description: Po dovolené, která je z pohledu psychologa pro rodiny kritickým obdobím roku, přichází začátek školního roku. A s ním i stres a nejrůznější poruchy učení a chování našich děti, které je třeba řešit. „Radím trpělivost a nadhled,“ řekla psycholožka Milena Bučková pro magazín Ona Dnes.

title: Inkluze není pro děti vždycky přínosem, tvrdí dětská psycholožka

maintext:
Proč je dovolená tak riziková?
Hodně pracujeme, děti chodí do družin a na kroužky, ani víkendy nebývají čistě rodinné, takže dovolená, kdy jsme spolu 24 hodin denně, je najednou něco nezvyklého. Často musíme pak řešit, co normálně neřešíme a místo odpočinku převládá stres.
Milena Bučková Narodila se před 58 lety
Vystudovala psychologii na FF UK
Zabývá se individuální psychoterapiía psychodiagnostikou dětí a dospělých, pomáhá s výběrem školy a zaměstnání, ale třeba také s poruchami příjmu potravy.
Spolu s odborníky na pohyb Alešem Tvrzníkem a Pavlem Sirotkem založila Centrum zdraví, pohybu a aktivního životního stylu Vital Praha.
Je vdaná, má dvě dospělé děti, vnučkuViktorii a dva sibiřské kocoury.
Míváte září plnou čekárnu rodičů prvňáků, kteří začnou pochybovat, jestli je měli poslat do školy?
Největší pochybnosti mají zhruba od května, kdy „hrozba“ nástupu do školy nabývá konkrétních rozměrů. Zvlášť když je znejistí příbuzní nebo kamarádi hláškami „tohle dělala moje Anička jinak“, nebo „tohle umí Honzík už dávno“. Nebo je pošlou ze školky do pedagogicko - psychologické poradny, tam dostanou o dítěti informace, které je nenapadly, a pak přijdou za mnou, protože chtějí druhý názor. Je fakt, že často doporučím odklad.
Proč?
Systém není optimálně nastavený: školy chtějí mít zpravidla do března jistotu, kolik dětí v září nastoupí. Ale za půl roku děti můžou udělat velký skok, nebo nemusí pokročit téměř vůbec. Nejsem Sibyla, abych to zjistila. Navíc psychologické vyšetření je jen vyšetření, mělo by se dávat do kontextu se zkušenostmi z rodiny a ze školky. Ani nadprůměrná inteligence není zárukou, že dítě dobře zvládne školu. Musí mít dozrálé i neintelektové oblasti, zrakové a sluchové rozlišování i paměť, prostorové vnímání, pozornost. Kdo neumí systematicky pracovat, podřídit se režimu, není emočně zralý, tak nezvládne, že ne všechno se mu vždycky daří, navíc třeba něco, co ho nebaví. Nejdůležitější je, aby děti neztratily chuť vzdělávat se už na začátku první třídy. Když prvňákovi po dvou týdnech v lavici řeknete „moc ti to nejde a navíc tě to nebaví, ale musíš to vydržet“, to je hrůza.
Jaké jsou první signály, že něco není v pořádku?
Dítě nosí poznámky, že vyrušuje, tvrdí o sobě, že je hloupé, o paní učitelce, že je zlá. Nebo je jen skleslé, bez života, nechutná mu. Je prostě jiné, každý normální rodič pozná, že se něco děje. Nejhorší je mávnout rukou, že to přejde. Doporučuju co nejdřív zajít za paní učitelkou. Jenomže některé nepoznají, že se něco děje, nejsou tak zkušené nebo vnímavé. V tom případě bych zamířila za psychologem. Setkala jsem se i s tím, že učitelka problémy nemohla vidět, protože dítě plnilo, co má, spolupracovalo se spolužáky, odpadlo až doma, jako kdyby mu došly baterky. Spousta dětí se dokáže přizpůsobit, chovat se, jak se od nich očekává, ale za cenu velkého vyčerpání, poruch chování nebo psychosomatických potíží: bolí je břicho, hlava, pomočují se.
Nebojí se rodiče stigmatu „tak malej a budu ho tahat k psychologovi“?
Ve velkých městech ne – soudím podle svého plného diáře a počtu dětí, které mám v péči. Důležité je přijít včas. Největší nápor mám na jaře, kdy už jsou problémy tak velké, že jejich odstraňování je daleko těžší.
