nebo Američan nenapsal. Až později jsem se dozvěděl, že se jedná o pseudonym divadelního režiséra Petra Novotného… Je to velice pěkně napsaná komedie, která ovšem není jenom na pobavení. Je daleko hlubší.
Je vůbec přípustné, aby se hlediště otřásalo smíchy, když na jevišti stojí rakev?
Proč by nebylo? Rakev smích nevylučuje!
Jaký to je pocit být v ní zavřený?
No řeknu vám, mám výhodu, že netrpím klaustrofobií. Otevřou mě až po osmnácti stránkách textu, to je po dobrých patnácti minutách hry, a přiznám vám, co je během té doby můj největší problém: bojím se, abych neusnul. (smích) Poctivá čtvrthodina je docela dlouhá doba, navíc ta rakev je pohodlně vypolstrovaná. Možná bych to neměl říkat, ale člověk se v ní necítí tak strašně, jak si možná představuje.
To vás ani jednou nepřepadla trudná myšlenka, že jednou…
Vím, co chcete říct, nicméně tímhle se vůbec nezabývám. Jsem člověk okamžiku, takže přemýšlím spíš o tom, co bude za těch patnáct minut než jednou kdovíkdy. Spíš je mi nepříjemné, že když mě vezou na jeviště, je mnou manipulováno, smýkáno a já nevím kam. Pod víkem netuším, jestli jsem zrovna nohama do hlediště, nebo do portálu. Je to zvláštní pocit, jaký bych nechtěl zažít v reálném životě – aby mnou bylo pohybováno a já nevěděl kam.
Více informací najdete na www.divadlokalich.cz


title: Prahu rozsvítila světla SIGNAL festivalu. Potvrdil status nejnavštěvovanější kulturní akce České republiky

maintext:
Od čtvrtka 13. do neděle 16. října proběhl v Praze čtvrtý ročník světelného festivalu SIGNAL. Podle prvních odhadů a statistik návštěvností překonal ročník předchozí. Pražany i návštěvníky z tuzemska i zahraničí do ulic města lákalo dvacet tři instalací od umělců z jedenácti zemí světa.
Podle prvních statistik, které vycházejí z analytických dat o využívání bezdrátové sítě od společnosti Cisco, bylo na festivalu detekováno celkem 616 193 unikátních zařízení. Návštěv bylo na osmnácti měřených instalacích podle dat Cisco 1 093 678. Návštěvníci nejvíce času strávili na Kampě (průměrně 27 minut), kde se nacházely celkem tři instalace – Dron-List Jakuba Nepraše, jeden z humanoidů Amandy Parer a videomapping na Tyršův dům od Tigrelab, na Staroměstském náměstí u videomappingu Radugadesign (průměrně 24 minut) a náměstí Jiřího z Poděbrad (průměrně 23 minut), kde stála instalace Noisescape V2 Fina Teemu Määttänena. Nejvytíženější byly dle statistik Cisco lokality Karlovo náměstí (140 983 návštěv), na kterém návštěvníci mohli vidět dalšího humanoida ze série Fantastic Planet i instalaci Garden in Development Španěla Javiera Riery a dvě videomappingové lokace Staroměstské náměstí (140 673 návštěv) a náměstí Míru (117 226 návštěv). Data o počtech připojených zařízení na SIGNAL festival byla shromážděna za uživatele, kteří se připojí k festivalové wi-fi síti nebo měli alespoň zapnutou wi-fi ve svém zařízení a byli v dosahu wi-fi hotspotu. „Už podle dat našeho partnera Cisco jsme letos zásadně překonali návštěvnosti loňských ročníků. Celková čísla ještě doplníme, čekáme na výsledky našeho dalšího partnera, společnosti O2, každopádně už teď víme, že příští, pátý ročník, pro nás bude s ohledem na velký zájem veřejnosti opravdu výzva. S letošním ročníkem jsme spokojení, máme velmi dobré ohlasy z mnoha stran, což nás moc těší, ale čas na odpočinek není. Čeká nás zhodnocení festivalu, zvážení všech připomínek k jeho průběhu a následně na to plánování toho dalšího, který bude tak trošku jubilejní. Konat se bude od 12. do 15. října,“ říká ředitel festivalu Martin Pošta.
Návštěvníci se na letošním SIGNAL festivalu mohli projít ulicemi Prahy 1, 2 a 3, ve kterých potkávali světelné instalace i instalace interaktivní, kterých bylo letos více než v minulém roce. Mezi nejoblíbenější patřily Light Sowers ve Vojanových sadech nebo Struny Davida Vrbíka, u kterých se rozzářily oči dětem i dospělým. Festival do programu opět zařadil i SIGNAL Dome. Tentokrát ale projekce rozšířil na dvě večerní a jednu denní, určené taktéž právě dětem. Mezi nejvýraznější instalace patřilo Epicenter v.2 od ruského studia Tundra, které pracuje s inteligentními světly české firmy ROBE. O působivou hru světel v prostorách Paláce Národní byl mezi návštěvníky obrovský zájem. SIGNAL festival dává pravidelně prostor i českým umělcům a tento rok mezi ně zařadil i mladého umělce Jana Hladila, jehož laserová instalace Rezonátor umístěná v překrásných prostorách Colloredo-Mansfeldského paláce byla zároveň jeho diplomovou prací, která se, měřeno zájmem diváků, rozhodně vydařila.
SIGNAL festival se s loňskou návštěvností, která dosahovala na 400 000 lidí, stal nejnavštěvovanější kulturní událostí České republiky s významným dopadem na ekonomiku nejen hlavního města Prahy. Dle ekonomické studie vypracované letos společností Economic Impact, která pracovala s daty k ročníku 2014, znamenala pro Prahu existence festivalu a jeho vysoká návštěvnost přímé zvýšení produkce místních podniků minimálně o 59,5 milionů korun, HDP metropole se zvýšila minimálně o 18,8 milionu. Zisky pražských podniků se zvýšily o 7,2 milionu korun. Přibližně polovina těchto dopadů byla způsobena externí „finanční injekcí“ od mimopražských návštěvníků, institucí a sponzorů. Jde tedy o čisté přínosy do Prahy. Výdaje návštěvníků v souvislosti s festivalem v roce 2014 dosáhly přibližně na 42 milionů korun a spolu s výdaji pořadatele měly podíl na zvýšení obratu (produkce) české ekonomiky o 80,7 milionu, a to jak u přímých, tak nepřímých dodavatelů zboží a služeb jako jsou hotely, restaurace, technické služby a další. Vysoká návštěvnost festivalu SIGNAL způsobila také zvýšení hrubé přidané hodnoty, resp. HDP české ekonomiky, přibližně o 25,6 milionu. Z celkové částky, kterou zaplatili návštěvníci, bylo odvedeno minimálně 8,3 milionu korun státu na dani z přidané́ hodnoty (DPH) a spotřebních daních. Včetně odvodů na sociální a zdravotní pojištění zaměstnanců a na daně z příjmů právnických a fyzických osob získaly v roce 2014 veřejné rozpočty díky festivalu SIGNAL minimálně 15,7 milionů.
O SIGNAL festivalu:
Největší kulturní událost v České republice propojující moderní umění a nové technologie s širokou i odbornou veřejností. Ulice a veřejná prostranství Prahy, její nejznámější historické památky i méně známá zákoutí se během čtyř večerů promění pod taktovkou českých i světových osobností světelného designu v umělecké objekty a prostory, které netradičními formami zachycují různé tváře současné i historické Prahy. Festival během tří let přilákal do pražských ulic přes milion návštěvníků z České republiky i zahraničí, kteří se v rámci interaktivních instalací podíleli na podobě každého ročníku. Letos SIGNAL festival rozzáří Prahu už počtvrté, od 13. do 16. října.
Poděkování:
Festival světla v Praze SIGNAL vzniká za laskavé podpory Hlavního města Prahy, Ministerstva kultury ČR, Ministerstva pro místní rozvoj ČR, Velvyslanectví USA v Praze, městských částí Praha 1, Praha 2 a Praha 3.


