description: Když máte pocit, že kuchyňská dvířka už nelícují, jako když byla nová, nevadí. Stačí vzít křížový šroubovák a během pár minut bude kuchyň zase jako nová. Přečtěte si, jak na to.

title: Svěšená, pokleslá nebo nedoléhající dvířka. Návod, jak si s tím poradit

maintext:
Na správném fungování pantů se podepisuje ve značné míře kvalitní korpus nábytku a dvířka. Oba dílce by neměly mít menší tloušťku než 18 mm, aby byly dostatečné pevné a panty v nich dobře držely.
Alfou a omegou je samotná kvalita používaného závěsu. Ve starších nábytkových sestavách jsme se mohli setkat s poměrně málo odolnými a často chybně fungujícími takzvanými pianovými panty nebo panty s plastovou miskou, které měly tendenci se vylamovat. To už je naštěstí minulost. Pokud jste majiteli takového kusu nábytku, je vhodné panty při problémech vyměnit celé. Stačí je vyšroubovat z korpusu i dvířek a nahradit novými.
„Nahradit staré panty novými není těžké. Při jejich demontáži doporučuji postupovat opatrně, abychom korpus nebo dvířka nepoškodili. Pokud nové rozměry pantů těm starým neodpovídají, lze otvory zvětšit nebo zmenšit za pomoci dvousložkového tmelu, který vytvrdne, a již po deseti minutách je brousitelný. Do něj lze pak vrtat otvory nové,“ vysvětluje pan Martin Dusík ze společnosti Trachea, který je největším českým výrobcem nábytkových dvířek.
Z čeho se skládá pant Každý závěs se skládá ze dvou částí – misky v průměru cca 35 mm, která je usazena do vyvrtaného otvoru ve dvířkách, a ramínka s křížovým kotvícím protikusem, jež se montuje do korpusu. K upevnění pantu se používají vruty nebo šroubky, které se šroubují do plastové hmoždinky. Upevnění pantu je holým šroubkem není ideální – má tendenci se povolovat, a při jeho upevňování se často stává, že se šroub strhne – protáčí ve vyvrtaném otvoru. Na životnosti dvířek i pantů se významnou měrou podílí speciální plastové podložky, které jsou součástí balení moderních typů pantů. Podložky se vkládají mezi korpus a ramínko v místech, kde dochází ke kotvení pantu ke korpusu.
Jak poznat špatně seřízené panty
Zejména u nábytkových dvířek, která používáme s vysokou frekvencí nebo je nadměrně zatěžujeme (typickým příkladem je počínání malých dětí, které se na dvířka rády věsí) může časem dojít k povolení pantů. Na dvířkách se to nejčastěji projevuje takzvaným padáním dvířek (dvířka nejsou vyvážena horizontálně), svěšením dvířek (dvířka nejsou vyrovnána vertikálně) nebo nedoléháním dvířek (většinou spodní strana dvířek nedoléhá ke korpusu).
Seřízení přitom není těžké. Každý šroubek na závěsu totiž slouží k vyrovnání jiného směru dvířek:
šroubek nejblíže k misce vyrovnává křídlo ve směru vertikálním svislém směru.
horní a spodní šroubek na křížovém protikusu dvířka vyrovnávají ve směru horizontálním (podélném).
Nejvzdálenějším šroubkem na ramínku ovlivňujeme lícování dvířek, tedy řešíme jím problém, když křídlo odstává od korpusu.
„Prvním varovným signálem je moment, kdy si při čelním pohledu na dvířka všimneme, že středová spára je rozšířená. Pokud totiž vše funguje správně, je mezera mezi dvířky ve všech místech stejná. U jednokřídlých dvířek je jasným signálem jeho nerovnoběžnost s hranou korpusu nebo pracovním pultem,“ doplňuje Dusík.
1. Padající dvířka
Co se stalo? Že něco není v pořádku, poznáte okamžitě - u dvoukřídlých dvířek je vizuálně spára v horní části dvířek užší, což způsobuje vzájemné drhnutí křídel, a problémy s jejich otevíráním či zavíráním. Pokud tento problém neřešíte, může dojít až k extrémní fázi, kdy dvoukřídlá dvířka nejde zavřít vůbec – jedno křídlo překrývá druhé.
Jak to opravit? Částečné svěšení dvířek směrem dolů je způsobené špatně seřízeným pantem – v tomto případě horním, na který ukazuje i spára, zúžená právě ve vrchní části dvířek.
Problém padajících dvířek ovlivňuje spáru mezi jednotlivými křídly. Padající dvířka ovlivníte vrutem nejbližším k misce.
Řešení je jednoduché. Postačí nám k němu křížový šroubovák. Problém padajících dvířek ovlivňuje na pantu první vrut na ramínku – (ten nejbližší k misce). Jeho dotažením nebo povolením lze dvířka vrátit do vodorovné polohy.
Dobrou pomůckou je pravítko, které má sílu asi 2 mm, což je přesně rozměr, který by spára měla mít na šířku. Vložte tedy pravítko do spáry mezi dvířka, a pokud v ní bez problému po celé délce projde, máte dvířka vyladěná správně.
2. Svěšená dvířka
Co se stalo? Dalším případem jsou dvířka kompletně pokleslá v celé jejich šířce. Středová spára mnohdy zůstává v pořádku, ale horní a dolní okraj dvířek nebude lícovat. Objeví se nevzhledný a dobře viditelný zub na horním i spodním okraji.
Jak to opravit? Opět vezmeme do ruky křížový šroubovák. Tentokrát budeme pracovat s horním a dolním šroubkem (ovlivňují horizontální vyladění dvířek), které jsou součástí takzvané plotničky. A to jak u vrchního, tak spodního pantu. Jejich seřízením dojde k odstranění schodku. Nakonec výsledek vizuálně zkontrolujeme.
3. Nedoléhající dvířka
Co se stalo? Z čelní strany to možná není až tak patrné, ale ve spodní části dvířka odstávají a netvoří s druhým křídlem jednu rovinu. Nedoléhající dvířka působí dojmem, jako bychom měli ve skříňce překážku, která brání dvířkům dolehnout k rámu.
Nedoléhající dvířka seřídíte nejvzdálenějším šroubem.
Jak to opravit? Ke slovu přichází poslední, prozatím ani jednou neseřizovaný, šroubek – umístění nejdále na ramínku. Protože se problém vyskytuje u spodní strany dvířek – budeme nastavovat šroubek na spodním pantu. Jeho přitažením opět vrátíme dvířka po správné polohy.


description: Zdeněk Pohlreich a racionální kuchyně? Jde to, i když si tento pojem známý šéfkuchař samozřejmě vykládá po svém. Nadále používá máslo či smetanu, dá si moučník i víno a nebrání se ničemu, co má rád. Jen si víc hlídá příjem cukrů, bílého pečiva a těstovin. Nechce se připravit o radost ze života, přesto zhubnul.

title: Když je to čerstvý, je zdravý vepřový i ryby, říká štíhlejší Pohlreich

maintext:
Sešli jsme se na Smíchově. V jeho oblíbené italské jídelně, kam rád zamíří na kafe, když si dá párkrát do týdne pod dohledem trenéra v posilovně do těla.
„Nesmíš toho dědka pustit dovnitř, říká jeden můj kamarád, jak se v našem věku vyhnout takovému tomu klasickému tloustnutí, stárnutí, dědkovatění a bručounství. Tak se snažím,“ směje se kontroverzní šéfkuchař hned na začátku rozhovoru. A je evidentní, že se mu to zatím daří, byť příští rok oslaví šedesátku.
„Našel jsem svoji životní rovnováhu a svým způsobem i klid. Což se promítlo i do přípravy další řady našeho televizního pořadu Teď vaří šéf! i do nové knížky s recepty na jídlo, který je lehký. A chtělo by se říct nízkokalorický, i když to tak úplně není,“ hledá Pohlreich slova, když popisuje nový projekt, na jehož přípravě přes léto spolupracoval i s výživovou poradkyní. První díl tohoto racionálního vaření odvysílá Prima 27. září večer, knížka vyjde v půlce října.
Teď vážně. Čím to, že jste sám sobě sáhl na jídelníček?
Na někom jsme to museli vyzkoušet. A jelikož nejsou dovolený pokusy na zvířatech, tak jsem to vyzkoušel na sobě. (smích) A musím říct, že to fungovalo dobře a nenásilně, takže to potvrdilo moji teorii o tom, že se s tím něco dá udělat i v tak vysokým věku, jako je ten můj. A s životním stylem a zaměstnáním, který já dělám. Což mi přijde strašně odměňující.
Znamená to, že drsný šéf se pustil do vaření zdravých receptů?
Já nemám rád pojem zdravý jídlo, za takový se dneska vydává všechno. A mám pocit, že valná většina těch takzvaně zdravých receptů představuje jen lán strouhaný mrkve bez ničeho.
Co je zdravý? V podstatě všechno. Pokud jste schopni vařit z čerstvých surovin, tak to automaticky zdravý bude, a je jedno, jestli to bude vepřový nebo ryby. Já jsem jen některý komponenty svojí stravy omezil a některý zrušil. Tajemství je prostě jen v množství, které konzumujete, a jak často. Ale nemělo by vás to o nic podstatného ochuzovat, měla by v tom zůstat radost ze života. Jen to nesmí být pro tělo zbytečně zátěžový.
Je to o hlídání váhy, nebo to není o kilogramech?
Je to i o tom. Začínal už jsem být ve stavu, kdy jsem řešil, jak si budu zavazovat boty. A to se mi ještě úplně nechtělo. I když víc než o hlídání tělesné váhy a váhy konzumovaného jídla je to ze všeho nejvíc o zdravém rozumu. Logicky nikdo nemůže čekat, že když se stravuje v knedlíkovém konceptu, tak jeho váha bude nějak vypadat. Ale když je strava pestrá, nutričně vybalancovaná, aby v ní nic nechybělo - to už je jiná.
A hrozně důležitý je najít si k jídlu čas a nekoukat u toho třeba na televizi a bezmyšlenkovitě se cpát. Ale sednout si k tomu, připravit si rozumnou porci a sníst ji. A smířit se s tím, že to celý nemusím zopakovat třikrát.
Co jste tedy vypustil z jídelníčku a ve stravování změnil?
Nejtěžší byl cukr, vlastně jsem na něm měl lehkou závislost. Do malého šálku kávy jsem si dával jeden a půl cukru a vypil jsem jich za den sedm osm. Zrušil jsem také pečivo z bílé mouky, dost zásadně jsem omezil těstoviny, který miluju. A ubral jsem na smetaně, přestože na těchhle surovinách není v principu nic špatnýho. Fakt jsem přesvědčen, že je to jen o tom, jak se to jí.
Šéf nezapomíná na pohyb! Změny, které Zdeněk Pohlreich provedl ve svém jídelníčku, nebyly to jediné, proč je na jeho tváři i figuře znát změna k lepšímu. Ke sportu má pozitivní vztah, takže přidal na pohybu a pochvaluje si to.
“Do posilovny jsem začal chodil cvičit kvůli tomu, abych se úplně nerozsypal. Teď jsem si přidal i nějaké aerobní cvičení, taky jsem si koupil jsem si hole na nordic walking; stejně už chodím se psem, tak můžeme jít oba o trochu rychlejc a může to udělat něco pro nás oba. Ale jinak nevím, jak se to stalo. Vysvětlit to neumím, ale jsem rád, že tam v tom někde něco funguje,“ usmívá se šéf.
Takže jak se má podle vás jíst?
Důležitý je - za mě - jíst, jíst, jíst a nenechat se vyhladovět. Být trošku napřed před tím, co se během toho dne stane. Trochu si ten život zorganizovat. A mít po ruce kus dobrýho domácího jídla v momentě, kdy ho potřebujete. Jinak to zkratkovitě vede ke konzumaci nějakýho fastfoodu, což je blbě. Všude nás obklopují hromady potravin, který bychom neměli konzumovat v takovém rozsahu - a jsou velice dobře schovaný. Do jídla se třeba ládujou tuny bílýho cukru jenom proto, že je to levný a přitom si na tom vypracujete zcela bez problémů závislost.
Takže je to o tom, konzumovat čerstvý jídlo, pokud možno dobře připravený nějakým šetrným způsobem a dobře dochucený. Musí to dobře chutnat, protože dobrá chuť jídla velmi dobře supluje jeho objem. Protože když je jídlo dobře dochucený, tak ho nepotřebujete sníst takovou strašnou spoustu.
K dobrému jídlu ale patří třeba i dobré víno...
Já miluju svůj životní styl, rád si dám skleničku dobrýho vína. Ani když je to někdy ve finále celá flaška, tak si nic nevyčítám a nedělám si s tím hlavu. Napiju se v rozumným rozsahu, ale není to o tom, že bych vedl nějakej asketickej život. To bych asi ani nevydržel.

fasttext_language: cs


description: Nastává období, kdy jsou jablka nejdostupnější a v kuchyni s nimi můžete zažít doslova orgie. Pusťte se do moučníků jednoduchých na přípravu, nebojte se ani francouzského koláče. Cpěte se syrovými jablky, dodají tělu nejvíc vitamínů, a nasušte si křížaly na zimu.

title: Využijte úrodu jablek, báječné moučníky upečete za pár korun

maintext:
Jak zpracovat úrodu jablek? Nad čerstvá jablka není, to je jasné. Ale pokud potřebujete smysluplně rozdělit a zpracovat úrodu na zimu, je na místě i jejich sušení a další způsoby zpracování. „Malá drobná šťavnatá jablka je ideální zmoštovat a šťávu buď vypít čerstvou, případně ji konzervovat pasterizací, tedy šetrně zavařit,“ radí botanička a lektorka Karla Vincenecová z Centra Hostětín. Pokud by vám šťáva neplánovaně zkvasila, lze ji podle jejích zkušeností úspěšně nechat zoctovatět a máte domácí jablečný ocet. Někteří si troufnou i na přípravu jablečného vína či destilátů. Jablka se také dají sterilovat a zpracovat na kompot, případně si lze předpřipravit jablka do buchet: nastrouhat a nasucho sterilovat ve sklenici. A nebo je zpracovat na jablečná „povidla“. „Větší jablka jsou ideální na sušení a to jak se slupkou, tak bez ní, nakrájená na dílky nebo na tenké plátky. Nejdostupnější je možnost sušení na sítu, případně využít zbytkového tepla trouby nebo elektrickou sušičku,“ radí Karla Vincenecová. Kouzlo historické varianty, tedy sušení ovoce v tradiční valašské sušírně, si můžete doslova osahat během jablečné slavnosti. Po domluvě si dokonce lze do Hostětína dovézt vlastní ovoce připravené na sušení a nechat si ho tu za úplatu usušit. A co se sušeným ovocem dále?
- Sušená jablka, tedy krajanky či křížaly, se snadno skladují. A nejenže dobře zasytí, ale také jsou kvalitní náhradou cukrovinek. V zimě je můžete nostit po kapsách a mlsat na výletech do přírody.
- Pokud sušená jablka přes noc namočíte a poté rozvaříte, případně se skořicí a hřebíčkem nebo badyánem, získáte velice chutný kompot.