Co by dětem, které mají nějaké hendikepy, pomohlo lépe uspět?
Přípravné ročníky, říkám jim nulťáky. Dětí je tam méně, věnuje se jim speciální pedagog, který s nimi pracuje na tom, co potřebují rozvíjet, mají režim jako opravdoví školáci, takže mají čas zvyknout si. Pak se dělí: jdou do běžné první třídy, nebo do nějaké se speciálním režimem, když se vykrystalizuje vážnější problém. Přípravných ročníků by mělo být víc, spousta problémů by se odstranilo. Bohužel dnes se stává, že dítě dostane odklad, ale nikdo s ním systematicky nepracuje. Pokud nedozraje, buď jde do školy a trápí se tam, nebo dostane ještě jeden odklad. Jsem přesvědčená, že lepší je jít do školy později než dřív.
Přitom rodiče bývají často podezíráni z pohodlnosti: že odkladem chtějí sobě i dítěti oddálit povinnosti.
Samozřejmě i takoví rodiče jsou. Žádný sytém není imunní vůči zneužívání. Ke mně se dostávají děti, které se potkají s nějakým problémem, většině z nich u odklad doporučuju, protože škola je hodně náročná, způsob života taky. Jakmile dítě není na školu připraveno, má zaděláno na dlouhodobý problém. Chápu, že zařídit na každé škole přípravné ročníky pro polovinu budoucích prvňáků, by bylo drahé, ale ve výsledku by se to vyplatilo.
Narážíte na plánovanou inkluzi – zapojení různě handicapovaných žáků do běžných tříd?
Ano. Jedna moje známá učitelka, podle mě pedagog duší i tělem, bohem políbený, tvrdí, že inkluze brzdí inteligenci národa. Když má ve třídě šest dětí, které potřebují zvláštní péči, nemůže rozvíjet ty nadané. Nestor české dětské psychologie, profesor Matějček, nám na vysoké škole říkal, že integrace je skvělý nápad, ale musí se s ní umět pracovat. Integrace za každou cenu není vždy přínosem.
Protože i hodně inteligentní mají nárok postupovat „svým“ tempem?
Mají. Málokterá škola jim to umožní, protože jít svým tempem neznamená dělat práci navíc. Inteligence neznamená, že dítě je zralé na to, aby studovalo samo, napřed, víc do hloubky. Toho není často schopný ani žák druhého stupně, natož prvního. Musíme je korigovat, vést, zařídit, aby se nenudilo a rozvíjelo se. Měl by se jim věnovat někdo jako žákům s IQ 90 a ADHD.
Myslíte, že inkluze nadělá zlou krev?
Zažila jsem, jak integrace chlapce na vozíku celou třídu stmelila a posunula, jak o něj pečovali. Jedno dvě hendikepované děti ve třídě učitelka zvládne, ale když jich je víc? Taky záleží, o jaký hendikep jde - když se jí sejde několik hyperaktivních žáků s ADHD a dětí z problémových rodin, což je v této době typické, nedivím se pak rodičům, kteří ve snaze zajistit plnohodnotné vzdělání chtějí dostat děti do výběrových jazykových tříd a víceletých gymnázií.
Tím pak klesá úroveň běžných tříd.
Právě. Existují třídy pro děti s poruchami učení, kterých je podle mě málo. Tam jsou děti s rozdílným intelektem. Dítěti, které má poruchu většího rozsahu, bude líp ve třídě, kde je málo žáků a individuálnější přístup. I když bude mít vysoké IQ - tím, jak se mu bude učitelka věnovat víc, bude pracovat svým tempem. Jakmile bude ve třídě s dalšími pětatřiceti dětmi, jeho chyby a problémy o to víc vyniknou. Nerozvine se tam, ale zneurotizuje.
Několikrát jste zmínila ADHD, ale rodiče často své nevychované spratky omlouvají, že mají právě tuhle poruchu.