description: Ukrajina řeší lechtivý skandál s vysokými představiteli jedné pravoslavné církve. Ti včetně arcibiskupa Mstyslava tancovali v době půstu s dívkami v baru, opili se a pak se mezi sebou poprali. Bitka je zachycena na bezpečnostní kameře a znesvářenou skupinu musela rozehnat policie vyzbrojená samopaly.

title: Opilý arcibiskup a kněží na Ukrajině se chopili tanečnic v baru a pak se poprali


description: Hillary Clintonová na veřejnosti většinou vystupuje v kalhotových kostýmcích. Červený měla na první televizní debatě s Donaldem Trumpem, dnes v noci zvolila na druhý díl debaty barvu černou. A právě toto oblečení se stalo základem úspěšného tanečního videa „Pantsuit Power“ (Síla kalhotového kostýmu) na podporu demokratické kandidátky na prezidentku USA. Klip už má na různých profilech a serverech přes dva miliony zhlédnutí.

title: Taneční kalhotové video pro Hillary Clintonovou se stalo hitem internetu

maintext:
Video natočilo 200 tanečníků v kalhotových kostýmech na Union Square v New Yorku 2. října. Několik hodin se zkoušelo a pak se šlo naostro. Tancovalo se na píseň Can’t Stop the Feeling Justina Timberlakea. Ten skladbu natočil pro film Trolls, který byl představen poslední sobotu na filmovém festivalu v Londýně a do amerických kin půjde 4. listopadu (pod názvem Trollové ho uvidí v premiéře o den dříve i čeští diváci).
„Chtěla jsem do kampaně přinést něco lidského, protože láska a humor se ztrácejí, když se bojuje o všechno,“ řekla deníku The Washington Post jedna z choreografek videa Celia Rowlson-Hallová. Ta se podílela na známém seriálu Girls pro kanál HBO.
Autoři videa považují taneční nadšení a energii za přirozený politický nástroj, ale protože se používá při kampaních jen zřídka, rozhodli se právě pro tento způsob podpory Clintonové.
720p 480p 360p 240p Taneční kalhotové video pro Hillary Clintonovou. REKLAMA Taneční kalhotové video pro Hillary Clintonovou. • VIDEO Youtube.com
Mnozí z tanečníků, kteří účinkují na videu, jsou skuteční profesionálové, proto působí velmi přirozeně. Ale další byli lidi, kteří se přihlásili na výzvu na Facebooku a Instagramu. Postupně se všichni účinkující setkávali po menších skupinách a nakonec při natáčení na několik hodin společně na náměstí.
Organizátoři ale přiznávají, že měli strach, že jim produkci překazí policie. Navíc manažeři Justina Timberlakea jim ani po několika urgencích nedali odpověď, zda mohou použít pro klip jeho skladbu. Podle The Washington Post z minulého pátku prý nedostali odpověď ani po několika dnech, co už bylo video na internetu. To by nakonec mohl být právní problém, pokud by Timberlake protestoval.


description: Robbi Bishop-Taylor je geograf a současně milovník moderních technologií. Vyrobil proto originální mapy, které pomocí speciálního softwaru a s použitím údajů nejrůznějších institucí, znázorňují některé části světa neobvyklým způsobem.

title: Unikátní mapy, na kterých uvidíte dálnice, silnice i jezera a řeky


description: Mainstreamová media hromově mlčí o pondělní vzpouře imigrantů na ostrově Lesbos, v hotspotu, kde mají pokojně, a možná i pokorně čekat na výsledek azylového řízení. V souladu s jižanským temperamentem jejich poklidné čekání provázejí násilné vzpoury.

title: Násilnosti na ostrově Lesbos: Migranti v hotspotu se vzbouřili


title: Nejlepší zemí pro mladé ženy je Švédsko. Česko je na 25. místě kvůli málo ženám v politice

maintext:
Nejperspektivnější zemí pro život dívek a mladých žen je Švédsko. V České republice je budoucnost něžného pohlaví také velmi slušná, jen máme málo žen ve vysoké politice a to nás posouvá na 25. místo na světě. Nové pořadí týkající se především mladých žen dnes zveřejnila mezinárodní organizace Save the Children, která sídlí v Londýně a už skoro sto let sleduje dodržování práv dětí.
Po prvním Švédsku, následují Finsko, Norsko, Nizozemsko a Belgie. Do první desítky se ještě dostaly Dánsko, Slovinsko, Portugalsko, Švýcarsko a Itálie.
Zajímavé jsou ale důvody, proč některé vyspělé země nenajdeme na vrcholu, které je samo o sobě diskutabilní.
Při sestavování žebříčku by například hodnoceno, zda mladé ženy nevstupují příliš brzy do manželství (pokud je to před 18 věkem života, jsou to body mínus), jaká je úmrtnost matek (slouží jako indikátor přístupu dívek ke kvalitní zdravotní péči), kolik žen najdeme v jednotlivých parlamentech (v dolních rozhodujících komorách) a kolik procent žen má dokončené alespoň nižší střední vzdělání.
Bohaté a na verbální rovině o ženy hodně pečující Německo je například právě kvůli parametru ve vzdělání na 12. místě. Protože mnoho žen (na rozdíl od toho, co se v médiích někdy tvrdí) přistěhovalců nemá ani střední školu.
V USA je zase „nedostatek žen“ v nejvyšších zákonodárných sborech a je tam daleko vyšší úmrtnost novorozenců-žen, než v Evropě.
Česká republika je v případě věku vstupu do manželství, zdravotní péči i vzdělávání na tom výborně, ale v Poslanecké sněmovně je v současnosti jen 42 žen (z 200 lidí), což je 21 procent. V Senátu (před druhým kolem voleb do jeho třetiny, která proběhne v pátek a v sobotu) pak zasedá 14 žen z 81 senátorů, což je jen něco více než 17 procent. To nás posunulo na 25. místo na světě.
Podle očekávání mají nejhorší perspektivu dívky a mladé ženy v Africe. Ze 144 hodnocených zemí byly na tom ženy nejhůře v Nigeru, Čadu, Středoafrické republice, Mali a Somálsku.
V Africe ale existuje jedna světová rarita a doslova obrovská anomálie. Ve Rwandě bylo při posledních volbách v září 2013 zvoleno do dolní komory parlamentu 51 žen z 80 možných míst a to je téměř 64 procent. To by stálo skutečně za podrobné prozkoumání.


description: Nejdéle vládnoucí panovník světa, thajský král Pchúmipchon Adundét (88), požíval u většiny občanů své země až posvátnou úctu. Kult osobnosti byl v tomto případě obrovský a včerejší smrt krále se dotkne i zahraničních turistů. Pokud pojedete v příštích týdnech do Thajska, čekejte různá omezení, zejména pokud jde o bujarou zábavu, kterou je tato země plná barů, restaurací a tisíců podniků s prostitutkami a tanečnicemi proslavená.