description: V roce 2017 si Německo nadělí netradiční vánoční dárek. Nová lanovka na nejvyšší horu země Zugspitze bude nástupkyní lanovky z šedesátých let minulého století Eibsee-Seilbahn a při svém otevření si zapíše hned několik rekordů.

title: Rekordmanka mezi lanovkami. Zugspitze navštíví 500 turistů za hodinu

maintext:
Nejvyšší hora Německa Zugspitze má výšku 2 962 metrů a jako hraniční hora mezi Německem a Rakouskem je hojně navštěvovaná. Na vrchol vedou tři lanovky a to Eibsee-Seilbahn, Tiroler Zugspitzbahn a Gletscherbahn.
A právě nejdelší z lanovek, Eibsee-Seilhbahn nahradí nová. Ta stará totiž nestačí zájmu turistů. Původní lanovku otevřeli v šedesátých letech a sloužila spolehlivě. Jenže se u ní tvoří obrovské fronty. A to jak směrem nahoru tak i dolů. „Lanovka bude větší, hezčí a modernější,“ říká Peter Huber, technický ředitel stavby.
A v mnoha ohledech bude rekordmankou. Žádná z existujících lanovek světa nepřekoná od zastávky až k horské stanici větší převýšení (dva tisíce metrů). Lano bude podpírat jediný sloup dosahující výšky 127 metrů a měla by být tak nejvyšší na světě. Navíc vzdálenost od nosníku až k horské stanici přesáhne tři tisíce metrů.
Lanovka na vrchol Zugspitze z rakouské strany
Celý projekt vyjde na 1,4 miliardy korun. Účelem je především dopravit na vrchol co nejvíce turistů. Nová kabina bude tedy sice větší, ale zároveň pomalejší. Staré kabiny unesou 40 lidí, ty nové zvládnou až trojnásobek, tedy 120 lidí. Takže místo 220 lidí za hodinu lanovka přepraví více než 500 lidí.
V současné době se dostane na vrchol až půl milionu lidí ročně, což je ale stejně už téměř maximální využití. „Cílem je zvýšit kapacitu o deset procent,“ vysvětluje Huber. „To je i celková kapacita vrcholku Zugspitze,“ dodává.
Každé navýšení kapacity vítají například ve vesnici Grainau, která žije právě z turismu. Jak potvrzuje místní starosta, zájem je obrovský.
Stavební práce komplikuje počasí
Výstavba rozhodně v takové výšce není jednoduchá, průměrná teplota činí minus 4,8 stupně, dokonce i v létě se tam teploty pohybují kolem 10 stupňů. Stavařům jde doslova o dny. Déšť a sníh práce zpomalují. I v srpnu musí často zedníci ráno několik hodin nejdříve odklízet sníh. „Zpomalilo nás počasí letos na jaře,“ říká Huber. Do konce roku by i přesto měli stavaři dokončit betonářské práce. Navíc by měla být hotová i prosklená moderní stanice s dvěma patry a terasou.
Chata Münchner Hütte stojí na vrcholu Zugspitze už od roku 1897.
Příští rok přijdou na řadu technici lanovky. Ti na jaře odstaví starou lanovku a následně ji nahradí tou novou. Po odstávce bude muset několik měsíců turisty přes chybějící úsek vozit existující zubačka, která je mnohem starší. První úseky pochází z konce dvacátých let. Ta byla ale od té doby už několikrát zmodernizována.
V horské stanici láká Zugspitze nejen na horské panorama ale také třeba muzeum sněhových krystalů. Pro hosty zatím stávající výstavba nepůsobí rušivě. Naopak je to jedna z atrakcí. Masivní probíhající stavební práce v tak vysoké nadmořské výšce nejsou běžné.


description: S blížícím se podzimem klesají teploty a také se snižuje počet vodáků splouvajících naše řeky. Už tu nepotkáte letní splouvače v pruhovaných tričkách, kterým v lodi cinkají pivní láhve, ale otužilé kanoisty a kajakáře, milovníky přírody, zkrátka „skalní vodáky“.

title: Začínají se zamykat řeky. Vyzkoušejte si vodácké loučení se sezonou


description: Podle odhadů odborníků jsme zatím prozkoumali méně než pět procent našeho světa, ale průzkumy moří už vedly k objevu několika nečekaných pokladů, napsal list The Sun. Podívejte se na přehled nejpodivnějších, nejúžasnějších a dokonce i nadpřirozených věcí nalezených na dně oceánů.

title: První počítač i prokleté smaragdy. Nejdivnější věci ze dna oceánů


description: Když mi můj americký kamarád nabídl, abych s ním vyrazil na cestu směrem na severozápad USA s cílem v Seattlu, domníval jsem se, že výlet do velkoměsta v letních měsících nebude pro mě tím pravým zážitkem. Dnes toho rozhodně nelituji, píše Zdeněk Kratochvíl, americký reportér Rádia Impuls.

title: Hledání ráje pod nejnebezpečnějším vulkánem světa

maintext:
Dominantu Seattlu tvoří centrum s výškovými budovami a na pozadí hora Mt. Rainier, která dokresluje dokonalou kulisu jako z filmu. Přestože se jedná o velkoměsto s populací 650 tisíc obyvatel, nepřipadal jsem si jako v rušném „blázinci“.
Seattle je obklopen spoustou ostrůvků, vodou, nedalekými horami a milovníci přírody si rozhodně přijdou na své. Navíc se dá ve městě dobře najíst i pobavit.
Je možné prozkoumat skrytá zákoutí s úzkými uličkami, kde je spousta restaurací a barů, nedaleko přístavu je velká městská tržnice s farmářskými a rybími trhy.
A když přeje počasí, o zábavu je postaráno. Každý den jsme měli teploty přes 30 stupňů. To nás potěšilo, protože Washington se řadí mezi nejdeštivější státy v USA.
The Space Needle
Vypravili jsme se na Space Needle a podařilo se nám podívat na Seattle z ptačí perspektivy. Tato futuristicky vypadající věž byla poprvé otevřena roku 1962 a dnes je neodmyslitelnou ikonou města. V podstatě je hlavní turistickou atrakcí amerického severozápadu.
Výhled na centrum Seattlu. Na fotce je k vidění nákladní loď, která odplouvá z nedalekého přístavu. Vlevo se tyčí The Space Needle. Pohled na centrum Seattlu a přilehlý nákladní přístav
Věž je vysoká téměř 185 metrů a ve výšce 158 metrů je vyhlídka, na kterou se dá dopravit rychlovýtahem (4,5 m/s) za pouhých 41 sekund. O prohlídky je velký zájem a lístky je nutné dopředu rezervovat na webu nebo si je lze zakoupit u pokladny. Vstup pro dospělého stojí od 22 dolarů.
Trajektem na Bainbridge Island
V průběhu naší cesty po severozápadě USA nechyběl ani výlet po vodě. Na Seattlu je zajímavé, že v okolí města je spousta malých ostrovů, na kterých žijí lidé a denně se dopravují do města trajektem.
Reportáž z cesty na Rádiu Impuls Zážitky z cesty reportéra Zdeňka Kratochvíla po severozápadě USA si můžete také poslechnout na Rádiu Impuls, a to v sobotu 3. září v 5.50 (repríza ve 12.15 a 19.15).
Na místní poměry je to naprosto běžná záležitost. Trajekty převážejí nejen pasažéry, ale i jejich auta. Zahlédl jsem spoustu lidí, jak nalodili svá vozidla, v baru si dali snídani a pak z trajektu rovnou do práce. Plavba trvala 30 minut.
Jen pro představu, ostrov Bainbridge je asi osm kilometrů široký a 16 kilometrů dlouhý, zabírá rozlohu necelých 72 tisíc kilometrů čtverečních a žije tam 23 tisíc lidí. Na ostrově mají obchody, restaurace, vinárny, muzea i parky.
Do obchodu pro legální marihuanu
Washington je jedním z mála států v USA, které v současnosti povolují užití marihuany k rekreačním a zdravotním účelům. Jelikož jsem zvědavý reportér, nedalo mi to a šel jsem se podívat, jak jednoduché je koupit si legálně marihuanu.
Stačilo zajít do speciálního obchodu, které tady přezdívají „weed shop”, a při vstupu předložit občanku. Vstup je povolen pouze osobám nad 21 let, což je v USA považováno za věk dospělosti. Před vchodem mě uvítala příjemná mladá žena, která zkontrolovala moji totožnost a celou dobu se na mě usmívala.
Cíp ostrova Bainbridge. V dálce je vidět Seattle. Momentka zachycená před prodejnou legální marihuany. Poutač zaujal venčícího se psa.
Interiér prodejny měl moderní design a za skleněnými vitrínami byly vystaveny třeba sušenky, bonbony, dýmky a samozřejmě různé druhy marihuany. Vše bylo volně k prodeji.
Úchvatný Národní park Mount Rainier
Cestu do hor jsme původně neplánovali. Později jsme ale usoudili, že bychom neměli o takový zážitek přijít. Národní park Mt. Rainier je vzdálený 100 kilometrů jihovýchodně od Seattlu. Když jsme se k němu blížili, před námi se rozprostřela obrovská hora, jejíž vrcholky byly pokryté sněhem a kolem se linuly mraky. Atmosféru dokreslovaly sluneční paprsky.
Mt. Rainier dosahuje výšky 4 392 metrů. Jedná se o největší horu ve státě Washington a zároveň je to aktivní stratovulkán. Na něm se nachází největší počet ledovců na jediné hoře na kontinentálním území Spojených států – 25 hlavních ledovců a několik nepojmenovaných sněhových polí.
Příjezd do Národního parku Mount Rainier Při příjezdu do národního parku nás vítá Mt. Rainier.
Tento vysoký gigant je považován za jeden z nejnebezpečnějších vulkánů na světě, a to právě kvůli velkému počtu ledovců. Při erupci by se mohla uvolnit obrovská masa sněhu a ledu a to by znamenalo fatální následky pro údolí kolem řeky Puyallup i pro některé části metropolitní oblasti Seattlu - v celém regionu žije až 3 700 000 lidí. Poslední erupce byly zaznamenány roku 1894.
Krajina pod ledovci, konečně v ráji!
Při vstupu do národního parku jsme obdrželi mapu s průvodcem. Vybrali jsme si středně náročnou trasu pro pěší turistiku v délce do deseti kilometrů. Auto jsme zaparkovali u Reflection Lakes a odtamtud jsme si dali výšlap.
Národní parky v USA slaví 100 let Systém národních parků v USA oslavil 25. srpna 2016 stoleté výročí. Američané dostali jako dárek vstup zdarma do všech národních parků, kterých je 412, a to ve dnech od 25. srpna do 28. srpna.
Lepší místo jsme si vybrat nemohli. Jak už název této lokality napovídá, silueta hory se odráží na hladině jezera. Při návratu z túry, když zapadalo slunce, jsem měl štěstí a pořídil jsem impozantní fotku s odrazem hory při soumraku. Najdete ji ve fotogalerii.
Výšlap se nakonec proměnil v docela náročnou túru, při které jsme se dostali až do nadmořské výšky přes 1 700 metrů. Pěkně jsme si provětrali plíce.
Kolem cest kvetly borůvky a lesní jahody - docela pozdě na to, že už byla půlka srpna. Míjeli jsme menší jezírka i skalní vyhlídky a na jedné z nich jsem spatřil sviště, jak pobíhal na šutrech mezi skalami. Najednou se před námi otevřelo údolí plné květin a rozlehlé vysokohorské louky zářily všemi barvami. Na vrcholku Mt. Rainier zářila hluboká sněhová pole i ledovce a všude kolem bylo slyšet zvuky vodopádů. Mraky se pozvolna vytratily a měli jsme tak úžasný výhled. Lépe jsme si to načasovat nemohli.
Vysokohorské louky pod ledovcem v Národním parku Mount Rainier
Na samotném konci jsme dorazili do „ráje”, do lokality přezdívané Paradise Park. Ocitli jsme se u historické horské chaty Paradise Inn, kam přijíždějí turisté z celého světa. Právě z tohoto oblíbeného místa si vychutnávají nejkrásnější pohled na Mt. Rainier.
Užili jsme si ho také my a k tomu jsme si dopřáli zasloužené občerstvení na venkovní zahrádce. V tu chvíli se k nám připojil nezbedný čipmank. Jako by chtěl připomenout, že je v národním parku doma. S návštěvníky si pohrával a snažil se jim „ukrást” jídlo. To nás na závěr našeho výletu opravdu hodně pobavilo.


description: Přestože se jede téměř výhradně po asfaltu a s trochou snahy a sebezapření by se to dalo objet i na silničním kole, rozhodně to není ideální trasa na rodinný výlet s dětmi. Protože to sice možná zní jako paradox, ale drtivou většinu času pojedete do kopce. Finále pak obstará výjezd na Slavíč.