Do zpráv některých klientů zaťatě píšu „postaru“ LMD, tedy lehká mozková dysfunkce, protože ADHD není diagnóza pro každé dítě s dysfunkcí. A takové děti, které rodiče nenechají růst jako dříví v lese, jsou jiné než ty nevychované. Dítě s ADHD je neklidné, jako by jím probíjel proud, ale pokud mu rodiče nastavují hranice a režim, nemusí z něj být spratek, který dospělým skáče do řeči, ničí věci, obtěžuje všechny v restauraci. I ve třídě, protože má problém s uznáváním autorit. Pokud žák prvního stupně řekne učitelce „ty krávo, polib si prdel, tohle já dělat nebudu“, je to problém rodiny, ne jeho případně poruchy.
To je ale výjimka, ne?
Je. Ale že dítě řekne učitelce, že je blbá, nebo ať si trhne nohou, tak vzácné není. To si přece nemůže vůči autoritě dovolit. Pokud nemá vzácný Tourettův syndrom, který se projevuje právě nekontrolovatelným chováním, tiky a puzením k například výkřikům sprostých slov. Ale i pokud je dítě senzitivní, úzkostné, má ADHD a navíc je ve stresu, může se dostat do stavu, kdy začne nadávat. Jeden můj pacient, když se po něm něco chtělo a neúměrně se na něj tlačilo, začalo z něj lítat „do prdele, jdi do prdele, do prdele...“ Vnímavý učitel by měl poznat, že taková agrese je zaviněná stresem a řešit to jinak než u agresivního rozcapence, který nemá mantinely.
Proč je někteří rodiče neumí nastavit?
Často z pohodlnosti. Když mantinel nastavíme, musíme kontrolovat jeho dodržování. A to je otravné, jednodušší je nechat potomka být, nehandrkovat se s ním. Dnes tak populární metoda líného rodiče přetekla z humoristické knížky do běžného života a mnohdy se smrskla do pokynu „hraj si s mobilem“. Pak za mnou přijde zoufalá matka s osmiletým synem, že si s ním neví rady. Neví, protože si z něj vychovala, nebo vlastně nevychovala, cara. Častý problém taky je, že rodiče se ve výchově neshodnou.
Nějaký druh dysfunkce - tedy poruchy čtení, psaní, počítání, případně chování, má dnes snad každé druhé dítě. Jak je to možné?
Mozek je orgán složitý a neznám nikoho, kdo by neměl nějaké drobné deficity, dle mého dokonalý mozek neexistuje. Dysfunkce se dědí a navíc způsob života je daleko hektičtější, méně vnímavý vůči tělu, pohodě, připočítat musíme vliv prostředí, léků, chemie. Důvodem jsou i čtyřicetileté matky, dvojčata z umělého oplodnění, udržovaná těhotenství – zachrání se miminka, která by před deseti lety nepřežila, anonymní dárci spermatu projdou zdravotními testy, ale ptá se je někdo, jestli se jim nepletla písmenka? Pak stres z toho, že deset let nemůžu otěhotnět, a životní styl: jestliže patnáct let kašlu na zdraví, kouřím, piju, jím, co mi přijde pod ruku, možná i užívám drogy a pak si myslím, že během roku se mi tělo vyčistí, abych otěhotněla a porodila zdravé dítě, jsem na omylu. Když k tomuhle všemu připočteme málo pohybu, nadměrné vysedávání u počítače a mobilu, tedy přetěžování pouze některých oblastí našeho těla, jen se problémy podporují.
Jak dneska vypadá typická česká výchova?
Je rozvolněnější než dřívější vláda pevné ruky. Tvrdím, že výchova je nejtěžší práce v životě člověka, protože trvá 24 hodin denně, spoustu let a potomka nemůžeme vypnout a postavit do kouta, když jsme unavení. Všichni si neseme vzorce ze svého dětství, s některými nejsme spokojení, podle toho bychom měli uzpůsobit výchovu svých dětí. Razím jednu zásadu: rodiče by každopádně měli být autoritou. Největší chybou je chtít být s dětmi kamarád - kamarádů si dítě najde během života spoustu, rodiče jsou jen jedni. Musí od malička nastavovat mantinely chování a jednání, pokud je dítě nemá, obrací se to v první řadě proti němu: když je protivné, nezvladatelné a sobecké, je mezi vrstevníky neoblíbené, nikdo s ním nechce sedět v lavici a jezdit na výlety.
Pořád platí, že je nejdůležitější vlastní příklad?