title: Jedete do Thajska? Pozor, po smrti krále bude měsíc bez zábavy. Zavírají i známé podniky s dívkami

maintext:
„Zemi čeká 30 dní státního smutku, během nichž budou zakázány jakékoli oslavy,“ upozornil premiér Prajutch Čan-Oča. To, co by jinde mohlo být bráno jako planá hrozba, je potřeba brát v Thajsku zcela vážně. Jinak se turisté mohou dostat do problémů se zákony země, protože vše, co se týká královské rodiny a zejména zemřelého panovníka, je pečlivě sledováno a kontrolováno.
Všichni proto musí počítat s tím, že tradiční večerní veselí na thajských ulicích a v nejrůznějších podnicích bude na maximum omezeno.
Co konkrétně můžete při návštěvě Thajska teď očekávat?
Samozřejmě, že v letoviscích se nezastaví provoz a služby pro turisty budou normálně fungovat dál. Jenže úřady důrazně upozorňují, že nebudou tolerovat bujaré veselí a opilecké party, které jsou zde obvyklé. Zavřeno už mají i mnohé podniky, tak populární zejména u turistů-mužů, ve kterých dívky a transvestité tancují či nabízejí své služby.
Cestovní kanceláře upozorňují návštěvníky země, aby projevily více kulturní a společenské citlivosti vzhledem k úmrtí krále. Větší výstřelky totiž nezůstanou ze strany místních obyvatel a policie bez odezvy.
Na plážích můžete chodit v plavkách, ale na jiných veřejných místech, třeba na ulicích, na to raději na několik týdnů zapomeňte.
Například britské velvyslanectví v Bangkoku podle BBC připomíná, že provoz zábavných podniků, ale i nákupních center, bude omezen. Dokonce se nemusí prodávat alkohol ani v některých supermarketech.
„Zdržte se jakéhokoli chování, které by mohlo být vykládáno jako slavnostní či k thajským tradicím neuctivé,“ píše se pak ve zprávě australského ministerstva zahraničních věcí.
Nizozemské úřady doporučují nosit pasy neustále u sebe a vystříhat se jakékoli „kritické diskusi o královské rodině“. Podobné jednání by mohlo vést i k zatčení.
Thajské zákony říkají (a to platí i pro cizince), že každý kdo „uráží, pomlouvá či ohrožuje krále, královnu či následníka trůnu“, může být potrestán až 15 lety vězení.
Thajsko letos očekává rekordních více než 30 milionů zahraničních turistů, z toho skoro třetinu z nich tvoří Číňané. Z Česka do této oblíbené země jelo loni 40 tisíc návštěvníků a jejich počet stále roste.


description: Přestože Islámský stát oslabuje jak v Sýrii, tak v Iráku, nadále pokračuje ve své zrůdné politice. V severoiráckém Mosulu, které je největším městem pod vládou džihádistů, byla teď přijata vyhláška, která zakazuje chov koček. Prý to není „v souladu“ s islámskou vírou.

title: Islámský stát zakázal chovat kočky, bojovníci vyhledávají koťata v domech


description: Vrtulník, přezdívaný Huey, se stal symbolem americké účasti ve vietnamské válce. Do konfliktu v jihovýchodní Asii nasadily Spojené státy tisíce helikoptér, které přepravovaly vojáky na bojiště, vozily jim zásoby, podporovaly je palbou svých zbraní nebo je zraněné odvážely do bezpečí. Huey, jehož prototyp poprvé vzlétl 20. října 1956, tak výrazně změnil způsob vedení války v oblastech, kam se armáda s běžnou technikou nedostane.

title: Před 60 lety vzlétl první vrtulník Huey, symbol války ve Vietnamu


description: Každý den komentuje aktuální dění kolem prezidentských voleb v USA spolupracovník Reflexu, politolog Petr Sokol.

title: 12 dnů do voleb v USA: Prezidenta už volily miliony Američanů!

maintext:
Prezidenta už volily miliony Američanů!
Mezi Hillary Clintonovou a Donaldem Trumpem či dalšími „třetími“ kandidáty se už rozhodlo více než třináct milionů Američanů. Ano, slyšíte dobře. Volebním dnem je opravdu až 8. listopad, který odpovídá americké ústavní definici, podle níž se prezident vybírá vždy „první úterý po prvním pondělí v měsíci listopadu.“ Jenže Spojené státy americké na rozdíl třeba od České republiky znají něco, co se za mořem jmenuje „early voting“ a co bychom u nás mohli přeložit jako „dřívější hlasování.“
Jak ulehčit hlasování
To voličům umožňuje volit dříve než v určený volební den. Pomáhat to má zejména těm, kteří ve volební den pracují a měli by problém dostat se v čas do volební místnosti. Podobně má být dřívější hlasování prostředkem, jak umožnit volební akt těm, kteří se v rozhodující den nacházejí mimo svůj domovský stát. To se týká zejména studentů či vojáků.
Konkrétní úpravu předčasného hlasování stanoví každý stát americké Unie. Hlas tak voliči mohou většinou poslat úřadům poštou nebo ho osobně odnést v předstihu před volebním dnem do speciálně vybraných volebních místností. Rozdílné je v jednotlivých státech také to, kdy dřívější hlasování začíná. Třeba v Minnesotě, Vermontu či Wyomingu je to dokonce čtyřicet a více dnů před 8. listopadem. To samozřejmě důležitě ovlivní volební výsledek, protože mnozí odevzdali hlas v situaci, která se bude výrazně lišit od té těsně předvolební.
Padne rekord
V posledních dnech americké úřady přijímají denně po celých Spojených státech asi milion hlasů. Dnes se například celkový počet těch, kteří už hlasovali, zastavil na třinácti a půl milionu voličů. Na Floridě takto již volilo dva a půl milionu lidí, v Kalifornii milion a půl. Podle zveřejněných statistik se zdá jasné, že letos padne dosavadní rekord v počtu těch, kteří využili dřívější hlasování. Před čtyřmi lety takto hlasovalo přes třicet milionů voličů. Pro srovnání je třeba uvést, že v roce 2012 amerického prezidenta vybíralo 129 milionů oprávněných voličů, takže dopředu hlas odevzdal zhruba každý čtvrtý.
Výhoda spíše pro demokraty
Experti předpokládají, že více „předčasných“ voličů bude výhodné spíše pro demokraty a Hillary Clintonovou. Vyvozují to hlavně z předpokladu, že Demokratická strana má aktuálně lepší strukturu kampaně, která na nejnižší úrovni verbuje lidi k volbám. Kromě těch, kteří jsou v den voleb neschopní odevzdat hlas z objektivních důvodů, totiž chodí dopředu hlasovat i ti, kteří jsou pevně přesvědčení straníci. A právě ty „vyrábí“ to, čemu se v Americe říká „ground game“ - kampaň mezi jednotlivými občany. Na druhou stranu, ale nezapomínejme, že letošní volby staví na hlavu všechny papírové předpoklady. Definitivní výsledek proto poznáme již jen za 12 dnů.


description: Jeden z titulků pondělních novin působil jako výkřik z dávných časů, které skončily skoro před třiceti lety. Vláda projednávala možné znárodnění majetku miliardáře Zdeňka Bakaly. Návrh znárodnění zamítla - ale já si stejně připadal, jak by na mne dých hnilobný pach bolševismu.

title: Tak nám neznárodnili Bakalu... Zápach komunismu ale visel ve vzduchu


description: Krajinou na Hodonínsku v okolí obce Šardice se táhnou nekonečné lány obilí a kukuřice. Ve zvlněných kopcích tvoří strukturu odstínů žluté, zelené či hnědé barvy. Lákají fotografy až z Jižní Koreje či Japonska. Kvůli podobnosti s italskou krajinou se lokalitě začalo přezdívat Moravské Toskánsko.