title: Na kole k trojmezí a nejvýchodnějšímu bodu. Těšínské škarpy dají zabrat

maintext:
Trasa se sice táhne přes skoro celou šířku cyklomapy Beskyd, ale zkušeným náhledem to nevypadá jako něco, co by lehce zdatnější turista neměl za den zvládnout. Dohromady to asi tu stovku kilometrů dá, takže se pro jistotu vyjede ještě před polednem. Ovšem je to jeden z těch případů, kdy se řeč mapy a realita značně liší. Zejména když panují vedra jako letos v červnu.
Neobvyklé Beskydy
Cestu z Frýdku-Místku ke známému hostinci Harenda v Dobraticích tady zná snad každý, takže i kdybyste nedokázali najít správnou značenou cyklotrasu (například cestou od nádraží), doptáte se naprosto bez problému. A když bude víkend, možná budou mít i otevřeno.
Tipy na zkrácení Pokud se necítíte na 120 km po kopcích, nevadí, i tak si můžete nejvýchodnější kouty Česka užít. Do Jablunkova i Mostů u Jablunkova totiž jezdí vlak, takže můžete vystoupit až takříkajíc „v centru dění“. Nebo můžete vystoupit už v Třinci nebo se přiblížit odkudkoli na dráze mezi Třincem a Jablunkovem. Pokud se přece jen rozhodnete vyjet ráno z Frýdku-Místku a cestou vám dojdou síly, můžete v Mostech nastoupit a vlakem se pro změnu vrátit. Přímo do Frýdku je to sice z Jablunkova mírně oklikou, ale dojedete s jedním přestupem v Českém Těšíně v pohodě a hlavně bez šlapání. Do Ostravy se pak dá dojet i přímo.
O kousek dále dojedete do Komorní Lhotky. Je to docela malá dědinka, takže cedule „Welcome to Komorni Lhotka“ vyvolá úsměv, ale polský název Ligotka Kameralna naznačuje, že jsme na historickém území Těšínského knížectví. Dnes je okresním městem téměř šedesátitisícový Frýdek, který svého času do Těšínského knížectví také patřil, ale historicky je po všech stránkách mnohem významnější Ciezsyn. Jeho část byla roku 1920 oddělena ve prospěch Československa a pojmenována jako Český Těšín, zatímco většina města, včetně historického jádra a velmi malebného náměstí, připadla pod původním názvem Polsku.
Nevím, jak to vlastně nazvat, ale jakýsi „polský nádech“ se vás pak bude držet po téměř celý zbytek vyjížďky. Nejde jen o dvojjazyčné nápisy, ale i o názvy podniků, které v „centrálních“ Beskydech nejsou obvyklé, nebo samozřejmě nářečí místních. A specifická je i krajina. Nejsem žádný geolog, architekt ani urbanista, takže to neumím popsat, ale ráz krajiny i vesniček je tu zkrátka poněkud jiný než ve zbytku Beskyd.
Dřevěný kostelík v Gutech
Světová rarita
Může se stát, že si toho všimnete hned na začátku a s těmito úvahami dorazíte už do Smilovic. Ale spíše si to uvědomíte o něco později. Až ve Smilovicích dorazíte k hlavní silnici, přejeďte ji na druhou stranu a značenou cyklotrasou se mezi pastvinami nechte dovést až na Guty, což už je jedna z okrajových části Třince. V této fázi vás čeká příjemný sešup dolů a kousek za prudkou vracečkou doprava dojedete ke dřevěnému kostelíku Božího těla.
To je další z místních specialit. Kdysi jsem četl, že v Beskydech je největší koncentrace dřevěných kostelů. Udávalo se to tuším v rámci (střední) Evropy, ale z toho mi tedy vychází vlastně i celý svět. Nejsem totiž úplně přesvědčen, že by někde v Africe, Austrálii nebo Indočíně stál dřevěný kostel na každém rohu. Ale ať tak či tak, přinejmenším v rámci Česka je to výjimečný, prokazatelný, ověřitelný a vcelku často zmiňovaný unikát.
Za kostelíkem ovšem začíná první vážnější stoupání. Je to pohodička, na začátku výletu jste ještě plní sil, sluníčko svítí, kolem cesty se pasou koně, krávy a ovce a je to prostě idylka. Jen málokoho by tady napadlo, že z kopce si dnes skoro celý den moc nepojezdí.
Lehké převody, těžká jízda
Když se vydrápete na gutské rozcestí, šipka cyklotrasy 56 směrem na Bukovec vás pošle doleva z pěkného sešupu. Sviští to, jen se práší za kočárem, ale radost trvá ostudně krátce. Během chvíle se totiž zhoupnete do protisvahu a s tím přichází dávka trpělivého šlapání na lehké převody. A tak to bude dalších několik hodin.
Uvítací cedule v Bukovci stojí taky v pěkné škarpě. Dostat se k ní a pak zase zpátky na silnici chce sice velmi mírné, ale přece jen jisté základy gymnastiky. Zvláště v cyklistických tretrách. Nejvýchodnější bod České republiky
Sám nevím, zda je to nějakým specifickým reliéfem, nebo tady prostě „jen tak blbě postavili cesty“, ale nikde jinde jsem se zatím nesetkal s tak zvlněným profilem. To nejsou žádné velké kopce, jsou to jen takové krátké hupy. Jsou dlouhé maximálně (nízké) stovky metrů, ale jsou docela prudké. Místy to vypadá jen jako nějaký o něco hlubší příkop alias škarpa. Mimochodem, věděli jste, že v Beskydech se říká ta příkopa, tzn. příkop je tu ženského rodu?
Občas se tak přehazovačka může přetrhnout, aby stihla včas přeřadit na dostatečně lehký převod poté, co vlítnete do protisvahu a ten vás na pár metrech málem zastaví. Výsledek je, že po drtivou většinu času jedete do kopce. Nahoru v řádech minut, dolů v sekundách. Ve slabé chvilce poblíž Hrčavy jsem si dokonce říkal, že materiál na stavbu cest a silnic se tady snad musel rozkrádat v tak velkém, že z toho, co zbylo, se to prostě dalo postavit už jen tak přímo do kopců. Inu, to už tak bývá, že když teplota přeskakuje třicítku, člověk toho má plné zuby a před sebou má ještě to nejhorší, tak ho zkrátka napadají různé nesmysly.
V tomto duchu se povezete skoro až do konce celé vyjížďky. Mezi Oldřichovicemi a Milíkovem aspoň čeká příjemný rovný úsek lesem, kde se to dá na chvilku rozšlapat tak říkajíc normálně a na pohodu. V horku pak tady přijde vhod i příjemný chládek.
Testujeme NEJ česká kola Sup, který nemá slabinu, dá i maraton Hliníkové MTB kolo Superior xp 919
Rovinky do kopce
Přes okrajové části Třince projedete úplně v pohodě, zato v Jablunkově jsem dodnes nepochopil značení. Ale na druhou stranu se mi vždy podařilo se odtud bez problému vymotat. Od náměstí to člověka protáhne i mezi paneláky, ale po chvíli na další žlutou šipku na Bukovec určitě narazíte.
Za Jablunkovem sice už terén není tak vlnkovatý jako dosud, ale přijdete zde do blízkého styku s další vpravdě fantastickou věcí. Říká se tomu „beskydská rovinka“ a je to typicky silnice v nějaké podhorské vsi, která se jeví jako rovinka, ale ve skutečnosti vede do kopce, a to ne zcela zanedbatelného.
Když vám pak od hor foukne protivítr, máte co dělat, abyste to nějak důstojně ušlapali a nemuseli vepředu potupně podřazovat na menší převodník. Když to jedete opačně, je to pochopitelně čistá radost, ale to nebude váš případ. Proto se předem připravte, že vás velmi pravděpodobně budou nebetyčně štvát všichni ti, co pojedou proti vám, z kopečka a s větrem v zádech a budou se tvářit stylem „dnes by na mě neměl ani Cancellara“.
Cesta přes úpravné dědinky Písek a Bukovec tak bude rovněž trvat o poznání déle, než byste podle mapy čekali. V Písku zaujme i zdejší luteránský kostel, který byl dostavěn teprve v roce 2010, takže je to velmi moderní stavba, ale ke zdejší tradici dřevěných kostelíků odkazuje více než zřejmě.
A jsme na východě
A za chvíli vás už přivítá Bukovec, nejvýchodnější obec České republiky. Dal bych hlavu na špalek za to, že ještě začátkem 90. let mě ve škole učili, že nejvýchodnější je Hrčava, ale teď je to zkrátka Bukovec. Jistě, dá se dohledat, jak to tehdy vlastně bylo, ale to já odmítám. Ono mi totiž značně vyhovuje, že v mém věku už mám aspoň jednu historku, kterou můžu podávat stylem: „A to si představ, že za mých časů to ještě bývalo tak a tak. Fakt.“
Trojmezí, příchod z polské strany. Altánek vpravo už je v Česku, ten vlevo za stromy pak na Slovensku.
Bukovcem projeďte až na konec, kde se začne sklon cesty zvedat. V těchto místech vás i několik cedulí začne k hranici posílat různými směry, ale jeďte zkrátka rovně a nikam neodbočujte. Za Bukovcem vás tak čekají serpentiny do nepřekvapivě prudkého, ale na dnešní poměry delšího kopce. Když se to nahoře zlomí, projedete za chvíli slušnou rychlostí přes bývalý hraniční přechod. Ještě než přes něj prosvištíte do Polska, určitě si všimnete žluté šipky doprava. Jeďte ji pro jistotu zkontrolovat. Zjistíte totiž, že vás naviguje k jiné trase, po níž se pak dojede k nejvýchodnějšímu bodu České republiky.
Cesta začíná pochopitelně do prudkého kopce, ale nebude trvat dlouho a nahoře vás značení pošle kamsi na louku. Po ní dojdete k lesu a tam se dáte doleva. Ideálním pomocníkem jsou cedule naučné stezky. Většinou je vidět od jedné k další, a když zkrátka pojedete po nich, dorazíte k nejvýchodnějšímu bodu zcela neomylně.
Někoho možná trochu zamrzí, že je toto místo označeno jen šutrem s cedulí, ale doufám, že nejsem sám, kdo by tady z tohoto místa opravdu nechtěl dělat lunapark.
Komplikovaná cesta na trojmezí
Až se tam dostatečně nafotíte, vraťte se zase na původní cestu a pokračujte směrem na Hrčavu. Bude to většinou do kopce, ale to vás asi už nepřekvapí. Cestou se začnou objevovat polské navigační cedulky, kterým se vyplatí věnovat pozornost. V jednom krátkém sjezdu se totiž objeví rozcestník, který vás pošle na Jaworzynku/Trzycatek. Odpovídat by tomu měla žlutá turistická značka. Pokud to trefíte správně, dojedete na rozcestí s křížem, tam se dáte doprava a pojedete až k hlavní silnici. A tam zase doprava a pak pořád rovně až k trojmezí.
Nad slovem „trojstyk“ se jistě bez ohledu na věk uchechtne každý, kdo není absolutní suchar.
Pokud to netrefíte, pak se prostě do Jaworzynky dostaňte někudy jinudy a na cestu k trojmezí se tam doptejte. Je to ta největší atrakce, jakou si podobná vesnička může reálně představovat, takže vás tam neomylně nasměruje opravdu každý místní.
Trojmezí je pěkně upravené a altánky a tráva vyzývají k posezení a poležení, zvlášť s tím, co už máte v nohou. Ale s vidinou toho, co vás ještě čeká, se asi nezdržíte tak dlouho, jak by se vám líbilo. Ovšem nikdo si snad neodpustí postavit se kamsi „na čáru“ a se slovy „jsem v Polsku a teď jsem zas v Česku“ udělat párkrát jeden krok tam a hned zase zpátky (ne, taky jsem si to neodpustil). To se zkrátka musí. Zvlášť když běžný smrtelník nemá moc šancí si na vlastní kůži vyzkoušet jít na sever a v tu ránu najednou na jih. Tak zkrátka aspoň z Česka do Polska.
A jde opravdu do tuhého
Z trojmezí to vytlačte (do kopce) zpátky na polskou stranu a tam se po žluté turistické vydejte na Hrčavu. Zde začíná asi nejhorší úsek cesty, protože v jednu chvíli tam nastoupíte do kopce prudkého a dlouhého tak, že byste nejradši celé kolo na místě roztřískali. Do Hrčavy tak dojedete pěkně strhaní a zejména na pokraji psychického vyčerpání. Takže si po zhruba třech kilometrech od trojmezí musíte dát další pauzičku.
Název zastávky je naprosto doslovný. Pár metrů za zády fotografa totiž kočí cesta. Úplně. Prostě skončí asfalt a začne louka.
Ale zastavit se tu určitě stojí za to. Vlastně tu není nic moc k vidění, ale je tu hezky. Člověk má pocit, jako by byl někde na konci světa. Třeba i proto, že tu končí silnice. Prostě najednou skončí asfalt a začíná tráva. Když je pěkné počasí, musíte si tady do ní na chvíli sednout, i kdybyste byli v sebevětším časovém presu.
A mimo jiné tu narazíte na další dřevěný kostelík. Stejně jako ten v Gutech je katolický, ale postaven byl teprve ve 30. letech minulého století, zatímco historie toho gutského se píše už od poloviny 16. století.
V Hrčavě máte pocit, že jste na kopečku a všemi směry to musí být z kopce, a tak se po silnici do Mostů u Jablunkova vydáte plni elánu, že teď se konečně trochu projedete. No, není to úplně pravda. Chvíli sice jedete z kopce, ale brzy se cesta začne narovnávat a najednou pojedete opět do mírného kopečka. Pak zase chvilku mírně dolů a zase nahoru. A pak ještě zhruba dvakrát.
Cyklotrasa 561 v jednom místě uhýbá prudce doprava, tak to nepřejeďte. A nebo možná i jo, protože nepříliš pohledným úsekem kolem zemědělského objektu se pojede zase pěkně do kopce. Ale to asi nepřekvapí už nikoho. Jednak je to tak dnes celý den a jednak, pokud jste si svědomitě udělali domácí přípravu, jistě jste si všimli, že to tady vede přes místo nazvané Jablunkovský průsmyk. A to většinou neznačí malebné údolíčko.
Pozor na značení
Až spadnete dolů, asi vás trochu zmate značení, ale přejeďte přes silnici na druhou stranu. Tam to pokračuje jakoby rovně, ale vede to trochu doleva. Zde chvíli pojedete po cestě typu „beskydská rovinka“, aby se časem začaly objevovat znaky dnešní typické vlnkatosti.
Pojedete pořád rovně, až dojedete do lesa na trasu 6081. Ta není značena klasickými žlutými cedulkami, ale značkami namalovanými na stromech, kamenech apod. Je to podobné, jako klasické turistické značky. Píšu to zde proto, že po chvíli trasa uhne doprava do kopce s rozbitějším povrchem, ale žlutá cedulka s černou šipkou vám to neřekne. Musíte koukat po namalované značce.
Asi si všimnete, že tady se už kopce začínají docela prodlužovat. Přinejmenším vám to tedy tak bude připadat. Na druhou stranu, až se překulíte přes tento, čeká vás příjemný delší sjezd lesem zpátky do Mostů a Bocanovic. Člověku to dodá na elánu a vůbec mu v tu chvíli nevadí, že když sjel z Jablunkovského průsmyku, mohl to sem vzít normálně po hlavní silnici a nemusel se trmácet přes kopec. Však malý jen ten, kdo malý má cíl.
Vzhůru na Slavíč
V Bocanovicích pak čeká dalších pár kilometrů rovinky beskydského typu do Horní Lomné, což je v této fázi výletu už dost nepříjemné. Naštěstí je v Dolní Lomné pěkná cyklostezka, takže to člověk nemusí celou dobu kroutit jak pako po silnici. Ale stejně to neodsýpá.
Až si na okraji Horní Lomné všimnete cedulí označujících místní část Tatínky, je třeba z vyčerpané letargie zbystřit. Zde se totiž odbočuje doprava na vrchol Slavíč. V okamžiku, kdy GPS ukazuje téměř 90 kilometrů a cedule 5 kilometrů na Slavíč, to na morálce opravdu nepřidá. Ale toto je velké finále dnešní etapy, takže je potřeba se k tomu postavit čelem.
Výhled od chaty na Slavíči. Tady už vám bude hej, protože zbytek cesty je v podstatě už komplet z kopce. A po té celodenní lopotě se tu budete cítit jako v ráji.
Nahoru vás vyvede trasa 6082 a zpočátku může být složité ji udržet, protože ve spodní části kopce je dost různých odboček. Ale ve skutečnosti stačí jet víceméně pořád rovně a do odboček se necpat. Po prvních kilometrech se kopec začne narovnávat a vy můžete propadnout falešnému dojmu, že ve skutečnosti nemá ani těch pět kilometrů, protože už jste vlastně v sedle. V tu chvíli ovšem přijde ostrá odbočka doprava a před vámi se objeví krpál přímo po spádnici. Někde v půlce asi zjistíte, že se manicky smějete a brbláte si sami se sebou něco v tom smyslu, že na takovém směšném brdku se ani nestihnete zapotit. Netřeba panikařit, to je tady úplně normální.
Zasloužená odměna
Nahoře pak zjistíte dvě věci. Zaprvé, že ten kopec měl spíš šest kilometrů než pět, a zadruhé, že od chaty na Slavíči je krásný výhled. Není nijak široký, daleký, ani panoramatický, ale je nádherný. A když se na louce před vámi ještě pasou koně, máte v tu ránu pocit, že tuto trasu sice asi jen tak někdy zase nepojedete, ale že to sakra stálo za to. Bylo to těžké a dali jste si do těla jako už dlouho ne, ale ten pocit z „dobře odvedené práce“ je zkrátka nenahraditelný.
A nedokáže vás vytočit ani to, že v restauraci jste sice aktuálně jediný zákazník, ale obsluha má zrovna hromadu práce se studováním nějakých lejster. Chvíli uvažuji, zda se neobsloužit sám, ale vyhodnotím to, že na přelezení baru nemám už sílu. No co už, nezemřel jsem za celý den doteď, tak nezemřu ani teď při čekání na limošku.
V dlouhém sjezdu na Morávku jsem se přistihl, že na celé kolo radostně hulákám hitovky, které mi celý život neskutečně lezou na nervy, a cestou do Frýdku jsem to v euforii vzal ještě přes Skalici, konkrétně tedy přes tamější kopec. Zrovna dnes totiž jeden kopec sem, druhý tam opravdu nehraje roli. Na zahrádce kousek od domu mi pak na GPS svítilo něco přes 120 kilometrů a to pivisko šmakovalo jako mana nebeská.