Samozřejmě. Pokyny, příkazy a zákazy jsou jen doplňkem stmeleného rodinného života - učení nápodobou funguje nejlépe. Dítě nasává, co se kolem něj děje. Nemůžeme ho vyhazovat od počítače, když nevidí tátu jinak než před monitorem. Děti by měly vyrůstat s otcem a matkou, nejsem zastánce sjednocení rolí žen a mužů, nelíbí se mi přehnaná emancipace. To neznamená, že otec si nemůže stoupnout ke sporáku a maminka nepřiťukne hřebíček. Ale matky, které se snaží dokázat, že zvládnou všechno a muže nepotřebují, nejsou pro děti dobrý vzor. Výchova by se z rodiny měla propojovat do širší rodiny a dalšího sociálního prostředí: s přáteli, školkou, školou.
Jak jste děti vychovávala vy?
Myslím, a moje dnes dospělé děti by mi daly asi za pravdu, že jsem byla hodně benevolentní a pečující mamina. Že jsem se snažila vidět věci i z jejich úhlu pohledu. Vzpomínám si, jak jsme s manželem jeli pro syna do internátu do Vodňan, když onemocněl chřipkou a paní vychovatelce se zdálo, jestli to není přehnaná péče u takovýho velkýho klacka, budoucího rybáře, který má být zocelený, pravila „no on je na vás Milan dost závislý“. To, že mu bylo sedmnáct, ale přece neznamená, že ho nechám s horečkou někde v internátě. Je přece skvělé, že chce stonat doma u mámy.
S manželem jsme ve výchově nebyli vždycky zajedno, to snad není ani lidské, ale nikdy jsme nešli proti sobě. V tomto směru je naše rodičovské svědomí čisté.
Říkala jste si v dětství „tohle dělat nebudu“ a pak jste se přistihla, že se chováte přesně jako vaši rodiče?
No jéje... Ale na rozdíl od mých rodičů, speciálně mé maminky, já si to vždycky uvědomila. Tatínek byl velmi empatický, chápající, obětavý - mám spíš jeho povahu...ale často říkám, hlavně, když jsem unavená: „Bacha, probouzí se ve mně moje matka...“. Byla to skvělá žena a snaživá manželka a máma, ale blíženec a moc nepřipouštěla jiný názor, dokázala se rychle naštvat. Byla jsem vychovávána dost přísně – a asi odtud i ta moje benevolence a snaha dětem umožnit se vyjádřit...
Jaká je dnešní generace rodičů?
Má to těžké, protože vyrostla v demokracii, zatímco její rodiče ještě v totalitě: měli striktně dané podmínky, neměli možnost vlastního rozhodování. Z té ohrady vylítli na ohromnou louku a mohli úplně všechno: studovat jakoukoli školu, pracovat v zahraničí, dělat kariéru bez ohledu na kádrový posudek... Byly to velké změny, spousta lidí je těžko zvládala a zároveň měli vychovávat děti. I metody výchovy přišly ze zahraničí různé, vzájemně si protiřečily. To nás šrotuje dodnes. Rodiče jsou hodně zaměstnaní, rozevírají se nůžky mezi státní sférou a soukromými podniky, tam se pracuje víc, než by mělo. Mě nevyjímaje, ale já už nevychovávám děti. Lidi jsou unavenější, předráždění, nemají tolik sil trpělivosti věnovat se dětem tak, jak by potřebovaly. Optimální je rovnice pořídím si dítě, bude pro mě po nějakou dobu na prvním místě.
Jak dlouho?
Ideální je, když muž vydělává tolik, že žena může zůstat s dítětem až čtyři roky doma. S tím, že manžel a rodiče hlídají, když si chce jít zacvičit nebo s kamarádkami na víno, aby se doma nezbláznila. Bohužel spousta mužů nechápe, že péče o dítě a domácnost je perpetum debile – mnohem náročnější, než chodit do práce. Radím chlapům, ať si to vyzkoušejí. Aspoň na pár týdnů.
Se čtyřletou mateřskou mě překvapujete: je proti současným trendům.
Vím, že většina rodin si to dovolit nemůže, nebo žena zůstat na mateřské tak dlouho nechce. Nejde zobecnit, že by každé dítě mělo zůstat do čtyř let doma. Jde o to, jak je připravené na vstup do kolektivního zařízení. Některé děti jdou s nadšením ve třech letech, jiné ve čtyřech s pláčem. Když se to láme přes koleno, zaděláváme na problémy i pak dál ve škole a jsme zase na začátku.