title: Moravské Toskánsko: Podobný kraj jako je Hodonínsko, byste jinde hledali jen těžko

maintext:
Kromě Toskánska a města Palouse na severozápadě USA prý podobně charakteristické místo na planetě není. Krásy, které mnozí považují za přírodní, jsou ale ve skutečnosti vytvořené člověkem a mají i svou odvrácenou tvář. „Odlesněná území a obrovské plochy s kukuřicí, obilím a slunečnicí na svažitém terénu jsou přímo předurčené k tomu, aby po nich stékala voda a způsobila záplavy a sesuvy půdy a bahna do údolí,“ upozorňuje Miroslav Gregorovič, který nás oblastí provází.
Smrtící povodeň
Krásu i nevyzpytatelnost monokultur dobře zná. Šestnáct let byl starostou Šardic, především ale přímým účastníkem neštěstí v Dole Dukla, kde pracoval jako horník. Ve vyprávění nás přenáší o téměř půl století zpátky do 9. června 1970, kdy na Hodonínsku došlo k obrovské průtrži mračen a klidné potoky se změnily v dravé řeky. „Přívalový proud vody z Šardického potoka kvečeru došel ze severní strany kopců a ničil všechno, co mu stálo v cestě. Hloubka vody, která se valila hlavní silnicí obce, dosahovala jednoho metru, průtok byl kolem sto kubíků za sekundu. Raději jsme jeli s hlavním inženýrem obhlédnout stav na šachtu. U jednoho z domů nás ale záplavová vlna obrovskou silou zvedla a s nákladním autem odhodila,“ vzpomíná Miroslav Gregorovič, kterému bylo v té době jedenadvacet let.
Voda se valila celým údolím v šířce téměř sto metrů, protrhla podloží nad vydobytými prostorami a rychle vnikala do lignitového dolu. Jemné písky se změnily v tekuté, zaplavily všechny chodby v délce 32 kilometrů a navždy tak zahradily horníkům cestu zpět. Nebylo úniku. Tehdy se začala propadat zem. Poddolovaný povrch se provalil a na mnoha místech se vytvořily obrovské krátery hluboké až 60 metrů a o průměru až 40 metrů. „V odpolední směně tehdy bylo 110 horníků, 34 z nich nestihlo včas vyfárat a přišlo o život. Kdybych si nevyměnil směnu s kolegou, byl bych mezi nimi,“ vypráví Miroslav Gregorovič, kterému zachránila život náhoda.
Přísně tajná tragédie
Na nádvoří dolu byla panika, shon a strach. Nefungovaly telefony a nešla elektřina. Okamžitě začaly záchranné práce. Vše šlo ale velmi pomalu. „První horník, kterého objevili až po třech dnech, byl těsně pod povrchem, držel se žebříku a zbývalo mu jenom vyskočit do bezpečí. Bohužel to nestihl. Všichni jsme doufali, že se někteří horníci mohli zachránit ve vzduchové bublině. Jejich manželky a děti čekaly u šachty i týden a stále věřily. Plakaly a nechtěly se hnout z místa. Nikdo živý se ale nenašel. Práce byly komplikované a posledního horníka objevili ve spletitých chodbách až v říjnu,“ vzpomíná Gregorovič. Po obnovení těžby pracoval na dole dál, mnozí ze spolupracovníků ale tragédii psychicky neunesli. Následky havárie se odstraňovaly tři roky, náklady byly téměř 66 milionů korun. Těžba byla definitivně ukončena v roce 1992, podzemí kompletně zlikvidováno následující rok.
V jiných krajích republiky a v zahraničí se o tragédii příliš nevědělo. V době vrcholící normalizace se totiž stranické a státní orgány snažily katastrofu zamlčet a uvalily na havárii informační embargo. Do uzavřené oblasti se dostali jenom prověření novináři, kteří mohli publikovat pouze předem připravené a strohé zprávy odsouhlasené vládou. Zahraniční novináři do oblasti nesměli. Mimo okres Hodonín se dostalo do tisku jen omezené množství fotografií pohromy.
Celý článek o cestování po Súdánu a další zajímavé reportáže si můžete přečíst v časopise Lidé a Země, který je právě v prodeji.


description: Opeře Don Giovanni (celým názvem Potrestaný prostopášník aneb Don Giovanni) se přezdívá „opera všech oper“. Dodnes patří k nejžádanějším a nejpopulárnějším dílům vážné hudby hraným po celém světě. Její autor, slavný rakouský skladatel Wolfgang Amadeus Mozart, s ní zažil jeden z největší triumfů svého krátkého, ale plodného života. Hrdě k tomuto nesmrtelnému dílu vážné hudby se může hlásit i Praha, protože ve zdejším Stavovském (tehdy Kosticově) divadle měla tato opera 29. října 1787 svou světovou premiéru.

title: Magické spojení: Don Giovanni a Praha. Slavná opera zde měla před 229 lety světovou premiéru

maintext:
Toto dvoutaktové dílo bylo napsáno pro Prahu a zachránilo od krachu zdejší operní společnost impresária Pasquala Bondiniho. Mozartovi životopisci se shodují v tom, že skladatel svou operou chtěl Vídni a císařskému dvoru ukázat, jak moc se mýlí, když ho přehlížejí. A podařilo se mu to, a to i přes to, že Don Giovanni je ponurá opera o smrti. K jedné vraždě dojde hned na začátku prvního dějství, smrt najde i samotný prostopášník Don Giovanni v samém závěru opery.
Kolem samotného díla se traduje mnoho mýtů. Například předehru prý psal Mozart v noci před premiérou opery. Takřka kriminalistický rozbor notového papíru však ukázal, že tomu tak nebylo. Za zmínku stojí, že libreto, které k dílu napsal Lorenzo da Ponte je částečně plagiát a přepsaný text jednoho provinčního skladatele z Itálie. Hudebně velice zralé dílo autor obohatil i několika citacemi jiných autorů a neopomněl ani sebe samotného, když v árii u hostiny odcitoval slavnou Figarovu pasáž „Non piú Andrai“, kterou si podle tehdejších legend prozpěvovali v Praze i kupci na rynku.
Slavného skladatele nevědomky znaly a znají i generace dětí hrající si s knížečkami, kterým se říká leporelo. Leporello, sluha Don Giovanniho, používá "leporelo" jak knížečkový soupis žen a dívek, které jeho pán už stihl ve všech zemích tehdejší Evropy svést. Se svou troškou do mlýna zde samotnému autorovi přispěl prý i samotný vyhlášený milovník žen Cassanova, který se zdržoval na duchcovském zámku na Teplicku.
Před deseti lety se opera bezděky zapletla i do politiky. Jablkem sváru se stal slavný Mozartův výrok „Moji Pražané mě rozumějí“. Některé německé nacionalistické organizace se totiž ohrazovaly, že svým výrokem nemyslel Mozart Čechy, ale pražské Němce. Tato slovní a mediální šarvátka však nic nemohla překrýt na faktu, že Mozart měl Prahu velmi rád a zde sbíral mnohem větší úspěchy než v intrikánské Vídni. Není snad ani potřeba zmiňovat jeho vřelé přátelství s operní pěvkyní Josefinu Duškovou (pro niž napsal slavnou árii Sbohem, můj krásný plameni) nebo velice galantní symfonii (č. 38, KV 504) napsanou přímo pro Prahu, která pak dostala jméno „Pražská“ a autor si v ní mohl dovolit vypustit jednu větu v podobě snobského menuetu.
Náklonnost Prahy k Mozartovi byla patrná i v tom, že když slavný autor v prosinci 1791 předčasně zemřel, konala se velká zádušní mše za slavného skladatele pouze v hlavním městě českého království zatímco ve Vídni mu byl přisouzen jen hromadný hrob za branami tehdejší metropole mocnářství.


description: Tento týden kancléřka Angela Merkelová vzkázala do Londýna, že pokud Velká Británie po Brexitu zpomalí imigraci ze zemí EU, bude se zasazovat o omezení volného přístupu království na trhy Evropské unie. Jenže německá vláda chystá také razantní opatření proti přistěhovalcům z ostatních členských států EU - chce jim omezit dávky v nezaměstnanosti. Přitom uprchlíků z neevropských zemí se to paradoxně netýká.

title: Merkelové vláda omezí dávky pro občany EU, neevropských uprchlíků se to netýká


description: Bulharsko je po Francii a Belgii další evropskou zemí, která zakázala úplné zahalování muslimek na veřejnosti. Parlament schválil nový zákon s drtivou většinou v pátek a poměrně překvapivě se týká i stovek romských žen. Kolem 200 tisíc bulharských Romů jsou totiž muslimové a právě v této komunitě je v poslední době poměrně hodně fundamentalistických vyznavačů islámu.

title: Bulharsko zakázalo burky, překvapivě se to ale týká mnoha romských žen


description: Vysokoškolská studentka angličtiny a literatury Samantha Shannonová (24) sepsala v pauzách mezi zkouškami na Oxfordu dystopický román z Anglie roku 2059. O knihu záhy projevilo zájem renomované nakladatelství Bloomsbury, podepsalo s ní smlouvu na dalších šest dílů série – a Kostičas se stal mezinárodním bestsellerem.