description: Začínal na farmách a na stavbách a postupně se na Novém Zélandu vypracoval k platu, který by mu v Česku mohl závidět nejeden manažer. Za týden si údržbou větrných elektráren přijde v přepočtu na 35 tisíc korun za týden. A když navíc panuje nepříznivé počasí, zůstává doma.

title: Údržbář na Novém Zélandu si v 60 metrech nad zemí vydělá jako manažer

maintext:
Štěpán Kubeček přijel s přítelkyní na Nový Zéland na klasická working holiday víza. Jak sám říká, začátky nebyly lehké. Byl zaměstnaný na farmách a na stavbě, ale nakonec mu zaměstnavatel nezaplatil přes pět tisíc dolarů a on se ocitl v nesnázích.
Neměl finance na zaplacení nájmu ani na vlastní základní potřeby. Ale nevzdal to a bojoval dál. Dnes pracuje jako jediný Čech na větrných elektrárnách a vydělává zhruba tolik, jako nejvyšší manažeři v České republice.
„Doma jsem vystudoval elektrotechniku a následně pracoval jako počítačový technik,“ říká rodák z Jiráskova Hronova. Pro práci na větrné elektrárně se rozhodl až na Novém Zélandu, a to na popud kamaráda, který si právě dělal kurz na výškové práce.
Tento kurz je však pouze jedním z celkového počtu jedenácti, které musí uchazeč o pozici technika větrných elektráren absolvovat. Mezi další školení patří třeba hasičský kurz, záchranný kurz, základní výškový kurz, školení na výtah, školení na jeřáb a na použití žebříku.
Jen osm lidí v zemi
Na Novém Zélandu není mnoho lidí, kteří by tuto pozici mohli vykonávat. Aktuálně jsou v celé zemi dva týmy po třech zaměstnancích plus dva náhradníci. V Makaře, kde Štěpán působí, má jeho tým na starosti celkem 88 větrných elektráren, rozdělených do dvou různých farem. Pracovní podmínky si nemůže vynachválit.
„Pracovní sezona má devět měsíců, pak jsou prázdniny. Můj pracovní den začíná v sedm ráno v kanceláři, kde máme poradu, dáme si všichni kafe a rozhodneme se podle počasí, kde a zda vůbec se bude pracovat. Někdy totiž nejsou vhodné podmínky pro práci a my jdeme hned po ranní schůzce domů. Ale máme to stále placené,“ říká Štěpán Kubeček a dodává, že třeba v prosinci se často stávalo, že kvůli silnému větru a častému dešti pracoval pouze jeden den v týdnu.
35 tisíc korun týdně
Po finanční stránce mladý Čech nestrádá. Týdně vydělává kolem dvou tisíc novozélandských dolarů, což je zhruba 35 tisíc korun. A protože se svou přítelkyní bydlí v Aucklandu, což je od jeho pracovního místa zhruba hodinu letadlem, firma mu proplácí letenky a zajišťuje ubytování v Makaře.
Ačkoli se tato pozice může zejména pánům zdát velmi atraktivní, má i své stinné stránky. Více o detailech netradičního povolání prozrazuje přímo Štěpán Kubeček v novém dílu pořadu Novozélandský sen.


description: Dlouhá léta to byla marnost nad marnost. Zatímco v Itálii či v Rakousku používá v létě a na podzim lesní houby každý druhý podnik, u nás na ně hosté narazili jen výjimečně. Nyní i čeští šéfkuchaři pochopili, že jídla z lesních hub je odliší od konkurence a na menu se objevují zadělávané klouzky, bedlový guláš či speciality z kotrče.

title: Lesní houby jsou klenotem restaurací. Kam zajít na nejlepší speciality

maintext:
Jedním z hlavních důvodů, proč se lesní houby objevují v restauracích tak málo, je jejich nepravidelná dodávka. Šéfkuchaři raději připraví jídlo ze žampionů či z hlívy ústřičné, které mohou dostat každý den v požadovaném množství. Naštěstí se v posledních letech filozofie malých podniků mění, šéfkuchaři jsou mnohem flexibilnější a čerstvé lesní houby zařazují do denní nabídky.
„Zažil jsem to mnohokrát v obyčejných restauracích na venkově Rakouska či Itálie, kdy mi číšník hned po příchodu hlásil, že jim ráno houbař přinesl čerstvé houby, takže jestli chci, připraví mi smažené čtvrtky hřibů nebo steak z ryzce jako předkrm. To u nás dlouho chybělo, ale konečně i tuzemské restaurace pochopili kouzlo jídla, které jednou je a druhý den zase není. Neboť to je něco vzácného a výjimečného, po čem hosté touží,“ domnívá se zkušený cestovatel a gurmet Jan Stach. Mezi jeho oblíbené houbové destinace v Česku patří třeba číčovická restaurace V Polích nebo Rest v Podolí. A potěšila ho také restaurace Mincovna na Staroměstském náměstí, která v srpnu nabízela topinku se smaženicí z pravých hříbků.
Letos v srpnu měli čeští houbaři žně, rostly hlavně pravé hřiby. Kotleta z přeštického vepříka na houbách, jako příloha špecle v Restu
Zadělávané klouzky
Restaurace Rest má „vlastní“ houbařku, která mu pravidelně, byť v nepravidelných intervalech, dodává nejrůznější houbařské úlovky ze šumavských lesů. Letos v létě se na menu objevily třeba zadělávané klouzky připravené se šalotkou, kmínem, tymiánem, bílým vínem a trochou smetany, které se staly jedním z letních hitů a mezi hosty měly obrovský úspěch. Jindy se podávaly restované bedly, patřící k velmi chutným houbám, a samozřejmě také pravé hřiby, kterým se letos v srpnu dařilo a byly jich plné lesy. Ty připravovali na restované na česneku a tymiánu s pošírovaným vajíčkem.
Lišák nebo kotrč
Naopak když na začátku září kvůli horku a suchu hřiby přestaly růst, přinesla jim houbařka kotrče, v širší veřejnosti poměrně neznámou a málo sbíranou houbu. Zkušení šéfkuchaři ji však mají velmi rádi, neboť se z ní dá připravit celá řada zajímavých pokrmů. S kotrčem dostali i lišáka zprohýbaného a lišku nálevkovitou. Šéfkuchař restaurace Rest. Marek Kotleba je využil v kombinaci s kotletou z přeštického vepříka, kterou servíroval s pečenými špeclemi. Výborné maso krásně ladilo s chutí malých hub a opakovaně potvrdilo, jak jsou lesní houby v jídle jedinečné.
Omáčka z ryzců
Restované lesní houby s pošírovaným vejcem
Kotrče má rád také Ondřej Koráb, talentovaný šéfkuchař fine diningové restaurace Le Grill v pražském hotelu The Grand Mark a šumavská houba se pro něj stala jedním z pilířů podzimního menu. Kotrče šéfkuchař přidává jak do předkrmu s pošírovaným vajíčkem, tak ho také servíruje v rámci hlavního chodu, kde lahodná houba doplňuje skvělou chuť pečeného bůčku. Kotrč je podle Ondřeje Korába poměrně vzácná houba, která vedle chuti překvapí svou unikátní konzistencí i vzhledem. Další houby, tentokrát ovšem ryzce, využívá šéfkuchař do omáčky s níž servíruje ravioli plněné dýní a kozím sýrem.
Liškové ragú
V Rakousku jsou velmi oblíbené lišky, které se používají do řady jídel, ale největší klasikou stejně zůstává liškové ragú podávané bez masa pouze s knedlíky.
Lišky jsou oblíbené hlavně v Německu a v Rakousku.
Také v sousedním Polsku jsou lišky velmi oblíbené a kuchaři je často kombinují se zeleninou a špaldou na způsob rizota. Další polskou specialitou jsou pirohy plněné lesními hřiby či steaková úprava lahodných ryzců.
Italové milují hlavně hřiby, které často podávají syrové ve formě carpaccia, jen s olivovým sýrem a pecorinem, typickým jídlem jsou těstoviny s pancettou a lehce opečenými kusy hub. Tento pokrm se již poměrně často objevuje v nabídce českých podniků, zkuste ho třeba v příjemné kolibě U černého medvěda ve Zlíně, kde jsou na menu pappardelle se sušenou šunkou, pravými hříbky, bazalkou a plátky parmezánu. Jedna ze specialit, na kterou narazíte jen výjimečně – bedlový guláš připravovaný čas od času v restauraci V polích.
Bedlový guláš
Bedlový guláš
Spousta houbových specialit se objevuje také v populární venkovské restauraci V polích v Malých Číčovicích, kde už před lety bodovali s fantastickým gulášem připraveným z bedel a masáků. V sezóně připravují smažené hřiby, na začátku září vařil šéfkuchař hlavně z lišek, a to jak skvělou kulajdu (obvykle ji restaurace dělají spíše z hříbků), tak také kančí na liškách.
Milovníci hub mohou vyzkoušet houbový brunch, který se koná vždy na začátku podzimu v restauraci sportovního areálu Botanika v Horním Bezděkově (letos se uskuteční v neděli 2 října). Velmi zajímavá bude i akce ve wellness hotelu Diana ve Velkých Losinách, kde se od 12. do 30. září uskuteční houbové dny s nabídkou řady houbových specialit. Jednou z oblíbených položek na současném menu je vepřová panenka s omáčkou z lišek a hříbků.


description: Miláček, Černá hora nebo Drak. I když se jedná o česká jména, ve skutečnosti jde o kanadské pivo prodávané na festivalu piva v Chambly. Každý rok ho navštíví až 65 tisíc návštěvníků a velké popularitě se tady těší také piva ze žateckého chmele.

title: VIDEO: Za deci piva z českého chmele zaplatí Kanaďané i 70 korun


description: Manažeři hotelu Arctic Snow uprostřed finského Laponska hledají novou pracovní posilu. Pozorovatel noční oblohy bude nejen analyzovat klimatologická data, ale v případě, že se na nebi objeví polární záře, musí šetrně vzbudit návštěvníky hotelu, kteří se tak mohou jít pokochat polární nádherou.

title: Je to práce snů? Ledový hotel hledá pozorovatele polární záře

maintext:
Jako dvacetiletý neználek, který nechtěl strávit dalších pět let svého života studiem v nejbližším univerzitním městě,... celý článek
Na první pohled to vypadá jako obrovské hejno tažných ptáků. Má to ale háček - neodehrává se to na nebi, nýbrž na zemi.... celý článek


description: Praha přivítá velkou akci jednoho z nejprestižnějších seriálu maratonů a půlmaratonů na inline bruslích German Inline Cup (GIC). Na nedělní 12. ročník LifeInLine Tour na Rohanském nábřeží přijedou bruslaři z 13 zemí světa. Unikátní je, že se s nimi může na start postavit každý, kdo umí bruslit a má helmu.

title: Víkendové inline bruslení v Praze bude s elitou


description: Netěší se dobré pověsti. Je nebezpečná, zatížená minulostí občanské války a posetá zaminovanými oblastmi. Ve skutečnosti je ale Bosna a Hercegovina pro turisty poměrně bezpečnou zemí s nádhernou přírodou a milými lidmi. Vypravili jsme se na parádní túru na Maglić.