Mluvila jste o pomoci manžela s dětmi. Vždyť jsou společné, stejně jako domácnost.
Jak si to ta dvojice nastaví, takové to bude mít. Když ona ho obskakuje, on to bude vyžadovat, i když se narodí děti. Hodně záleží na tom, z jaké rodiny pocházejí. Pokud maminka jednoho byla kvočna opečovávající hnízdo a druhá řešila večeře stylem „vemte si něco v lednici“, pravděpodobně to křísne. Víc než křik a represe preferuju ženskou taktiku: muže do domácnosti vtáhnout, třeba i za přiměřenou odměnu.
Takové tanečky mi připadají ponižující.
Ale jsou účinné. Pochopitelně, lepší je na rovinu si promluvit, ale kdo z nás to umí, aniž by se debata zvrtla ve hádku a vyčítání? My Češi si neumíme vyříkat, co nám vadí. Zvlášť v rodině ne. Problém se neotevře, kličkuje se kolem něj, nehodí se karty na stůl. A když už se odhodláme, tak dialog se velmi často změní ve dva monology. To vidím v ordinaci každou chvíli. Co pak máme dělat s dětmi, když to neumíme mezi sebou? Být uražený je důkaz neschopnosti: zapouzdřím se, udělám okolo sebe poklop na syrečky, trhněte si všichni nohou. Žasnu, že někdo vydrží být uražený třeba měsíc. A co je nejhorší, dítě získá pocit, že takhle se řeší problémy.
Co radíte?
Zásadu dětské lékařky, ke které jsem kdysi chodila s dcerou: když se manželé nepohodnou, snažit se to vyřešit, než jdou spát, aby se do druhého dne probudili s čistým štítem. Nebo jak říkala: co kdyby se ráno jeden z nás neprobudil?
Spousta lidí i dnes, v jednadvacátém století, říká, že chtějí udržet nefunkční manželství kvůli dětem. Je to dobře?
Rozvod je řez do základní jistoty dítěte, ale než aby vyrůstalo v patologickém prostředí, je lepší, když se rodiče, kteří spolu nejsou schopní soužít, rozvedou. Nemusí jít o extrém jako rvačky, hádky a ponižování. Patologické je, i když z rodičů čiší chlad. Bohužel bych na prstech ruky spočítala, kde se manželé sice nenávidí, ale rozejdou se tak, aby to neodneslo dítě. Neuvědomují si, jak strašně na dítě působí, když nejsou schopni domluvit se.
Ideální vrchol domluvy je střídavá péče?
I když s ní souhlasí oba, pro dítě je nápor být jeden týden v jednom prostředí a než si pořádně zvykne, stěhuje se. Léta tvrdím, že když už střídavá péče, tak ať se u dítěte, které bude bydlet v jednom bytě, střídají rodiče. Chtěla bych vidět, který dospělý by to dal, pořád pendlovat. Přitom po dítěti to chtějí, nikdo se ho neptá. Vůbec si nedovedu představit, že bych to absolvovala. Jsem zastánce volného režimu, domluvy. Typu „zítra se budu s tátou učit matiku a zůstanu u něj spát“.
Co je pro dítě po rozvodu nejhorší?
Když rodiče neplní, na čem se poslu dohodnou. Extrémní je, pokud ho jeden z nich odstřihne, úplně se o něj přestane zajímat. Častěji otec, ale zažila jsem i takové matky. To je velká ztráta, protože dítě je s matkou přirozeně propojené od prenatálního vývoje. Takové dítě pak hledá důvody, co provedlo, že ho maminka nemá ráda. Nebo si ji začne naopak idealizovat a dělá peklo tátovi, který ho má v péči, a jeho nové partnerce.
Čtěte v pondělí Módní trendy: jak vznikají a kdo určuje, co se bude v našich obchodech s módou prodávat.čtěte v příloze MF DNES Ona Dnes.
S jakými problémy k vám lidé chodí nejčastěji dospělí?