title: Britská autorka bestselleru Kostičas Samantha Shannnová o jasnovidcích a silných ženách

maintext:
Kostičas představuje devatenáctiletou jasnovidku Paige, pracující v podsvětí represivní říše Scion. Román figuroval na předních příčkách ve všemožných žebříčcích; Daily Mail, Stylist a The Huffington Post ho zvolily Knihou roku, na filmové adaptaci už se pracuje. Dobře se daří i druhé knize série, Vidořádu (č. 2015), a třetí román, The Song Rising, vyjde v březnu 2017. Britská autorka, která začala psát ve svých patnácti letech a v jedenadvaceti se dočkala závratného úspěchu, bývá pro svůj bleskový vstup do světa literatury i komerční potenciál přirovnávána k J. K. Rowlingové. Jen na rozdíl od ní dává médiím rozhovory. K tomu následujícímu jsme se sešly před dvěma týdny v Praze.
Ještě před Kostičasem jste, jako sedmnáctiletá, napsala knihu, kterou žádný nakladatel nepřijal. Pak jste byla na stáži v literární agentuře a procházela tu hory rukopisů k posouzení…
O tu stáž jsem stála právě proto, abych zjistila, jak celá věc funguje z pohledu agenta. Proč jsou některé knihy neúspěšné, a v čem naopak spočívá to „kouzlo“, že agenta zaujmou? Aurora byla zamítnuta právě agenturou… Byla to skvělá lekce. I když mě nějaký text upoutal a předala jsem ho dál, agent z něj už tak nadšený nebyl. Došlo mi, že občas stačí, aby kniha danému člověku nesedla, ačkoli je dobrá. Což mě uklidnilo – odmítnutí nutně neznamená, že jste to napsali špatně. Třeba váš text jen nepadl v pravou chvíli do rukou toho správného člověka.
Pro dystopie včetně té vaší je příznačný sociální aspekt. Jak vnímáte současnou společenskou situaci?
Literatura je ideálním nástrojem ke zkoumání společenských jevů. Samozřejmě ne doslovně: ve svých románech nemluvím o skutečných jasnovidcích, které terorizuje vládnoucí systém. Ale odkazuju třeba k historickým honům na čarodějnice. V dějinách se situace podobné té jejich neustále opakují: stačí označit určitou skupinu lidí za tu špatnou a pak proti ní postupovat. Rétorika Brexitu podobně využila imigranty, a proto jsme teď v takovém průšvihu. Démonizace označeného nepřítele je tématem Kostičasu i Vidořádu – hlavní hrdinka Paige je nejen jasnovidná, ale také Irka a obojí z ní činí terč perzekuce. Ve své třetí knize ukážu, že pokud se vláda rozhodne ostrakizovat určitou minoritu, nakonec důsledky jejích metod dopadnou i na všechny ostatní.
Genius loci londýnských uliček v sérii Kostičas připomíná Dickense. Chtěla jste příběh hned od začátku zasadit do dystopické alternativní budoucnosti?
Měla jsem tři možnosti: budoucnost, současnost nebo viktoriánskou éru. Začala jsem v současnosti, ale to moc nefungovalo. Rozhodla jsem se tedy svůj svět situovat do budoucnosti, ale chtěla jsem, aby měl určitý viktoriánský šmak. V druhé knize jsem dokonce zmiňovala konkrétní místa, která se objevují v Dickensových románech – třeba ghetto na Jákobově ostrově, kde v Oliveru Twistovi zemře Bill Sikes.
Vaše série spojuje dvě velmi odlišná žánrová prostředí: steampunkovou duchařskou fantasy a sci-fi s tématem paralelních světů. Jak jste k takové kombinaci došla?
Ony to původně byly dva různé nápady – nejprve se vynořila představa jasnovidců, které v Londýně utiskuje vláda, a nezávisle na tom vznikla vize nadpřirozených bytostí, které mají pod kontrolou Oxford, kde jsem studovala. To možná odráželo mé vnitřní rozpoložení – „mladí lidé v moci krutých vládců“… Připadalo mi podnětné oba světy propojit a zjistit, co to udělá.
V současné dystopické literatuře čím dál častěji vystupují „silné ženské hrdinky“. Vaše Paige se zdá být jednou z nich…
Celý ten trend „silných ženských vzorů“ ve mně vzbuzuje rozporuplné pocity. Nemyslím, že by autoři primárně měli vytvářet nějaké vzory ke ztotožnění. Podle mě by měli spíš angažovat komplikované postavy, na jejichž jednání nebude mít čtenář jasný názor, ale bude se snažit si ho vytvořit. Pro mě bylo důležité, aby Paige byla mnohovrstevnatou osobností, nikoli černobílou a dokonalou – to by mě ani nebavilo psát. Budu raději, když zůstane morálně nejednoznačná, ale pochopitelná. Paige má zkrátka blíž k pouličnímu zlodějíčkovi než k princezně.
Už jsou to čtyři roky, co jste Kostičas napsala. Mezitím jste dokončila další dva díly série a pracujete na čtvrtém. Udělala byste se současnými zkušenostmi něco jinak?
Můj styl psaní se mezi první a třetí knihou série dost změnil. Už jsem si jako autorka jistější a také znám lépe svůj fikční svět. Kdybych něco upravovala, nešlo by o podstatu příběhu, nýbrž o způsob popisu. Hlavní hrdince Paige bylo v prvním díle devatenáct, stejně jako mně, když jsem o ní začínala psát, takže doufám, že jak se mění můj způsob vyjadřování, působí to také jako důsledek jejího dospívání. Než dopíšu sedmý díl, bude mi zhruba třicet. Snad spolu s Paige tak nějak přirozeně vyrosteme.


description: Neznámí útočníci dnes vystřelili tři rakety na místo nedaleko oblíbeného turistického letoviska Antalya na tureckém středomořském pobřeží. Informovala o tom agentura AP. Střely zasáhly příbytek užívaný místními rybáři, nikdo ale zranění neutrpěl. Podle tureckého listu Hürriyet mohl být cílem tanker kotvící nedaleko břehu.

title: Nedaleko oblíbeného tureckého letoviska Antalya dopadly tři rakety


description: Šachový velmistr Garri Kasparov zvítězil v úterý se svou stížností u Evropského soudu pro lidská práva. V roce 2007 mu Putinův režim nedovolil vycestovat na mítink, protože mimo jiné tvrdil, že zfalšoval svůj palubní lístek, který chtěl užít k odletu z moskevského letiště Šeremetěvo.

title: Šachista Kasparov nezfalšoval letenku z Ruska, rozhodl Evropský soud pro lidská práva


description: Před 120 lety, 18. října 1896, se v hotelu U černého koně konalo první filmové představení v Praze. Promítání se ujal optik a mechanik Adolf Oppenheimer, který zorganizoval první produkci Edisonovy společnosti. Na plátno se tehdy promítaly zejména krátké filmy.

title: Před 120 lety se v Praze v hotelu konalo první filmové promítání


description: Když Reflex v červenci zahájil seriál o úřadech, paragrafech, zákonech, směrnicích či daních, které by bylo lepší zrušit než dál krmit z veřejných rozpočtů, trefil se dokonale. Zažíváme totiž masívní expanzi státního aparátu.

title: Místo snižování byrokracie přibývají státní zaměstnanci po tisících. Hlasujte, co byste v eráru zrušili


description: „Izrael nemá žádnou vazbu na Chrámovou horu a Zeď nářků.“ Tohle není tvrzení nějakých radikálních muslimských imámů, fašounů nebo popíračů holocaustu. Návrh rezoluce tohoto pozoruhodného obsahu přijala UNESCO, tedy Organizace spojených národů pro výchovu, vědu a kulturu.