title: Výlet do pravěku. Výstup na nejvyšší horu Bosny a Hercegoviny

maintext:
Bosna a Hercegovina má stále u mnohých pověst nepříliš bezpečné země, která dodnes trpí následky občanské války včetně minových polí. Pravda je ovšem taková, že občanská válka zde skončila před téměř 21 lety a naprostá většina minových polí byla lokalizována a aktivně se pracuje na jejich odstranění.
Jedinými pozůstatky minulého konfliktu, které se nějak dotknou zahraničních návštěvníků, jsou tak „pouze“ rozstřílené fasády v bočních ulicích měst či opuštěné vypálené ruiny domů v horských vesnicích.
Jakkoliv jsou však tato mementa smutná, neměla by odradit od návštěvy této překrásné země se srdečnými lidmi ze všech etnik, jež ji obývají.
Divoká a krásná turistika
Možnosti se zde nabízejí nepřeberné, od návštěv památek UNESCO v Mostaru a Višegradu, bloumání historickým centrem Sarajeva s jeho kavárnami v tureckém stylu po aktivní dovolenou s raftingem na řekách Neretva, Drina či Tara.
A protože je Bosna a Hercegovina převážně hornatou zemí, jedním z hlavních lákadel je zde také horská pěší turistika. Ta má ve srovnání s Alpami, Tatrami a dalšími oblíbenými místy Čechů tu odlišnost, že je možné ji provozovat takříkajíc na divoko.
Chybějící infrastruktura je ovšem vyvážena absencí davů turistů. Sice si zde nesednete na zahrádku horské chaty s točeným pivem, ale máte to bohatě kompenzováno nikým nerušenými výhledy na úchvatné scenérie, které umí vytvořit pouze příroda.
Naší volbou pro horský výšlap se stal Maglić, nejvyšší bod země s nadmořskou výškou 2 386 metrů. Nejenže je to bod nejvyšší a tudíž sám o sobě atraktivní, ale také samotná cesta k němu je překrásná.
Zásoby nakupte dopředu
Navíc je v údolí pod horou památník největší bitvy druhé světové války mezi Titovými partyzány a nacistickými okupanty, takže i milovníci historie si přijdou na své. A jako odměna či motivace k výšlapu může posloužit fakt, že pouhé 2,5 hodiny jízdy na jih se nachází dalmatské pobřeží ideální k následnému odpočinku.
Výchozím bodem k treku je obec Tjentište. Ta kromě zmíněného památníku nabízí i možnosti ubytování a stravování ve třech hotelích či penzionech a také jsou zde dvě prodejny potravin. Na jejich služby bych ovšem příliš nespoléhal a předem se vybavil základním proviantem. A to hlavně vodou.
Tjentište Bosanski Maglić na dohled
V první prodejně nám totiž majitel žoviálně sdělil, že vodu nemá již třetí den a podobně na tom byl i s chlebem. Ostatně jeho sortiment se sestával z několika druhů piva a zelených salámů a zákazník před námi vykoupil třetí a poslední druh zboží v nabídce, toaletní papír. V druhé prodejně to bylo lepší, ale po našem nákupu to tam vypadalo jako v té první.
Druhá prodejna se nachází poblíž odbočky z hlavní silnice naproti opuštěné benzinové pumpě a tato odbočka je také cestou do sedla Prijevor (1 660 m n.m.), což je nejzazší bod, kam se dá dostat autem a ušetřit si tak 17 km výšlapu.
Odhadněte své schopnosti
Cesta je kombinací rozbitého asfaltu a šotoliny s vyjetými kolejemi, takže zabere minimálně hodinu. Avšak při suchém počasí je sjízdná prakticky čímkoli. Nenechte se tedy zviklat místními, kteří vás od cesty budou zrazovat a nabízet vám odvoz džípem za přemrštěné ceny.
Sedlo Prijevor se nachází přímo pod Maglićem a nabízí dvě trasy výstupu: krásnou hřebenovku a náročnou ferratu po štítu hory. Na ferratu se doporučuje mít základní vybavení včetně sedáku, lana a helmy.
Z vlastní zkušenosti můžu potvrdit, že to jde i bez toho, avšak bez znalosti techniky tří pevných bodů nemá smysl se do toho pouštět a raději bych volil hřebenovku. Časově ferrata zabere (tam i zpět) asi pět hodin, hřebenovka pak dvojnásobek. Délka ferraty je necelé dva kilometry s převýšením 700 metrů.
Celníci jak z pohádky
První částí hřebenovky je značená cesta na jih směrem k ledovcovému jezeru Trnovačko. Tato vodní plocha ve tvaru srdce láká k osvěžujícímu koupání a dostatek rovinatých travnatých břehů vybízí k postavení stanu.
Pokud tedy nechcete platit za ubytování v hotelích v údolí, ani za ubytování u místních, které vyjde asi na polovic (15 euro za „apartmán“ v přízemí), přizpůsobte svůj časový harmonogram stanování u jezera.
Cesta k němu ze sedla má pět kilometrů a trvá asi 90 minut. Čtyři kilometry zabere klesání a poslední kilometr opětovný výstup a získání zpět ztracených výškových metrů. Cestou k jezeru překročíte hranici do Černé Hory, takže je nutné mít s sebou pasy nebo občanské průkazy.
Hranice je to malebná a přináší vzpomínky na pohádku Tři veteráni. Nejprve na stromě přibitá tabulka Černá Hora, pak na dalším stromě vlající černohorská vlajka a nakonec celník, či strážce národního parku v plavkách, který po formalitách s kontrolou pasů a výběrem vstupného do parku (1 euro za osobu) zve na panáka domácí slivovice. Tento kraj je prostě nemožné si nezamilovat.
Zpátky do pravěku
Cesta dále pokračuje podél břehu jezera, kolem nějž se stáčí na sever a postupným stoupáním až na samotný vrchol Maglić. Tato část zabere asi 3,5 až čtyři hodiny v závislosti na fyzičce a počtu kochacích zastávek.
A koukat je zde opravdu na co. Po překonání hranice lesního porostu se otevřou pohledy do údolí na obou stranách hřebene a jen čekání na to, až se vám odhalí Trnovačko jezero v celé své srdcovité kráse, stojí za to.
Co se týká povrchu, lesní cestu (spíše pralesní, neboť hvozdy v okolí Magliće jsou považovány společně s Bělověžským pralesem za jediné evropské autentické pamětníky pravěku) záhy vystřídá pěšina rozkvetlou horskou loukou a těsně pod samotným hřebenem přijde těžší, ale krátká pasáž suťovým osypem.
Na vrcholu Magliće
Poslední částí je pak klasická hřebenovka s očekáváním cíle. Na vrcholu hory vás přivítá plechová srbská trikolóra (vrchol leží v etnicky a samosprávně srbské části Bosny a Hercegoviny), pouzdro s razítkem a vrcholovou knihou a také plaketa k 30. výročí zmiňované bitvy.
Pokud vám bude přát počasí a Maglić nedostojí svému jménu (Mlhavec), budete se hlavně kochat nepopsatelnými výhledy. A jestli si k výstupu zvolíte všední den, snad budete mít podobné štěstí jako my a užijete si i absolutního klidu. Strávili jsme na vrcholu minimálně půl hodiny a měli jsme ho celý pro sebe. Nepopsatelný zážitek.


description: Na dnešní vyjížďce si projedeme téměř sto let starou turistickou cestu, která spojuje královské město Písek s králem českých hradů Zvíkovem. Pár hezkých kilometrů projedeme kolem klidné Otavy a navštívíme i místo, kde zahynul hlavní hrdina nejznámějšího českého westernu.

title: Tam, kde zabíjeli Sekala. Parádní výlet na kole Sedláčkovou stezkou

maintext:
Výše popsaná cesta má dokonce své jméno, jmenuje se Sedláčkova stezka a začíná přímo v centru Písku. Původně měřila asi 25 km, ale po napuštění Orlické přehrady (stalo se roku 1962) se musela její trasa změnit a trošku protáhnout.
Ale to nakonec nebylo ke škodě, protože se díky tomu podíváme i do vesničky, kde se natáčel asi nejlepší český „western“. Ale všeho do času.
Sladovna s vodotryskem
Nejdříve se porozhlédneme trošku po Písku samotném. Sedláčkova stezka začíná u nejstaršího dochovaného mostu v Čechách, kterému se dnes říká Kamenný.
Ale nebylo to tak vždycky, jeho původní název zní Jelení. Podle pověsti se totiž měl most pojmenovat podle toho, kdo jej první přejde. A k údivu všech to nebyl ani významný domorodec, urozený šlechtic, či dokonce na návštěvě pobývající panovník, nýbrž čtyřnohý obyvatel zdejších lesů.
I když byl most stavěn v gotickém slohu, je zdoben replikami barokních soch na ochozech a originály pohádkových soch z písku (vždyť jsme přece v Písku), tyčících se na nábřeží Otavy.
Pohled na historickou část Písku od řeky. Zelená budova vlevo je opravená Sladovna Písek.
Dalším zajímavým tipem k návštěvě přímo v Písku je místní Sladovna. Byla postavena koncem 19. století a jako sladovna sloužila až do roku 1973. Pak se změnila na skladiště a začala pomalu chátrat.
Chátrala ovšem jen do doby, než se objevil nápad změnit sladovnu s malým s, na Sladovnu s velkým S. Toho místní dosáhli tím, že zde vybudovali nádherné kulturní centrum, jehož součástí je mimo jiné Expozice dětské ilustrace, Prácheňské muzeum či skvěle fungující infocentrum. A aby to nebylo tak akademické, je tu i příjemná a útulná hospoda. Celé nádvoří Sladovny pak působí jako malá oáza, kde nechybí ani vodotrysk.
Je třeba navštívit Varvažov
Ale vzhůru do sedel. Od roku 2006 je Sedláčkova stezka v modifikované trase o délce 35 km zrenovována jako cyklostezka č. 1225, a tak se jí podíváme na zoubek.
Prvních pět kilometrů vede při pravém břehu Otavy, tedy víceméně po rovince, a navíc je tu stezka z větší části vyasfaltovaná, takže opravdu pohodička. Řeka je tu příjemně divoká, trošku zvlněná a čistá, což láká hlavně rybáře.
Otava zhruba dva až pět kilometrů před Pískem
Tato idylka končí po pěti kilometrech, kdy se musíte dostat na druhý břeh, k čemuž slouží Plynová lávka. Původně tu zřejmě vedl plynovod a lávka po stranách potrubí je taková přidaná hodnota, ale jak říká Rudolf Hrušínský ve filmu Adéla ještě nevečeřela: „Co bysme neudělali pro tůristi“.
Od lávky se začíná stezka vlnit i vertikálně a začíná tak cyklisticky nejkrásnější úsek cesty. Řeku opustíte, což je sice z estetického hlediska škoda, ale zase se zbavíte rybářů a navíc vjedete do lesa. Ten je docela mimořádný. Je totiž tvořen směsí modřínů, smrků, borovic, habrů a lip, což je celkem unikát.
Podobné složení lesa jinde než u Otavy nenajdete. Skončí i asfalt (až na dva kratičké úseky) a začne příjemná lesní šotolina, která vás dovede až do Varvažova.
Varvažov
Před pár lety by asi nikoho nenapadlo, že vesnická památková zóna se statky ve stylu lidového baroka, ale i krásným barokním kostelem a zámkem, bude místem, kde se odehraje příběh podle mého soudu nejlepšího českého „westernu“. Ale stalo se. Snímek Je třeba zabít Sekala se natáčel právě zde. Na návsi je navíc skvělá hospůdka, takže Varvažov za návštěvu rozhodně stojí.
Na pivo na Zvíkov
Až do Varvažova je cesta skvěle značená, trošku matoucí je možná skutečnost, že označení cesty 1225 se občas změní jen na 12, ale když si na to zvyknete, určitě bloudit nebudete.
Z Varvažova do Zvíkovského podhradí je to trošku oříšek, ale úkol je jasný: musíte se dostat přes řeku. A když se vám to podaří, přijde i odměna. Minipivovar ve Zvíkovském podhradí vaří opravdu skvělé pivo, v době mé návštěvy měl na čepu dva klasické ležáky, stout, ipu a k tomu i skvělou domácí citronovou limonádu.
Odměna za překonání řeky je to více než dostatečná a nemusíte ani porušovat zákon o prohibici, hrad je od minipivovaru vzdálen asi kilometr a v půli cesty je parkoviště, kde lze po dobu prohlídky uzamknout kola.
Zvíkov
Historie hradu Zvíkov je spjata s rodem Přemyslovců, jeho zakladatelem byl pravděpodobně Přemysl Otakar I. Areál hradu, patřící k nejvýznamnějším památkám středověké architektury u nás, je překvapivě útulný.
Hrad nabízí nádherný výhled na Otavu i Vltavu. Jak asi většina čtenářů ví, Zvíkov leží na soutoku těchto řek, či přesněji tam, kde Otava vtéká do vodní nádrže Orlík, což je místo mimořádně působivé. Přímo pod hradem je přístaviště lodní dopravy po Orlické přehradě, takže kdo má zájem, může si Zvíkov prohlédnout i z řeky.
Zpět do Písku to vezměte pro změnu přes Oslov, Tukleky a Vojníkov. Cesta je to mimořádná hlavně tím, že není ničím mimořádná. Ale je klidná, pohodlná a celkem aut prostá. A ukáže vám jižní Čechy přesně tak, jak je máte zafixovány v podvědomí. Šťastnou cestu.


description: Polsko přestává být v posledních letech turistickou „popelkou“, cestu si tam nachází čím dál více Čechů. Vedle baltského pobřeží, Krakova či Varšavy se najde dost zajímavostí i nedaleko za česko-polskými hranicemi. Přinášíme výběr pěti blízkých výletních cílů, které patří k nejzajímavějším.