Jsou unavení, úzkostní, nemůžou spát. Alfou a omegou všeho je životní styl. Člověk je jako soustava ozubených koleček, která potřebuje podmínky k tomu, aby pořád do sebe zapadala. Pravidelně jíst, pít, spát, přiměřeně se pohybovat, zažívat příjemné věci. To je základ, ke kterému se postupně přidává škola, studium, práce, manželství, děti... Ale základ je péče o sebe. To neumíme a hrozně těžko se to učíme. Vedle chroustání vědomostí bych do škol zavedla bych povinný předmět Péče o sebe: co potřebuju, co mi dělá dobře, co ne, na co si dávat pozor. V dospělosti bychom to dělali automaticky, bez výmluv, že nemáme čas. S autem jezdíme pravidelně do servisu, na sebe kašleme, takže si utavíme motorky. Cítíme hlad a řekneme si „nene, ještě tohle potřebuju dodělat“. Takže jedeme na rezervu. Pak si koupíme speciální hodinky, které nám zapípají, že máme vstát a udělat deset dřepů.
Chodíme do posiloven, jezdíme na wellnes víkendy....
To je fajn, ale jsme v práci do večera, skočíme do výtahu, pak do auta, dojedeme do fitness, tam se zničíme a zase do auta. A víkendem se odměníme jednou za měsíc. Co se týká dovolené, kdo dneska jede na tři týdny v kuse, aby si opravdu odpočinul? Nejde jen o manažery, uštvaná je dneska každá druhá prodavačka.
První porevoluční generace budovala kariéru, byla ochotná pracovat šestnáct hodin denně. Dnešní mladí chtějí víc času pro sebe, koníčky, rodinu – klidně za cenu nižšího platu.
Mně do ordinace chodí ti uštvaní. Terapii s novým pacientem začínám životním stylem. Úzkostí a depresí nezbavím člověka, který spí čtyři hodiny denně, nesnídá, pije jedno kafe za druhým a žádnou vodu, celý den sedí u počítače, první jídlo má ve čtyři... Množí se případy, že lidi kolabují v práci. Dušují se, že ta panická ataka přišla z ničeho nic. Jo? A jak poslední léta žije? A co udělá, když ho bolí hlava? Vezme si prášek nebo panáčka. Tělo nám dává signály, my je nevnímáme. Každý člověk funguje jinak, potřebuje životní styl nastavit svým ozubeným kolečkům na míru. Jinak se zadřou nebo polámou. Vedle ordinace mám Centrum Vital – někdy tam vezmu své úzkostné pacienty, kteří špatně jedí, pijou a vůbec podivně žijou, proměřím jim skladbu těla a vidí hezky barevně, jak nemají ty správné tělesné komponenty. Tělo funguje v nouzovém režimu. Máme velké rezervy.
Vy ne?
Taky. Vím, že bych měla mít v poledne pauzu, pracovat méně hodin, mít víc času při sebe, víc spát. Ale nemám. Pak si můžu stoupnout před zrcadlo a říct si: “Blbko, nabralas osm kilo, necítíš se úplně dobře, špatně se ti běhá a můžeš si za to sama!“
Pokud si to uvědomujete, máte velkou šanci změnit to, ne?
Snažím se pracovat na tom. Přece všichni známe kovářova kobyla... Jsou ale věci, které si držím, jako je pravidelný pohyb, pitný režim a snaha upravovat ten denní režim, ale rezervy mám, to přiznávám.
Proč si psycholožka s nabitým diářem vezme hypotéku, aby otevřela centrum životního stylu?
Protože jsem s klienty hledala cesty, jak změnit životní styl, a oni se ptali, jak mají změnit jídelní návyky, jaký si najít pohyb. A já je neměla kam poslat, po historkách, které jsem slyšela o výživových poradcích a trenérech. Já jsem to hledání měla za sebou díky Aleši Tvrzníkovi, ten o běhání ví hodně a pomohl mi si z tohohle sportu udělat z nepřítele přítele. On a zkušený trenér Pavel Sirotek naopak říkali, že spousta jejich klientů by měla začít s psychickou přípravou u mě, tak jsme po dlouhých debatách u piva domluvili, že přibereme ještě fyzioterapeuta a odborníka pro výživu a založíme centrum Vital. Ono není nad to pracovat komplexně - hodně se o tom mluví, ale my to fakt děláme. Je to fajn práce.
Pořád se držíte zásady, že bez pohybu není štěstí?