title: Zeď, nářky, lži a hanebnosti

maintext:
Tedy text výsostně nevědecký, nekulturní a nevýchovný – na Chrámové hoře přece založil téměř tisíc let před Kristem (o islámu ani nemluvě) první židovský chrám král Šalamoun. A Západní zeď – neboli Zeď nářků – je jediné, co židům zbylo z Druhého chrámu, jenž stál na stejném místě a který spolu s Jeruzalémem srovnal se zemí během potlačení židovského protiřímského povstání v roce 70 pozdější římský císař Titus.
Na tento protiizraelský výplod reagoval výstižně izraelský premiér Netanjahu: „Tvrdit, že židé nemají vazbu na Zeď nářků nebo Chrámovou horu, je stejné jako přijmout rezoluci o tom, že Egypt nemá vazbu na pyramidy nebo Čína na Velkou čínskou zeď.“
Těžko říci, zda ovšem podobně jasné argumenty mohou organizacemi, jakými jsou UNESCO, respektive Organizace spojených národů, vůbec nějak pohnout. Tyto instituce jsou už léta ovládány koalicí zástupců stále agresívnějších nedemokratických režimů – stačí se podívat, kdo zvedl pro zmíněnou protiizraelskou rezoluci ruku.
Činy a slova těchto politických banditů, nad jejichž hlavami ovšem vlaje ctihodný prapor OSN, vůbec nemá smysl racionálně hodnotit, nebo se je dokonce pokoušet napravovat – lhaní, manipulace, antisemitismus a propaganda goebbelsovského ražení ve jménu vymazání Izraele, této jediné demokracie na Blízkém východě, z mapy světa jsou jejich denním chlebem.
Pro naše duševní zdraví je ovšem důležité sledovat, jak se k podobným skandálním mezinárodním aktům staví česká diplomacie. O zmíněné rezoluci se bude zanedlouho jednat na plénu OSN a my bychom měli pozorně sledovat, co Češi na ni. Všechno jiné než jasné „ne“ by totiž znamenalo do nebe volající popření zdravého rozumu i naší zahraniční politiky.
Pokud ona rezoluce nakonec přesto na plénu projde, neměli bychom jen tak mávnout rukou, ale okamžitě organizaci, jež otevřeně podporuje mezinárodní terorismus a popírá základní právo na samotnou existenci demokratických a kulturních národů, přestat přinejmenším finančně podporovat. Protože k čemu je účastnit se a zavírat oči před zjevnými hanebnostmi, které se halí do pokryteckého hávu mezinárodního práva?
Nabízí se ovšem i jiná strategie. Když jsem se ptal svého židovského přítele Martina Aarona Hořínka, co nejnovějšímu tvrzení UNESCO o právu Izraele na svá posvátná místa říká, napsal mi zhruba toto: „Izrael by měl ukázat dobrou vůli a opravdu začít u Zdi nářků. Možné a spravedlivé by bylo, že Izraelci si nechají zeď a Palestinci ty nářky.“
To by byla rezoluce OSN!
Text vyšel v tištěném Reflexu č. 42, který je na stáncích od čtvrtka 20. října.


description: Znásilněná v 7 letech, objevena módním časopisem Vogue v 19 letech, múza umělců ve 20 letech a modelka pro 6 Picassových obrazů ve 30 letech. Lee Miller ležel na začátku druhé světové války u nohou celý svět. Ona se přesto rozhodla opustit pohodlný svět modelingu a stát se válečnou korespondentkou.

title: Z obrazu Pabla Picassa až do Hitlerovy vany: Kurážná Lee Miller neznala strach


title: Sexuální válka: Jak si ženy najednou po letech vzpomenou, že Trump jim lezl pod sukni

maintext:
Kdyby Donald Trump nekandidoval na prezidenta, nedočkali bychom se zřejmě soft porna, které provází „sexuální válku“ v americké předvolební kampani. Zvláštní je, že bulvární metody a jazyk červené knihovny u toho převzala takzvaně seriózní média jako The Washington Post či The New York Times. A velmi podezřelé pak to, že ženy, které měl Trump sexuálně obtěžovat, se ozvaly teď, někdy až po třiceti letech. Na co čekaly?
Pokud některým z dnes stěžujících si dam vadilo Trumpovo chování, měly to dávno nahlásit na policii, mělo se vyšetřovat, v případě potvrzení důkazů trestat. Jenže nic takového se celá léta nedělo. Proč?
Vysvětlení mohou být různá. Ženy se mohly stydět a nechtěly proto s problémem veřejně vystoupit. Nebo jim to tolik nevadilo. Nebo neříkají pravdu. Všechny možnosti jsou otevřené. Podezřelé je ale především to, že sprška obvinění z obtěžování se objeví měsíc před volbami. Předtím pěti lety či před rokem to snad byl menší problém?
To není přece možné.
Podivná jsou i konkrétní vyjádření.
Například ctihodná paní Jessica Leedsová, které je dnes 74 let, mluví jazykem bulvárních médií, což žádnou důvěru nevzbuzuje. Cituji z jejich vyjádření pro The New York Times: „Byl jako chobotnice. Jeho ruce byly všude.“ Paní Leedsová letěla někdy v 80. letech první třídou stejně jako realitní magnát, který měl sedadlo hned vedle ní. Nikdy předtím se prý neviděli. Necelou hodinu po startu ale pro ni tehdy neznámý muž zvedl opěradlo a začal se jí dotýkat. „Sahal mi na prsa a snažil se mi vyhrnout sukni.“
Předpokládám, že palubní personál chodil kolem a snažil se tvářit, že chobotnici, která se sápala po nebohé zralé dámě, nevidí. V nejdražší první třídě v letadle. Sic!
„V té době nás učili, že je to naše chyba,“ vysvětlila své mlčení Jessica Leedsová. Pokud tomu tak bylo, tak proč to nehlásila někdy později? Vždyť ruka feministek řádí v Americe drahná léta. „Jeho chování je usazeno hluboko v jeho povaze,“ prohlásila paní Leedsová o muži, kterého podle vlastních slov nikdy neznala. Když jsou ale volby na krku, tak jeho povahu a duši zná.
Fantastická je i historka, jak se americký miliardář pokoušel políbit před 20 lety při oslavách Dne matek na Floridě paní Cathy Hellerovou. Ta byla tehdy na oslavě se svým manželem, dětmi, tchánem i tchyní. Ti si tehdy podle všeho ničeho nevšimli. To ale měli, protože výpověď paní Hellerové se může rovnou tisknout v dílku červené knihovny.
Když podala ruku Trumpovi, který vítal hosty (v tom případě musela být u toho její celá rodina, která ale nic nehlásila), „on ji strhl k sobě a sápal se jí po rtech“. Sápal! Žena prý couvla, přičemž téměř ztratila rovnováhu, a na poslední chvíli odvrátila hlavu. Miliardář ji tak nakonec políbil jen na koutek úst… Hrůza.
No a takhle bychom mohli pokračovat dál. Třeba je Donald Trump skutečně „prase“ a choval se k ženám nevhodně. Že se to ale objeví v tak koncentrované podobě a s tak zvláštními nuancemi právě teď, to je mimořádně podezřelé.
Čekám i na další pokračování – možná se objeví, koho chtěl Trump zabít. Paninko, vždyť mu to kouká z očí. Štáb Hillary Clintonové by na to měl myslet…


description: Přestože Vietnam zažívá již mnoho let ekonomický boom, jeho rigidní komunistické vedení se obává o svoji moc. V minulých dnech vláda v Hanoji označila americkou aktivistickou skupinu Việt Tân (Vietnamská reformní strana) za teroristickou organizaci. Každý, kdo se bude podílet za činnost této organizace bude považován za spiklence a ve Vietnamu tvrdě potrestán. Podle protiteroristického zákona podobným lidem hrozí i trest smrti.