title: Polské klenoty nedaleko za hranicemi. Pět tipů na skvělé výlety

maintext:
Polsko nabízí mnohem víc než jen nudné roviny nebo studené moře. V zemi severních sousedů se najdou také pěkné krajinné scenérie, řada památek UNESCO a oproti západní Evropě je tam docela lacino.
1. Krkonoše: k horským jezerům
Nejvyšší hory země zná v Česku asi úplně každý. Ale ruku na srdce, kdo z vás byl někdy na pořádném průzkumu severní, tedy polské strany Krkonoš? Pár kroků za hraniční patníky na Sněžce si v tomto případě dovolíme nepočítat. Málokdo.
Pravdou je, že plocha polské části horstva je mnohem menší než česká část Krkonoš. Pohoří je asymetrické, k severu spadá strmými svahy rovnou do nížiny. Přesto polské Krkonoše (Karkonosze) nabízejí řadu zajímavostí, místy dokonce takových, která se na české straně hor nevyskytují. Mezi ně patří i ledovcová jezera.
Jezero Mały Staw s turistickou chatou v polské části Krkonoš
Za východiště ke dvěma malebným horským plesům zvaným Wielki a Mały Staw nejlépe poslouží městečko Karpacz, největší turistické centrum polské části Krkonoš. Odtud sice můžete využít lanovky na vrchol Kopa (1 377 m), zásadní časová pomoc to ale není. Po žluté a modré značce dorazíte pěšky k jezeru Mały Staw (1 183 m) za slabé dvě hodiny. Je to mimořádně malebné místo, jehož krásu vhodně doplňuje stavba historické horské chaty. V případě zájmu tu dostanete najíst, a pokud byste výlet pojali jako dvoudenní, lze tu i přenocovat.
Zatímco u jezera Mały Staw dojdete až k břehu, v případě většího „bratra“, plesa Wielki Staw, se budete muset spokojit s pohledem zdálky. Wielki Staw totiž obklopuje přísná rezervace se zákazem vstupu.
I tak ale budou dojmy za slušného počasí více než pěkné. Poté, co se vyšplháte na hraniční červeně značenou stezku a vydáte se po ní k západu, otevře se pod vámi v podstatě letecký pohled na zmiňované jezero. Wielki Staw má výrazně protáhlý tvar a v porovnání s Małým Stawem je také o dost větší (8,3 hektaru, trochu méně než Čertovo jezero na Šumavě).
Wielki Staw obkroužíte z uctivé vzdálenosti zhruba 180° obloukem a pak už snadno po zeleně značeném chodníku sestoupíte zpět do Karpacze. Na celý okruh je třeba počítat asi s šesti hodinami chůze a na závěr si vyhraďte aspoň hodinku na prohlídku Karpacze. Minout byste rozhodně neměli dřevěný kostelík Wang, přemístěný sem z Norska v polovině 19. století.
2. Hala století ve Vratislavi
Šestisettisícová Vratislav (polsky Wrocław, německy Breslau) má pěkně opravené historické centrum, nádherný soubor cihelných kostelů na tzv. Tumském ostrově, staroslavnou univerzitu i skřítky (o nich jsme psali zde). To všechno budete chtít při návštěvě města vidět a zabere vám to určitě nejméně celý den.
Doporučujeme popojet i trochu dál od centra. Tam stojí, též stranou většiny turistického zájmu, Hala století (Hala stulecia). Jde o statutem nejcennější pamětihodnost města, je totiž zapsaná na seznamu světového dědictví UNESCO.
Impozantní budova byla odhalena v roce 1913 a znamenala milník ve vývoji železobetonových staveb, jde tedy o technickou památku. Ušla navíc totální zkáze na konci druhé světové války, kdy se nacisté pokusili město držet proti postupující Rudé armádě téměř do posledního muže.
Hala století ve Vratislavi
Halu století postavili ke stoletému výročí bitvy u Lipska – v roce 1913 bylo město, tehdy zvané Breslau, součástí Německa. Sloužila jako dějiště různých sportovních a kulturních akcí, například jako jízdárna nebo pro koncerty, a tak je tomu i dnes. Symetrická stavba, která si i po rekonstrukci ponechala ponurý našedlý tón, poutá oko při pohledu zvenku a můžete ji snadno obejít. Ještě větší dojem vyvolá návštěva interiéru, předem si však zkontrolujte, zda v příslušný den bude otevřeno pro běžný provoz. V průběhu příprav na větší akce totiž návštěvníky dovnitř nepouštějí.
3. Kostely míru: Jawor a Swidnica
Jsou to mimořádné stavby, postavené bez použití cihel, pouze ze dřeva, v uctivé vzdálenosti od historického centra a nemají věže ani zvony. Přes tyto restrikce budí kostely ve slezských městech Jawor a Świdnica (český Svídnice) zaslouženou pozornost. Jde jednak o rozměry, dřevostavbu dlouhou přes 40 metrů a vysokou 15 metrů nepotkáte každý den, ale také o výbornou vnitřní výzdobu.
Takzvané kostely míru (polsky Kościoły Pokoju) vznikly podle podmínek vestfálského míru, kdy si protestantské Švédsko vymohlo na habsburském panovníkovi slib, aby luteráni mohli ve Slezsku sloužit bohoslužby v chrámech, které si sami postaví, a za výše uvedených podmínek. Původně byly kostely míru tři, chrám ve Hlohově se však nedochoval.
Interiér kostela míru ve Svídnici. Pohled k varhanům
Když vstoupíte do interiéru kostela v Jaworu či ve Svídnici, budete mít nejspíše dojem, že přicházíte do divadla či koncertního sálu. Může za to sada nad sebou položených empor evokující iluzi divadelních lóží a pořadí.
Vedle precizního řemeslného zpracování je mimořádná i výzdoba, většinou jde o obrazy či řezby s biblickými motivy. Oba kostely jsou zapsané na seznamu světových kulturních památek UNESCO.
Kostel míru v Jaworu zvenku působí jako by stál v řídkém lese.
Zatímco Jawor kromě kostela míru příliš mnoho zajímavostí nenabízí, ve Svídnici (která byla v 15. století součástí českého království) najdete pěkně zachovalé historické centrum a také mohutnou katedrálu se 103 metrů vysokou věží.
Jak v Jaworu, tak ve Svídnici leží kostely míru sice mimo staré město, ale v pěší vzdálenosti od centra. Objekty jsou přístupné v návštěvních hodinách, platí se vstupné a komentář je dostupný i v češtině.
4. Dělnické sídliště Nikiszowiec v Katovicích
Nevzhledná moderní výstavba, stále značně znečištěné ovzduší a mnoho těžkého průmyslu. Nezdá se, že by hornoslezská metropole Katovice (polsky Katowice) měla přilákat mnoho návštěvníků. Přesto se v tomto docela ošklivém, avšak dopravně snadno dostupném městě, najde jedna lokalita, kvůli níž se vyplatí vážit cestu.
Dělnické sídliště Nikiszowiec, vybudované mezi lety 1908 a 1918 pro horníky blízkého dolu Giesche (tehdy patřily Katoice k Německu), nemá ve střední Evropě příliš mnoho konkurentů.
Ulice v dělnickém sídlišti Nikiszowiec v Katovicích Jeden z vnitrobloků v dělnickém sídlišti Nikiszowiec v Katovicích
Soubory identických třípatrových domů postavených z cihel uzavírají rozsáhlé dvory, jedna ulice se podobá druhé jako vejce vejci. Nejde přitom o žádný skanzen, v domech se dodnes bydlí, některé byly rekonstruovány, jiné vypadají syrově původně. Setkání s místními obyvateli naznačí, že i dnes se tu žije docela skromně. Na centrálním náměstí stojí kostel, též vystavěný z cihel.
Do vnitrobloků lze běžně vstoupit a při bloumání ulicemi Nikiszowce vás nikdo nebude vyrušovat. Davy návštěvníků tu nečekejte, prostředí je plně autentické, bez turistických příkras. Ostatně z takových představ vás vyléčí už cesta, trasa městského autobusu z centra Katovic vede mezi částečně padlými, částečně funkčními průmyslovými areály, kolem továrních hal a skladišť.
Najdete zde i pár obchůdků sloužících místním a asi dvě jednoduché kavárny. A když se hlouběji nadechnete, ucítíte nejspíš škrábání na sliznici, vzduch je tu totiž stále pořádně znečištěný.
5. NP Gorczanski: divočina bez návštěvníků
Národní park Gorczański leží sice blíže slovenské než české hranici, ale ani ze severní Moravy to není příliš daleko, Ostrava je vzdálena slabých 200 kilometrů.
Minimálně osídlené i zřídka navštěvované území, zaujímající větší část pohoří Gorce, je rájem pro turisty. Hornatina je sice z velké části zalesněná, nejvyšší hřbety však byly již před staletími vyklučeny a využívány jako pastviny.
Jarní louka v Gorczanském národním parku. V pozadí Turbacz
Dnes tyto horské louky poskytují báječné výhledy, mj. na blízké Vysoké Tatry z pro Čechy nezvyklé, severní strany. Kromě výhledů jsou louky v Gorcích proslulé velkým množstvím druhů květin. Přijet sem na jaře znamená pastvu pro oči.
Dobrým východištěm pro výpady do Gorczańského národního parku je město Nowy Targ, a pokud to s turistikou v oblasti myslíte vážně, tak je možné se ubytovat na horské chatě těsně pod nejvyšším vrcholem Turbacz (1 310 m). Národní park je protkán docela hustou sítí značených cest, ty hlavní se stýkají právě na Turbaczi.


description: Za pouhých 16 dní projeli Indii ze severu na jih v populárním rozpadajícím se vozítku, známém také jako tuktuk. Jako jediní Češi se zúčastnili závodu RickshawRun 2016, ve kterém organizátoři oznamují jen polohu startu a cíle.

title: Tři Češi projeli Indii v motorové rikše, najeli 4 600 kilometrů

maintext:
Sedm koní do taxíku
Po prvních dnech v Indii, kdy zdobili svou rikšu a zvykali si na poměrně odlišnou kulturu a sociální návyky, vyrazil tříčlenný český tým s názvem Mantaci.cz 4. srpna ze severovýchodního města Shillong na 3 500 km dlouhou trasu směrem na jihozápad do města Kochin.
Cestou na zrádných indických silnicích ale několikrát zabloudili a celkově tak najeli o 1 100 km navíc oproti původnímu plánu.
„Všichni nevěřícně kroutili hlavami, když jsme jim popisovali naší trasu napříč subkontinentem,“ popisuje jeden z Manťáků, Jakub Janča.
Tuktuk, který se chlubí sedmi koňskými silami a maximální rychlostí 50 km/h, totiž Indové používají jako taxík s běžnou dojezdovou vzdáleností do 100 km denně.
„Na trase byly i momenty, kdy jsme jezdili až přes 400 kilometrů za den. Poruchám a opravám jsme se tedy nevyhnuli. Rikša se celkově pokazila mnohokrát, ale naštěstí jsou tato vozítka opravdu stará a drátek a lepící páska fungovaly téměř vždy. Indové byli navíc pokaždé vstřícní a snažili se nám s opravami pomoci,“ řekl pro iDNES.cz Jakub Janča.
„Když se nyní ohlížím za celou akcí, tak jsem vlastně neměl nejmenší tušení, do čeho jsem se pustil. Jedna věc je sednout do nespolehlivého a vratkého vozítka a jet neznámým terénem přes čtyři tisíce kilometrů. Zaseknout se uprostřed džungle v černočerné tmě s podivným zvukem v motoru a zvládnout vše vyřešit s chladnou hlavou, to už je věc druhá,“ říká Janča.
Tuktukem po úpatí Himálaje
Mladí cestovatelé navštívili několik hinduistických chrámů a omyli si nohy v posvátné řece Ganze. „Na začátku cesty jsme si stanovili jako jasný průjezdový bod i Darjeeling. Z přímé trasy jsme museli trochu odbočit, ale stálo to za to. Marně nás dopravní policisté odrazovali od cesty horskými průsmyky. Chtěli jsme si dát vyhlášený čaj přímo v místě, kde se pěstuje,“ dodává.
Na konci putování zatoužili po ještě větším dobrodružství, když vjeli do Tygří rezervace. Divokou šelmu na vlastní oči ale nespatřili.
„Na počasí jsme měli dost štěstí, déšť nás potkal převážně jen v horách, kde se s tím celkem dalo počítat. Bohužel jsme vůbec neviděli Himálaj, přestože jsme se pohybovali po jeho úpatí. Třetí nejvyšší horu světa Kančendžengu jsme měli mít na dohled, ale přes hustou mlhu se nám nepoštěstilo ji spatřit. Na druhou stranu jsme bez problémů projeli oblasti, které po našem odjezdu postihly záplavy,“ uvádí Janča k vyhlášenému období monzunových dešťů.
VIDEO: Rikšou po Indii. Ganéša s náma a zlý pryč! Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
Manťáci.cz s sebou na cestu vzali také profesionální filmovou techniku, přestože sami žádní profesionálové nejsou. Své zážitky téměř okamžitě zprostředkovávali fanouškům v Čechách. Během putování vzniklo sedm krátkých videí dostupných na serveru YouTube.
„Videa by měla fungovat jako takové upoutávky na chystaný dokument. Máme krásné záběry, které jsme úmyslně do sestřihů nezařadili a šetříme si je do celovečerního filmu, na kterém budeme v nejbližších měsících pracovat,“ doplňuje Janča.
Závod pro dobrou věc
V průběhu závodu a další týdny po skončení, vybírají Manťáci.cz peníze na záchranu deštných pralesů a na výstavbu školy v Malém Tibetu. Organizátoři závodu nabádají účastníky, aby své nevšední dobrodružství využili pro podporu dobré věci. Po každém týmu požadují v přepočtu asi 32 000 Kč, které by pak Manťáci.cz společně s organizátory rozdělili mezi organizace CoolEarth a Brontousauři v Himálaji.
„Doufali jsme, že vybraná částka bude vyšší než požadovaná, ale momentálně máme přibližně 22 000 korun a dva týdny do konce sbírky. Jsme moc vděční všem, kdo přispěli, i těm, kteří tak ještě na našich stránkách www.mantaci.cz učiní,” shrnuje Janča.


description: Na jednom z alpských vrcholků ve východním Švýcarsku se objevil téměř tři metry vysoký půlměsíc. Symbol islámu tam vztyčil umělec, který chtěl upozornit na absurditu vrcholových křížů, informovala švýcarská média. Půlměsíc samozřejmě vyvolal vášnivé diskuze.

title: Na alpském vrcholku se objevil půlměsíc. Jako protest proti křížům

maintext:
Půlměsíc, který zdobí vrcholek 2 140 metrů vysoké hory Freiheit (česky Svoboda) v polokantonu Appenzell Innerrhoden, instaloval švýcarský umělec Christian Meier. Svým dílem chtěl prý protestovat proti „absurdním vrcholovým křížům“. Na těžko dostupný vrcholek dopravil půlměsíc vrtulník spolu se solárními panely, které zajišťují přísun energie pro jeho noční osvětlení.
Osmatřicetiletý Meier, který většinou žije v Pekingu, se podle švýcarského tisku hlásí k ateismu a svůj krok označil za protest proti zneužívání náboženských symbolů. „Vždy, když se vrátím (do Švýcarska), jdu do hor a vidím všude kolem sebe ty absurdní vrcholové kříže. Musel jsem prostě něco udělat,“ řekl.
Řada Švýcarů ale Meierův umělecký počin odsoudila. „Je to vrchol drzosti,“ řekl rádiu FM1 Today jeden z naštvaných turistů. Předseda kantonální vlády Roland Inauern uvedl, že takové divoké akce nehodlá tolerovat. Umělce prý již vyzval, aby dílo, které na vrcholek hory umístil bez povolení, do týdne odstranil. „Chtěl jsem provokovat a to se mi povedlo,“ reagoval na kritiku Meier.
Také v Bavorsku se v současnosti vede debata o patřičnosti vrcholových křížů. Rozhořela se poté, co na třech alpských vrcholcích kříže někdo uřezal.


description: Úžasná, lehce dekadentní atmosféra, desítky stánků s převážně asijskou kuchyní, bary pod širým nebem, příjemná hudba a stovky mladých lidí. Tak vypadají noční trhy, v současné době nejživější a nejoblíbenější varšavská kulinární atrakce.