To je moje heslo. Lidské tělo je uzpůsobené na pohyb, máme v sobě spoustu svalů a ty musíme zaměstnávat. Ale musíme vědět jak. Pokud někdo sedí celý den u počítače, pak si obuje in-line brusle a dá si deset kiláků, druhý den se nehne. Každé tělo potřebuje něco jiného, a ne všem všechno jde. Nikomu nevnucuju, že musí vstát za úsvitu jako já a jít běhat.
Nutnost hýbat se máte z rodiny?
Moji rodiče nijak výrazně nesportovali, mamka byla sokolka, ale v dospělosti už ne, ani sport jsme v televizi nesledovali - s výjimkou hokeje s Ruskem v roce 1968. Já jsem jako malá chodila na gymnastiku a jezdila na běžkách, potřeba pravidelného pohybu se ve mně vykrystalizovala až v dospělosti, když jsem potřebovala vykompenzovat sezení v práci. Dělala jsem všechno možné, trenér bruslí mě přivedl na Bootcamps, což je propojení různých aktivit v přírodě, tam začal převládat běh. Jenomže jak jsem malá, mám krátké nohy a nejsem žádný vyhublík, běh pro mě nebyl optimální sport. Brzy bych skončila, protože mi to tak nešlo, až mě to deptalo, ale magistr Tvrzník mě navedl, jak na to. Po dvou a půl měsících jsem absolvovala první půlmaraton. Kdyby mi někdo řekl, že uběhnu víc než dvacet kilometrů, ťukala bych si na čelo.
Když vám ráno zazvoní budík, nemáte chuť ho zaklapnout a spát dál?
Většinou ne, ale přiznávám, někdy se mi z postele nechce. V létě je světlo, ale už teď je v 5:30, když vybíhám, skoro tma. Pro mě je ale důležité, že je mi u toho dobře. V Praze běhám podél Vltavy a na chalupě v jižních Čechách po hrázích rybníků a je až neuvěřitelné, jak mnou příroda prostupuje. Vychází sluníčko, pozoruju labutě a kachny, monumentální duby, chovné rybníky. Běžím, poslouchám hudbu a tlačím z hlavy ven pracovní věci, které mě napadají. Říkám si, že kdybych to neměla, nevím, co bych si počala. Budu Alešovi do smrti vděčná, že mě dovedl k běhání, nepodstatno jak pomalému či rychlému a k radosti z něho. Večer bych už asi nešla, to jsem unavená, ráno mě běh nabudí. Přijedu do ordinace, někdy si jdu ještě do Vitalu zacvičit, osprchuju se, dám si snídani a jsem připravená přijímat pacienty.
Působíte jako reklama na běhání.
Možná, že mě mluví radost, jak jsem zvítězila nad tím nepřítelem... Je fakt, že jsem už spoustu lidí rozpohybovala. Ale většina mi tvrdí, že na pravidelný pohyb nemá čas. Ranní přivstání si vyvolává v mnoha lidech zděšení. Ale u té Vltavy potkávám běžce, inlinisty, cyklisty a i chodce. Čas má každý, jde jen o priority. Složitější to má jen svobodná matka malého dítěte. Není to můžu – nemůžu, ale chci - nechci. Všechno jde, když se chce.


description: V dnešní uspěchané době je většina lidí ve stresu a to se podepisuje na jejich zdraví. A přitom mnohdy stačí tak málo, věnovat pohybu pár minut denně. Jak? To vám poradí lektorky taneční školy v prvním díle nového seriálu Tancem ke zdraví. Začneme cvičením v posteli.

title: VIDEO: Jednoduché postelové cviky, které vás nastartují na celý den

fasttext_language: cs


description: Většina žen si na svých vlasech zakládá a jejich nadměrné vypadávání je tak může nepříjemně zaskočit a vyděsit. Naštěstí ztráta vlasů bývá obvykle dočasná a vlasy zase dorostou.

title: Sedm běžných příčin ztráty vlasů u žen. Viníka hledejte 4 měsíce zpátky


description: Tanec aktivuje všechny části těla a v určité podobě ho můžete zapojit kdykoliv a kdekoliv. Protáhnout se můžete třeba i při procházce v parku. Lektorky taneční školy poradí jak na to v dalším díle nového seriálu Tancem ke zdraví.

title: VIDEO: Jak si tanečními cviky protáhnout a zpevnit tělo v přírodě


description: Nejen v létě trápí spoustu lidí otoky nohou. Někdy to může být vedrem, ale za otoky nohou mohou být i závažnější zdravotní potíže. Jak oteklým nohám ulevit?