title: Vietnam prohlásil americkou skupinu aktivistů za teroristickou organizaci a hledá spiklence


description: Jihokorejská společnost Samsung Electronics kvůli stažení telefonu Galaxy Note 7 z trhu snížila odhad provozního zisku pro třetí čtvrtletí o třetinu, tedy o 2,6 bilionu wonů (zhruba 57 miliard Kč). Firma ve zprávě pro regulátory uvedla, že nyní čtvrtletní provozní zisk odhaduje na 5,2 bilionu wonů (zhruba 114 miliard Kč) namísto dříve předpokládaných 7,8 bilionu wonů.

title: Samsung kvůli "hořlavému" Galaxy Note 7 snížil odhad čtvrtletního zisku


title: Úplně první supermodelka: Betty Brosmer dobyla svět vosím pasem

maintext:
Jedná se pravděpodobně o nejslavnější modelku, o níž jste nikdy neslyšeli. Ještě než dovršila 20 let, měla Betty na svém kontě více než 40 titulů z různých soutěží o královnu krásy. Není tedy divu, že během pár let se z ní stala hvězda světového významu. Byla tou nejlépe placenou pin-up girl a její figuru obdivoval v 50. letech minulého století snad úplně každý.
Byla považována za symbol americké krásy. Díky výjimečným mírám 96–46–91 si ji předcházela všechna vydavatelství. Údajně se objevila až v tisíci časopisů, a to včetně těch úplně nejprestižnějších. LIFE, Time, Fortune, Look. Ty všechny toužily po jejích snímcích. Betty Brosmer ale nebyla tuctovou kráskou z titulních stran magazínů. A právě její nevšední názory z ní v očích mnoha lidí udělaly tu úplně první supermodelku.
Všechny fotografy nejprve šokovala tím, že chtěla vlastnit práva ke snímkům, na nichž se objevila. V té době naprosto nevídaná věc a pravděpodobně nikomu jinému by neprošla. Jenže po Betty byla taková poptávka, že si to mohla dovolit. Následně vzbudila rozruch, když svolila k focení pro Playboy, ale před objektivem se odmítla svléknout. Vedení časopisu rozzuřila natolik, že jí dlouho vyhrožovalo žalobou pro porušení kontraktu. Betty to ale bylo jedno. Mladá modelka byla na vrcholu slávy a mohla si dělat, cokoliv chtěla.
Právě proto se všichni divili, když v roce 1961 zničehonic skoncovala s kariérou pin-up girl, a vzdala se tak života slavné modelky. Betty se ale už prostě rozhodla pro jinou cestu. Vzala si slavného kulturistu Joea Weidera a zasvětila svůj život propagaci zdravého životního stylu. I když jejich manželství původně nikdo nedával moc nadějí, Weiderovi spolu zůstali až do smrti Joea (†93) v roce 2013. A Betty i v současnosti pokračuje v propagaci cvičení a zdravého stravování prostřednictvím pravidelných sloupků.
Zdá se, že minimálně něco dělá určitě správně. Jak můžete totiž sami v galerii posoudit, na 78 let vypadá opravdu dobře.


description: Horníci z Barmy vykutali jeden největších, nejtěžších a nejcennějších kusů nefritu na světě. Při hledání drahých kamenů narazili na obří útvar, o němž se domnívali, že je to jen kámen. Když ale balvan prohlédli lépe, zjistili, že další kutání do něj nemá smysl: téměř pětimetrový kolos je totiž jedním velkým kusem nefritu.

title: V Barmě objevili obří nefrit, který má cenu 4 miliard korun


title: Mynář versus univerzity: Vymahač chytřejší profesora!

maintext:
Už zase žijeme v režimu, kde ty správné a pravdivé názory nemají vědci, ale reprezentanti moci. Alespoň si to myslí Zemanův neprověřený kancléř Vratislav Mynář. Zdánlivě jde o maličkost, ale ve skutečnosti je to důležitý indikátor rozpolcení národa.
Zemanův kancléř Vratislav Mynář byl v Rádiu Impuls žehlit mazec kolem prohlášení ústavních činitelů, kterým se spolu s dalšími politiky Mynářův šéf Miloš Zeman distancoval od dalajlamy. Značná část veřejnosti, část politiků a vysoké školy se zase distancovaly od chování našich výše zmíněných ústavních činitelů, takže se zase zvýraznilo totální rozpolcení našeho národa. Na jedné straně jsou „ti praktičtí a obyčejní lidé, které zajímá především životní úroveň“ — a ti se samozřejmě s distancí od dalajlamy ztotožňují a věří, že jejich prezident Zeman jednal správně. Vždyť by kvůli tomu Tibeťanovi mohlo Česko přijít o nějakej kšeft. Druhá polovina společnosti — to jest Zemanem kritizovaná „lumpenkavárna“, lidé vzdělanější, s vyšším rozhledem, často lidé z univerzit s nejvyšším možným vzděláním — si myslí, že lidská práva na prodej nejsou a nemůžeme kvůli kšeftu s Pekingem zradit dalajlamův boj za lidská práva Tibeťanů v jejich Čínou okupované zemi.
I byl pan kancléř na Rádiu Impuls tu Zemanovu ostudu žehlit a pravil k národu: „Univerzity a školy všeobecně vždycky byly takoví první průkopníci toho... takovejch těch myšlenek správnejch bez toho, že by si někdo ověřil všechny fakta.“ Upozorňuji — pan Mynář od června 2009 do května 2012 byl místopředsedou představenstva brněnské akciové společnosti Tessile ditta services, která se podílela na vymáhání pokut udělených revizory pražského Dopravního podniku. Také je bývalý předseda Strany práv občanů — zemanovců. Takže se dostáváme do situace, kdy vymahač momentálně u koryta sděluje národu, že on je chytřejší než univerzity a nějací pitomí profesoři, který na nich učej ňákou blbou vědu. On je od Zemana, takže má pravdu, a na univerzitách — jak on, vymahač z lidu, dobře ví — bytují kavárenští paraziti.
Jde o přesně stejný způsob uvažování, jímž po únoru 1945 zlikvidovali bolševici českou inteligenci a vysoké školství. To, že je někdo vědec z univerzity, přece neznamená, že má ve svých výrocích pravdu! Pravdu mají ti soudruzi, kteří jsou na správné straně barikády. Takže Mynář jen ukazuje, že v hloubi duše je kovaným, přesvědčeným a nenapravitelným bolševikem.


description: Architekti ze studia XL Muse si přáli, aby měli návštěvníci ihned po otevření dveří pocit, že se ocitli v jiném světě. A dle ohlasů, které na své dílo nyní dostávají, se jim to zdá se povedlo. Knihovna v čínském městě Yangzhou si vysloužila chválu od odborníků i laiků z celého světa.

title: Nejkrásnější knihovny světa: Futuristická stavba v Číně mění zažitá pravidla


description: Včerejší debata prezidentských kandidátů zřejmě nepřinesla zásadní průlom ve stavu souboje Donalda Trumpa a Hillary Clintonové. V počátku debaty, která se konala na nevadské univerzitě v Las Vegas, se kandidát republikánů Trump představil v prezidentštějším stylu. Mluvil více o podrobnostech své politiky a méně se věnoval útokům na svou protikandidátku.

title: Poslední předvolební debata: Trump „penaltu“ neproměnil, ale Clintonová nic nezískala


description: Sbírka lidí, jež nikde jinde nechtěli, a zvířat, která už nikdy neměla poznat svobodu. Tak by se dal v jedné větě popsat typický cirkusový ansámbl před sto lety. To, co už na první pohled nevypadá vůbec dobře, se ještě zhorší, když se na celou záležitost podíváme blíže. Stačí krátce popsat příběh několika lidí, již si tehdejšími manéžemi prošli a které si můžete prohlédnout v naší galerii.

title: Zločin na zvířatech i lidech: Jak vypadal život v cirkusu před 100 lety?