title: Kam se hrabou české food festivaly. Hitem Varšavy je night market


description: Nechte se inspirovat azurovými vodami Zálivu básníků. Usaďte se pod slunečníkem, ponořte se za ztroskotanými vraky anebo se ztraťte v křivolakých uličkách starého Janova. Stále to jako pozvánka nestačí? Pak nasedněte na loď plující do malebné rybářské vesničky Portofino, kde pravidelně tráví dovolenou největší světové celebrity. Jak by se vám líbilo sedět u kávy a sledovat, kterak kolem vás prochází George Clooney?

title: Kde i Italům občas spadne brada: to nej z Ligurie milují i celebrity

maintext: Cynik by řekl, že to je kýč. Ale takhle to tady opravdu kdysi postavili - a teď je to jeden z nejmalebnějších koutů... celý článek


description: Nejsevernější výběžek České republiky a jeho přirozené centrum Šluknov, nejseverněji položené město u nás, mě vždycky trošku lákaly. Představoval jsem si bohem zapomenutý kraj, kde jsou dodnes vidět stopy vysídlení a kde lišky dávají dobrou noc. Skutečnost je však mnohem příjemnější.

title: Tip na podzimní prázdniny v sedle: cyklistická paráda okolím Šluknova

maintext:
Samotný Šluknov se skládá ze čtyř částí (Nové Hraběcí, Císařský, Království a Rožany), ve kterých jsou hned dva kostely a jedna kaple, což vyvrací mou představu o bohem zapomenutém kraji.
A malebná krajina Šluknovského výběžku s nepříliš vysokými kopci, úhlednými vesničkami a celkem přehledným turistickým značením je přímo ideální pro cyklotoulky.
V dosahu jsou hned dvě chráněné krajinné oblasti (Lužické hory a Labské pískovce) a dva národní parky (České a Saské Švýcarsko), díky nimž patří tato oblast k nejunikátnějším místům ve střední Evropě a tipů na výlety je tu tudíž nepočítaně.
Přímo ve Šluknově je celkem hezké náměstí, v jehož středu se tyčí barokní sloup Nejsvětější trojice, vedle něj stojí empírová kašna se dvěma chrliči, jejíž jedinečnost spočívá v tom, že je vyrobená z jednoho kusu kamene, a naproti nim dožívá nádherný secesní dům, který už má to nejlepší asi za sebou. Prostě celkem normální náměstí.
Podstávkové tkalcovské domy
To, co ovšem na náměstí chybí a co je přitom tak trošku poznávacím znamením zdejšího kraje, jsou podstávkové tkalcovské domy. Podstávkový dům v sobě spojuje tradici lužického či českého roubeného domu uzpůsobeného pro oblasti, kde v zimně teploty klesají dlouhodobě pod bod mrazu, a tradici franckého či durynského hrázděného jednopatrového domu, uzpůsobeného pro provozování řemesel.
Takových domů neuvidíte v Čechách mnoho, naštěstí v okolí šluknovského náměstí je jich celkem dost a některé z nich jsou pořád ve výborné kondici.
Podstávkové domy jsou symbolem zdejšího kraje.
Při důkladnější prohlídce města nemůžete přehlédnout jeho další zajímavost: překrásně zrekonstruovaný zámek ve stylu anglické renesance obklopený hezky udržovaným anglickým parkem. S jeho návštěvou určitě neváhejte, už jen kvůli příjemné cukrárně v jeho útrobách.
A jako takové pietní rozloučení se Šluknovem doporučuji zastávku na místní Křížové cestě, kterou tvoří dvanáct zastavení a jejíž součástí je i Getsemanská zahrada a pomník padlým z 1. světové války.
Do Švýcarska
Ze Šluknova se vydejte po cyklostezce 211 na jih, směrem na Čítkův mlýn (na sever vede tato cyklostezka do Německa, kde navazuje na německé značení), tam uhněte po turistické červené doprava na Kunratice a vyjedete před nádherným arboretem. Je v něm k vidění na 200 druhů dřevin a v době mé návštěvy bylo volně přístupné (patří Střední lesnické škole a Střední odborné škole Šluknov).
Pokračujte po červené na Brtníky a v případě, že byste se potřebovali najíst či napít, zajeďte do zdejší restaurace U krkovičky. Dal jsem si tu oběd a byl vynikající.
Další osadou na trase je Kopec, při jehož návštěvě zažijete jinde nevídanou geograficko - fyzikální anomálii. Sice jedete z kopce, zároveň ale i do Kopce. Obě osady (Brtníky i Kopec) jsou velice půvabné, přičemž jejich krásu vytváří kombinace zajímavých a krásně upravených chalup zasazených do prostředí, které se vyznačuje až neskutečně intenzivním klidem.
Českosaské Švýcarsko mezi Kopcem a Kyjovem Krásné příklady lidové architektury jsou i v Brtnících.
Kousek za Kopcem začíná Národní park České Švýcarsko, což poznáte podle značky a hned několika příjemných změn. Zaprvé definitivně zmizí z cesty auta, zadruhé se objeví pískovcové skály nejrůznějších rozměrů a tvarů a zatřetí ubude i turistů (především motorkářů).
Je to asi tím, že část Česko Saského Švýcarska okolo Hřenska jich pojme tolik, že sem už nedorazí. Dalších pět až sedm kilometrů vede cesta opravdovou divočinou. Asi jsem měl štěstí, ale potkal jsem všeho všudy dva cyklisty, takže jsem si mohl užít klid, po jakém většina touží a kolikrát za ním putuje i mnohem dál, než je třeba.
Kyjovské údolí
Ovšem všeho do času. Další vesnicí na trase je Kyjov a tady se to turisty opět jen hemží. A není divu. Z Kyjova do Brtníků, nebo spíše po Turistický most (což je asi v půlce cesty) vede jedna z nejkrásnějších stezek, kterou NP České Švýcarsko má.
Navíc vyvrací u nás celkem běžný, i když falešný dojem, že skalní oblasti se hodí jen pro pěší turistiku. Pro cestu Kyjov - Brtníky je ideální kolo. Samozřejmě i tady budete muset občas z bicyklu slézt, protože některé vyhlídky jsou přístupné jen po schůdcích, nebo budete procházet příliš úzkými stezkami, ale to nevadí.
Cesta z Kyjova k Turistickému mostu
Nejznámější a nejpopulárnější atrakce na trase je asi Kinského vyhlídka, ale komu by se nechtělo trmácet nahoru, může si kousek od ní prohlédnout romantickou průrvu potoka s jeskyní zvanou Vinný sklep či Čertovu skálu s letitou „pamětní deskou“.
Po celou cestu pojedete okolo potoka, který je vlastně říčkou a nazývá se Křinice. Tato říčka o celkové délce asi 30 km protéká částečně naším územím a částečně Německem a v délce sedmi kilometrů tvoří státní hranici.
To nejkrásnější z Kyjovského údolí končí u Turistického mostu, který postavili skutečně turisté, a to již v roce 1908. Z mostu zpátky do Šluknova už nejde zabloudit, takže šťastnou cestu a užijte se zdejší pohodový kraj. Další tipy na www.mesto-sluknov.cz.


description: Na rozdíl od svých sousedů Karlových Varů a Mariánských Lázních jsou Františkovy Lázně méně okázalé a i celkově menší. To jim však u mnohých turistů přidává na atraktivitě. Kouzelný cyklovýlet začneme v parku a skončíme v jenom z nejkrásnějších českých akvaparků.

title: Skoro léčivá cyklojízda: Přes Ameriku kolem Motýlího domu až k bahnu

maintext:
V okolí Chebu vždy pramenilo mnoho kyselek a za středověku bylo běžné, že každá vesnice měla svůj pramen. Ten nejznámější chebský byl od roku 1603 znám jako Slatinná kyselka a už tehdy jej doktoři doporučovali jako léčebný prostředek. Časem se dokonce proslavil jako nejúčinnější pramen v Evropě a k Chebu se sjížděl celý svět.
Slibný rozvoj sice přerušila třicetiletá válka, ale voda se rozvážela i poté do celé Evropy v keramických lahvích a popularita pramene rostla, což bohužel neznamenalo i růst lázní, spíše naopak. Boje o turisty mezi chebskými hostinskými a sedláky z okolí pramene vedly postupně k zániku lázní.
Teprve na konci 18. století jejich slávu obnovil doktor Adler, který za vydatné pomoci císařského dvora donutil chebské radní ke stavbě osady přímo u pramene. Tím vznikly samotné lázně. Papíry byly podepsány 27.4. 1793 a to je i datum, které můžeme považovat za vznik Františkových Lázní. Slatinný pramen je přejmenován na Františkův, jako důkaz vděku císaři Františku I. za jeho podíl při vzniku lázní.
Františkovy Lázně
Léčí nejen pramen, ale i prostředí
Dnes se ve Františkových Lázních léčí především nemoci srdce, krevního oběhu, gynekologická onemocnění a problémy pohybového aparátu. Léčba zahrnuje slatinné koupele, slatinné zábaly, plynové injekce, uhličité koupele a stejně jako v minulosti léčí i samo prostředí. Nádherné lázeňské domy převážně ve stylu historismu a klasicismu jsou ověšeny květinami, na rozdíl třeba od Karlových Varů se tu stále mluví převážně česky a panuje tu klid, nádherný, božský klid.
Samotnou kapitolou jsou pak zdejší parky, na počátku 20. století tu bylo 200 hektarů parků, dnes je to trošku méně, ale i se zdá, že jsou všude. V parku tudíž musíme zákonitě začít i náš cyklovýlet.
Ze Sadů u Františkovy promenády vyrážíme, jak jinak než parkem, směrem k Americe. Ne že bychom se chtěli vydat přes moře, ale k vodě míříme. Amerika je totiž velký chovný rybník s ostrovem, který slouží jako hnízdiště a tahová zastávka celé řady různých vodních ptáků, mezi nimiž je mnoho druhů kriticky ohrožených i v rámci celé Evropy. Celá oblast je zároveň přirozeným biotopem, proto byl ostrov v roce 1990 i s větší částí rybníku vyhlášen jako přírodní rezervace.
U rybníka je malá pláž a půjčovna loděk, na břehu krásná hrázděná stavba, přímo u vody je romantická výletní restaurace a celou idylu doplňuje malá zoologická zahrada. Co víc si přát? Třeba hrad? Jak je libo, je odsud jen pět kilometrů a cestou k němu budete míjet dřevěnou pozorovatelnu, ve které se určitě zastavte, na jejích ochozech jsou vyobrazeni všichni zde žijící či alespoň někdy prolétnuvší ptáci a navíc je na ně (na ty přítomné) z pozorovatelny krásně vidět.
Gotický hrad a Motýlí dům
Hrad Seeberg stojí ve vesničce Ostroh, která je sama o sobě velice půvabná, ale mimořádnosti jí dodává zdejší hrad. Tyčí se tu již od 12. století, což by mu na kouzlu možná nepřidalo, ale v roce 1990 byl kompletně a velice vkusně zrekonstruován a dnes je tu několik stálých expozic a z věže i krásný výhled do okolí.
Pokračujte pohodovou cestičkou přes obec Hazlov, Vojtanov a Žirovice do obce Kateřina. V Žirovici si rozhodně udělejte malou zastávku. Ne že by vesnice byla nějak kouzelná či zajímavá, ale uprostřed ničeho se objeví nenápadný domek, který nese název Motýlí dům – a právem. V přízemí jsou stovky vypreparovaných jedinců od těch nejmenších až po ty údajně největší na světě a v patře, si dalších pár stovek motýlů všech barev volně poletuje, můžete je pozorovat z bezprostřední blízkosti, klidně je i fotit. Už jsme byli na Americe, tohle připomíná trošku Afriku, ale tím to rozhodně nekončí.
Národní přírodní rezervace Soos
A nakonec něco hlavně pro děti
Národní Přírodní Rezervace SOOS patří mezi nejvýznamnější přírodní rezervace v Česku. Na ploše 221 hektarů se rozkládají rozsáhlá rašeliniště, minerální slatiniště a bublající bahenní sopky, tzv. mofety. Jde o pozůstatky řas a rozsivek, které tu žily v minulosti a postupem času vytvořily bezmála sedm metrů silnou vrstvu křemeliny, tzv. křemelinový štít.
Další velkou atrakcí je místní úzkokolejná dráha Kateřina, kterou se zde můžete i svézt. V pavilonu s expozicí Dějiny Země najdete modely dinosaurů v životní velikosti a velkoplošné reprodukce obrazů Zdeňka Buriana, legendárního českého umělce specializujícího se na období druhohorních prehistorický ještěrů. Do cíle zbývá pár kilometrů, takže poslední tip na závěr. Jeden z nejkrásnějších vodních aquaparků u nás stojí ve Františkových Lázních, jmenuje se AquaForum a tvoří ho venkovní i vnitřní bazény, vířivky, sauny a masáže, prostě ideální zakončení povedeného cyklovýletu.


description: Erika Daňková je třicetiletá Češka, která se před lety odstěhovala na Nový Zéland. Chtěla se naučit anglicky a posunout svou hereckou kariéru. Nakonec ji ale u protinožců potkalo několik nepříjemných tragédií. Jednou z nich je i smrt kamaráda ze Slovenska.

title: Češka na Novém Zélandu: sen o krásné zemi se jí proměnil v horor


description: Stačí zaparkovat v posledních českých vesničkách pod hřebenem Lužických hor a to nejlepší z německých Žitavských hor máte v dosahu dvou středně náročných, okružních pěších výletů. Vydat se ně můžete třeba z Krompachu, který je pozoruhodný dochovanými hrázděnými domy a třemi památkově chráněnými tisy.