description: Většinu lidí pravděpodobně nenapadne navštívit během dovolené zrovna knihovnu. Jenže v případě výletu do irského Dublinu by to byla určitě škoda. Majestátní Long Room v knihovně Trinity College totiž dokáže udělat dojem i na jedince, kterým knihy absolutně nic neříkají. 65 metrů dlouhá místnost byla postavena na začátku 18. století a díky tomu, že od roku 1801 dostává minimálně jednu kopii každé knihy vytištěné ve Velké Británii, je dnes domovem více než 200 tisícům knih. Součástí zdejší sbírky je pak i řada vzácných svazků, jejíž cena je prakticky nevyčíslitelná. Nejznámější z nich je patrně Kniha z Kellsu, kterou napsali mniši před více než 1200 lety. Až budete tedy příště v Dublinu, zkuste místo barů navštívit místní univerzitu. Určitě nebudete litovat.

title: Nejkrásnější knihovny světa: V dublinské Trinity College najdete přes 200 tisíc knih


description: Polský parlament dnes hlasoval o návrhu zákona, který měl v zemi postavit mimo zákon umělé přerušení těhotenství. Již tak přísná legislativa, díky níž podstoupí potrat ročně pouze zhruba tisícovka žen, tak zůstane zachována. Zákon neprošel drtivou většinou 358 hlasů proti ku 52 pro.

title: Polské protesty měly smysl: Zákaz potratů neprošel

maintext:
O zamítnutí zákona informovala místní média. Na rozhodnutí parlamentu zřejmě měl významný vliv fakt, že příprava nového protipotratového zákona vyvolala statisícové demonstrace nejen v Polsku, ale také v České republice. Proti zákazu se vyslovila nakonec i vládní strana Právo a spravedlnost, která návrh původně podporovala.
Zákon tak již nemá šanci na vzkříšení. Pokud by Polsko svou legislativu zpřísnilo, bylo by v Evropě naprostým unikátem. Mezi země s úplným zákazem potratu se totiž řadí pouze Malta a logicky Vatikán. Byla to právě katolická církev, která návrh zákona podporovala. Až 80 procent Poláků se totiž hlásí ke katolické církvi.
Navzdory polské tradici silně věřícího národa se zákon přesvědčivou většinou nepodařilo prosadit. Kontroverze vyvolávaly především 2 okolnosti: I žena, jejíž těhotenství vzešlo ze znásilnění, případně dívka ve velmi nízkém věku by totiž musely porodit.
Ani nyní není pro Polky snadné jít na potrat: situace v Polsku je taková, že již nyní je potrat velmi obtížně dosažitelný. Současná legislativa umožňuje potrat jen těm ženám, jejichž plod trpí nevratným vážným poškozením, případně pokud jejich těhotenství bylo důsledkem znásilnění či incestu. Legislativa pamatuje také na situaci, kdy by pro matku byl porod přímým ohrožením života - i v takovém případě by potrat byl možný.


title: Hořící smartphone a koberec za dvacet miliard dolarů

maintext:
Východoasijská kultura neodpouští chyby. Je to jeden z jejích hlavních rysů. Když selžete, zasluhujete trest a veřejné ponížení. Výsledkem tohoto přístupu jsou vynikající výkony, těžké neurózy a některé z nejvýkonnějších světových ekonomik. Korejská společnost Samsung teď ztratila tvář. To znamená, že má doma vážnější problém, než si u nás na Západě dovedeme představit.
Před týdnem nastoupil jistý Brian Green do letadla Southwest Airlines v Louisville. Vypnul svůj telefon, jak se před letem sluší a patří. Přístroj se však začal zahřívat a pálit. Nakonec vypálil díru do koberce. Letadlo, které naštěstí ještě nezačalo rolovat, bylo evakuováno, jeden cestující se přiotrávil výpary a skončil v nemocnici.
Na nejhorší došlo, když se ukázalo, že Green o pár dnů dříve dostal od prodejce svůj Samsung Galaxy Note 7 jako náhradní výměnou za údajně nebezpečnou sérii. Byl to jen jeden z mnoha podobných incidentů od uvedení této modelové řady, zato ten nejviditelnější.
Včera výroba i prodej Note 7 definitvně skončily. Tahle díra v koberci boeingu zatím vychází na dvacet miliard dolarů. O tolik se snížila tržní kapitalizace Samsungu během posledních pár dnů. Zda natrvalo, to nikdo neví. Deník Korea Times v komentáři upozorňuje, že se může vytratit důvěra zákazníků nejen v konkrétní telefon, ale v cokoli se značkou Samsung a koneckonců v korejské zboží vůbec. Možná to je přehnaná panika, jenže opravdu – kdo stojí o telefon, který může začít hořet v kapse? Kdyby to letadlo už bylo ve vzduchu, byla by situace podstatně napínavější.


title: Zimola vyhrál volby díky nenávisti k církvi, a Zeman ho chválí

maintext:
Prezident Miloš Zeman podpořil jeden z klíčových bodů volební kampaně jihočeského hejtmana Jiřího Zimoly, který za ČSSD v letošním hlasování v kraji zvítězil. Ten bod — to je legalizace krádeže. Zimola a následně i Zeman totiž chtějí zdanit církevní restituce.
Podpora zdanění církevních restitucí je jednou z hlavních noteček jihočeské sociální demokracie dlouho před volbami. Jihočeská sociální demokracie poslala už na jaře do Poslanecké sněmovny návrh, aby restituce byly zatíženy daní devatenáct procent. Na tuto notečku se vezla i Zimolova (a sociálně demokratická) kampaň v jižních Čechách.
Chápu, že před volbami je každá špinavost dobrá, ale pojďme se podívat na podstatu problému. Představte si, že vám exekutor na základě neoprávněné a nespravedlivé žaloby, kterou jste projeli kvůli opilému soudci, zabaví majetek. Vy musíte počkat, až se změní předseda soudu a přestane toho opilého soudce krýt, dosáhnete obnovy procesu, ten nyní proběhne za střízliva a regulérně, je spravedlivý a vy vyhrajete. Váš majetek byl zabaven neprávem a podle principů jak přirozené, tak té v zákonech ukotvené spravedlnosti patří vám. Totéž — s jemně odlišnými detaily, ale v principu totéž — se stalo po bolševickém převratu církvím. Takže když šel bolševik od koryt, církve po právu mají dostat svůj majetek zpět. Se stejnou samozřejmostí, jaké se dostalo restitucím majetku fyzických osob. Když se něco ukradne, má se to vrátit.
No ale církev je už od dob pátera Koniáše v Čechách neoblíbená, flanďáky nemá nikdo rád, a zvlášť je tato nechuť rozšířena mezi méně vzdělanými a na českém venkově žijícími lidmi. Pro Moravu, zvláště jižní, to samozřejmě neplatí, ale pan Zimola působí v jižních Čechách. Proto tedy pěkně po socansku zabrnkal na temné struny duše nejhloupějších voličů a navrhl, aby se restituce pro církve zdanily. Což by bylo zcela amorální, protiprávní a podlé. Přesto na tuhle kartu vyhrál krajské volby.
V úterý, hned po volbách, zavítal Zimola na Hrad za prezidentem Zemanem. Už předem prohlásil, že nepůjde do koalice s nikým, kdo jeho návrh na zdanění církevních restitucí nepodpoří. Akord na temnou stránku nenávisti tedy s volbami nezmizel. A to není všechno: Na povolební návštěvu Hradu se vydával s tím, že mu už předtím Zeman vzkázal podporu za zdůraznění „levicových témat“ v kampani. Jiří Ovčáček k tomu České televizi upřesnil, že ta „levicová témata“ zahrnují i zdanění církevních restitucí. Oba gentlemani se shodli.
Je skvělé, že alespoň část naší politické reprezentace — tedy pánové Zimola a Zeman — se domluví na tom, že by bylo levicové a správné okrást církve ještě jednou. Proletář vždy rád slyší, že může něco ukrást — a tak se budou jejich postoje líbit. Naši zemi tím však zavlékají zpět do nějakého nechutného neobolševického bahna, kde se stát opět pokouší znárodňovat. Zdanění církevních restitucí je totiž nespravedlnost, jež se může líbit jen lůze.