title: Žitavské hory: kameny s vůní fialek a výhled z Německa na Krkonoše

maintext:
Pozoruhodné pískovcové útvary, skalní města s vyhlídkami i nepřehlédnutelné památky po třetihorní vulkanické činnosti vás budou provázet při toulkách Žitavskými horami. Tato krajinářsky pestrá a velmi malebná oblast se rozkládá na severní, německé straně Lužických hor a s naším územím je spojena hustou sítí značených turistických stezek i místních komunikací.
Hvozd vonící po fialkách
Hned za posledními domy Krompachu se zdvihá nepřehlédnutelný, 750 vysoký Hvozd (Hochwald), což je trachytový dvouvrcholový hřbet připomínající stolovou horu. Podobně jako další vysoké kopce Lužických hor vznikl erozí podpovrchového vulkanického tělesa. Trachyt je k vidění v suťových polích, balvanových proudech a rozvlečených blocích na strmých okrajových svazích vrcholového hřbetu.
Trachytová hora Hvozd Parní vláček do Oybinu
Typická šedozelená hornina porostlá lišejníkem a řasami údajně vonící po fialkách se v minulosti na Hvozdu prodávala jako suvenýr pod názvem fialkový kámen. Hvozd je zalesněný převážně bukovými a modřínovými porosty, na okrajových skalnatých svazích rostou břízy a jeřáby s hojnou borůvkou. Smrky ve vrcholových partiích podlehly imisním vlivům průmyslových exhalací.
Vrchol Hvozdu se dvěma chatami a jednou rozhlednou je velmi vyhledávaným výletním místem, zejména turisty z Německa. Z letoviska Oybin sem dokonce jezdí elektrický vláček. Z mnoha výstupových tras je nejhezčí právě červeně značená stezka z Krompachu kolem památných tisů. Míří na vyšší jižní vrchol a v závěrečném strmém úseku stoupá přes balvanové suťové pole po kamenných schodech upravených již v roce 1787. Stezka ústí na vyhlídkovou terasu před chatou Hochwaldbaude, odkud se otevírá neopakovatelné panorama českého vnitrozemí. Za výhledem do Německa je třeba popojít k rozhledně na severním vrcholu, která vznikla roku 1892 zásluhou přírodovědného spolku Globus ze Žitavy.
Žitavské hory a Oybin ze Scharfensteinu
Hrnčíř a Ostrý kámen
Po sestupu z Hvozdu do silničního sedla Kammloch začíná pískovcová část Žitavských hor. Německé značení je hodně husté a trochu nepřehledné, ale člověk si brzy zvykne. Je třeba držet se hřebenové partie, nescházet do údolí ani vpravo ani vlevo a sledovat směrovky s názvy Scharfenstein a Töpfer. To jsou totiž místa, která byste určitě neměli minout. Postupně se vlevo z několika míst odkrývajívýhledy zpět na Hvozd a do údolí s úchvatným, romanticky položeným městečkem Oybin, nad nímž vyrůstá pískovcová skalní kupole se zříceninou hradu. Cestou si můžete shora prohlédnout rovněž jednu ze dvou lužickohorskýchviaferrat nazvanou AlpinerGrat, jež je klasifikována obtížností C/D.
Největší krajinářskou lahůdkou je ovšem skalní útvar Scharfenstein neboli Ostrý kámen. Mohutná skalní věž z tvrdého prokřemenělého pískovce převyšuje temeno hřbetu o 25 metrů a výrazně ční nad okolní smrkové a modřínové lesy, které prosvětlují a oživují březové porosty na skalách. Vzrušující výstup po železných žebřících končí na zábradlím opatřené vyhlídce, která nabízí kruhový rozhled. Za příznivé dohlednosti lze spatřit Krkonoše, Jizerské hory a Ještěd.
Další krásné skalní vyhlídky se vyskytují na okrajích pískovcové plošiny Töpfer (Hrnčíř) vzdálené půlhodinu chůze. Z jedné je vidět k západu na Oybin, z druhé k severu na město Žitavu a ze třetí k východu do Čech. Plošinu brázdí četné drobné rokle a zdobí menší skalní útvary. Nejznámější je Felsentor (Skalní brána) u výletní restaurací Töpferbaude.
Přes Oybin k Jánským kamenům
Na pískovcové plošině Töpfer Žitavské hory v podstatě končí a padají příkrým svahem k severu do Žitavské pánve. Zde je proto nutné obrátit směr pochodu a zamířit zpět na jih do Čech, přičemž není možné minout překrásné městečko a letovisko Oybin (česky se píše i Ojvín) ležící v samém srdci Žitavských hor. Sestupových tras z Töpferu se nabízí hned několik. Zajímavou variantou může být také pokračovat k severu do Olbersdorfu, odkud jezdí do Oybinu po úzkorozchodné železnici parní vlak umocňující romantický duch Žitavských hor. Chce to ale zjistit si předem spoje.
Pískovcový skalní útvar Orgel (Varhany) u Jonsdorfu
V Oybinu je cítit příslovečný německý pořádek a pečlivost, vše je vypucované, udržované a tradiční. Prostě radost pohledět! Kromě světských i sakrálních památek stojí za pozornost hrázděné domy typické pro lužickou oblast.
Nejkratší cesta do Čech v délce cca 3 km stoupá z Oybinu vilovou čtvrtí a posléze loukami k vesničce Hain. Nad ní přímo na státní hranici se v lese ukrývá nenápadná přírodní památka Jánské kameny. Jedná se o čedičové skály v podobě skalních zdí, které představují pozůstatky deskového tělesa žíly, vyplňující původně vertikální puklinu v křídových pískovcových souvrstvích. Působením eroze byly měkčí pískovce odstraněny a tvrdší vulkanická hmota začala vyčnívat jako úzká zeď nad okolní terén. Místy jsou na čedičových skálách patrné čtyř až šestiboké sloupce připomínající naskládaná polena v hraně dříví. Před druhovou světovou válkou sloužily Jánské kameny jako vyhlídka a stál u nich hotel. Dnes jsou schovány v lese. Jejich zapomenutou existenci a minulost připomíná naučná stezka z 1 km vzdáleného Krompachu, kde náš okružní výlet po Žitavských horách začal.
Není žíla jako žíla
Vulkanické žíly pronikající napříč pískovcovým souvrstvím jsou pro Žitavské hory velmi typické. Ve skalním městě Jonsdorfer Felsenstadt (rovněž v dosahu jednodenního pěšího výletu z Krompachu nebo Dolní Světlé) mají však podobu zcela jinou než na Jánských kamenech. Vulkanická hmota tu měla převážně znělcové složení a přeměnila se chemickým zvětráváním na měkký světlý jíl. Namísto skalních zdí tak v pískovcích vznikly hluboké a úzké rozsedliny. Jedna typicky vyvinutá se nachází u známého skalního hřbetu Nonnenfelsen (Jeptišky). Jinde se dokonce na pískovcích při kontaktu s čedičovými žílami vyvinula unikátní tence sloupcovitá odlučnost. Nejlépe patrná je na skalním výchozu příznačně pojmenovaném Orgel (Varhany).
Může se hodit Mapa: KČT 1 : 50 000 č. 14 – Lužické hory Jak se tam dostat: Bez vlastního auta je to problém. Do Krompachu nebo Dolní Světlé jezdí jedna autobusová linka z Nového Boru přes Cvikov. O víkendech ovšem sporadicky.
Pokud pojedete autem, je třeba se dostat na silnici E 442 Nový Bor – Jablonné v Podještědí a z ní odbočit směr Mařenice - Krompach
Vlivem tepelného působení pronikajících vulkanických žil docházelo zároveň k prokřemenění a zpevnění okolní pískovcové hmoty. Ta získala nejenom vyšší tvrdost a odolnost vůči zvětrávání a erozi, ale také mechanické vlastnosti suroviny ideální pro výrobu mlýnských kamenů. Za tímto účelem vznikly v okolí Jonsdorfu čtyři lomy, v nichž se pískovec těžil po dlouhou dobu v rozmezí let 1560–1918. Mlýnské kameny o průměru 0,6 až 2,7 m se odtud vyvážely do Anglie i do Ruska. Dnes jsou v lesích ukryté jámové lomy ohraničené vysokými kolmými stěnami a přístupné úzkými skalními rozsedlinami pro svou mimořádnou atraktivnost propojené trasou naučné stezky.


description: Omán je jedna z nejkrásnějších zemí, jaké jsme kdy navštívili, a je doslova rájem stopařů a batůžkářů. Stejně tak není problém si kdekoli půjčit auto. My jsme tuto možnost využili právě na jihu Arabského poloostrova, a cesta ze Salalahu do Mughsaylu se nakonec stala mnohem větším dobrodružstvím, než jsme čekali.

title: Do země proroků. Omán je oázou rozpáleného Arabského poloostrova

maintext:
Omán, jedna ze zemí Arabského poloostrova, je ropná velmoc tvořená především pouští. V mnohém je podobná a přesto tolik odlišná od svých sousedů. Prakticky veškeré bohatství země se vkládá do obyvatel, služeb a infrastruktury.
Ománci jsou bohatí a šťastní, a nejspíš proto i velmi pohostinní k druhým. Na rozdíl od Saúdské Arábie, kam je problém se vůbec dostat, i nestálého Jemenu s trvající hrozbou občanské války, vás v Ománu přivítají s otevřenou náručí.
Druhé největší město Ománu, Salalah (Salála), se během letních měsíců stává vyhlášenou rekreační oblastí pro rozpálený Arabský poloostrov, neboť sem zasahují monzunové deště a mění Dhofarskou vysočinu v zelenou oázu plnou divokých řek a vodopádů.
Toto období má arabské označení khareef a místní o něm básní se zasněným pohledem. Avšak i po zbytek roku se krajina s proschlou vegetací výrazně liší od zbytku země a je zde co objevovat.
Za ománským kadidlem
Půjčoven aut je v Salalahu mnoho, výběr bohatý a podmínky prakticky totožné. Půjčujeme si to nejlevnější, co mají, Hyundai Accent na 24 hodin za 10 ománských rialů (cca 600 Kč). Auto je pojištěné, s automatem, limit 225 km. Každý další najetý kilometr nás bude stát 50 baiza (cca 3 Kč). Majitel půjčovny nám věnuje i praktickou mapu města a okolí.
Kadidlovníková plantáž
Prvním cílem je wádí Dawkah, proslavené pěstováním kadidlovníků pravých, jejichž míza je již po staletí významným obchodním artiklem Ománu. Stoupáme po luxusní dálnici č. 31 do útrob Dhofarské vysočiny a čekáme údolí zarostlé hustými háji keřovitých stromů.
Trochu nás tedy zaskakuje plotem obehnaná plantáž se stromky vysázenými v pravidelných rozestupech, jako podle pravítka. Dá se ale mezi ně aspoň sejít a detailně si je prohlédnout.
Cesta za prorokem
Na naší mapce je vyznačena spousta míst nesoucích v názvu slovo Ayn, tedy „pramen“. Na všechny nemáme čas, ale aspoň k jednomu se na zkoušku vydáváme. Pramen Ayn Garziz (někde jako Jarziz) na okraji města je perfektní lokalita na rodinný piknik, který východní národy tolik milují. Nebo aspoň krátký odpočinek, při kterém nám dělají společnost barevní ptáci lejskovci a lenošivé vážky.
Pokračujeme horami s úžasnými výhledy do hlubokých údolí, až dorážíme ke zdánlivě zapomenuté Jobově hrobce (An Nabi Ayub). Job se objevuje v Bibli, Koránu i Tóře, vždy jako Satanem zkoušený a trpící muž, který přišel o své postavení, zdraví i rodinu, avšak ve víře v Boha nepolevil a následně za to byl odměněn.
Hrobka proroka Joba
My nacházíme lesklým suknem potažený sarkofág, otisk prorokova chodidla ve skále a na zdi hrobky zajímavý rodokmen začínající Adamem, na kterém jsou jako proroci znázorněni i Job a Ježíš. Zahradou s hrobkou nás provází místní děda a osvětluje nám i záhadu ruin „chybné“ mešity. Pochází z doby před Mohamedem (7. století), kdy náboženským sídlem nebyla Mecca, ale Jeruzalém, a proto mihráb, výklenek určující směr modlitby, ukazuje na sever místo na západ.
Při loučení nás děda ještě posílá k nedalekému prameni, který je podle pověsti léčivý. Zkoušíme, jestli se nějaké hojivé účinky přenesou na naše záda a ramena, tolik namožená nošením těžkých batohů.
Neplánovaný offroad
S přicházejícím soumrakem musíme při jízdě dávat pozor na volně se procházející velbloudy, vypadají jako přízraky. Potřebujeme z hor zase sjet na pobřežní dálnici do Mughsaylu. Mapa ukazuje jedinou cestu, začínáme klesat.
Jenomže asfalt mizí, povrch „měkne“ a my končíme nad prudkým štěrkovým svahem. Kdesi hluboko pod námi rachotí těžké bagry, zakousávají se do skály a staví silnici, která tu měla dávno být! Zkoumáme cestu pěšky, s baterkami a překvapujeme dělníky, ti nám ale potvrzují, že to jde sjet i bez 4x4.
Jeden z nich se vydává s námi a uklidňuje nás jeho nezájem. Sedí vzadu, čte si Facebook a jen občas zvedne hlavu a prohlásí „šuvej“, tedy „dál.“ Auto klouže ze svahu po písku, naráží na balvany, špatně se ovládá. Jsme smíření, že se tu zřítíme a naše cesta skončí. Záchrana přichází ze zadní sedačky. Dělník, který vidí naše zoufalství, sám usedá za volant a z pekla rozestavěné silnice nás bezpečně vyvádí.
Velbloudi se na večer stahují k napajedlům ve vesnicích. Wádí Darbat se stejnojmennou říčkou
Napumpovaní adrenalinem svištíme nocí, už po rovné a široké dálnici. Je čas najít si místo na přespání. Mapa nabízí vyhlídkové místo za vesnicí Aftalqut, tak tam odbočujeme a ocitáme se na pláni nad vysokými útesy. Děláme si táborák a ohříváme večeři, stavíme stan a provádíme noční fotografické pokusy. Probouzí nás vycházející slunce a lákavé šplouchání moře, a tak si na liduprázdné pláži dopřáváme ranní koupel.
Za gejzíry
Okolí Mughsaylu nabízí překrásnou pláž, ale především dramatické pobřeží zformované přírodními silami z černých skal i bílých vápencových útesů, které omývá tyrkysové moře. V mohutné skalní plošině vznikly působením mořského příboje svislé průduchy, tzv. blowholes, kterými je voda hnána silou vzhůru a vznikají efektní gejzíry.
Mughsayl - zátoka s průzračnou tyrkysovou vodou
Bohužel moře má sílu k vytvoření gejzírů jen v období khareefu, a tak se tryskající vody nedočkáme, ovšem hukot vzduchu hnaného průduchy také stojí za to. Zklamaní rozhodně nejsme i z dalších důvodů. V průzračných zátočinách se nám daří zahlédnout delfíny a pozorovat mořské želvy hledající v mělké vodě něco k snědku.
Další tipy
V okolí Salalahu je kromě popsané trasy mnoho dalšího k vidění, ať jsou to hrobky proroků, početné krasové jeskyně, kterými je Omán proslaven, i další historická místa.
Za návštěvu stojí wádí Darbat s celoročně tekoucí řekou, menším vodopádem na ní i mohutným kamenným vodopádem nedaleko. Nejen geology nadchnou početné sinkholes, jeskyně s propadlými stropy, například Atayr nebo jedna z největších, Teiq.
Ve wádí Hinna, jednom z mála míst mimo Afriku a Austrálii, rostou staleté baobaby. A rozhodně není od věci se zastavit na rozsáhlém hřbitově rybářského městečka Mirbat a vzdát úctu proroku Mohamedovi Alímu. Právě on totiž podle legendy zajistil oblasti Salalahu dva měsíce dešťů v roce, díky nimž je dnes tolik odlišná a populární.