title: Odhalte příčinu oteklých nohou. S úlevou pomůže masáž i polštář

maintext:
Oteklé nohy zná asi každý z nás bez rozdílu pohlaví. Možná se s nimi trápí více ženy, a to zvláště v období těhotenství. V jiném stavu totiž žena kvůli vývoji plodu v těle zadržuje větší množství tekutin, a to zvláště v druhé polovině gravidity.
Ženy jsou s touto situací sice smířeny, ale boj s oteklýma nohama vzdávat nemusí. Stačí každou chvíli měnit polohu a být v pohybu, třeba vyrazit denně na svižnější krátkou procházku. Základem by také měl být správný pitný režim.
Když dlouho sedíte
Sedíte-li nebo stojíte-li v práci každý den na nohou a nijak si to nevynahrazujete, pak si můžete zadělávat na pořádný problém. Ve chvílích, kdy se nehýbete, svaly na nohou stagnují a nepohánějí dostatečně žilní systém. Kvůli gravitaci pak krev zůstává v dolních končetinách. Důsledkem toho jsou pak oteklé nohy.
Je tedy velmi důležité se při sedavém zaměstnání pravidelně protahovat. Kupříkladu místo jízdy výtahem choďte několikrát denně po schodech nebo při cestě do práce a z práce vystupte z tramvaje na vzdálenější zastávce. V nejhorším si můžete vždy ulevit tím, že dáte nohy do zvýšené polohy.
Pozor na závažnější problémy
Otoky nohou nemusí být způsobeny jen vedrem nebo nedostatečným pohybem. Naopak mohou signalizovat vážnější zdravotní problém, který není radno podceňovat. Zvláště pozor si dávejte na problémy s ledvinami, játry nebo srdcem.
Ve chvíli, kdy špatně fungují ledviny, hromadí se v těle tekutiny a nejsnáze tak otečou nohy. Jak to? Zase je tu ona výše zmíněná gravitace. V případě, že máte oteklé nohy od kotníků dolů, mohou být důvodem srdeční problémy a následné zadržování solí. Co se týče jater, za otoky stojí bílkovina albumin, která se v poškozených játrech přestává tvořit, a tím dochází k úniku tekutiny z cév do okolních tkání. Ty se pak následně zvětšují.
Jestliže se k otokům přidají také další příznaky, jako třeba oteklé oči, únava či nechutenství, pak už s návštěvou lékaře neotálejte.
Chronická žilní choroba může nejčastěji za otoky
Statistiky jsou neúprosné. Podle nich patří právě chronická žilní choroba mezi nejčastější důvody otoků nohou. Trpí jí zhruba 50 procent populace, přičemž ženy jsou postiženy zhruba dvakrát více než muži. Tento problém se objevuje hlavně v teplých měsících, protože kvůli teplu ztrácejí nohy napětí, uvolňují se a netlačí krev efektivně zpátky k srdci jako za normálního stavu.
Současně s otoky nohou se na nich objevují také rozšířené žíly menšího či většího průsvitu. Otoky bývají nejvýraznější večer, ale později jsou znatelné trvale po celý den. Rizikovými faktory vzniku tohoto onemocnění jsou nadváha, nedostatek pohybu, statická zátěž, sedavé zaměstnání nebo větší počet těhotenství. Pomoci mohou kompresní punčochy, fyzická aktivita, pestrý jídelníček, pravidelné vyprazdňování, pohodlná obuv a normální váha.
Rady, jak svým nohám ulevit
Otoky nohou mohou být velmi nepříjemné. Určitě znáte ten pocit, když přijdete domů, nohy máte jako konve a přemýšlíte, co s tím. Kromě toho, že si ulevíte položením nohou na stůl, máme pro vás pět efektivních fíglů, díky nimž se s otoky vypořádáte rychle, a hlavně doma.
1. Změňte stravu
Za nateklýma nohama může být také vaše strava. Tedy hlavně množství soli, které svému tělu v rámci stravovacích zvyklostí dodáváte. Doporučené denní množství sodíku je zhruba 10 gramů pro muže a 8 gramů pro ženy.
Dobrým způsobem, jak dostat sodík z těla, je zařadit do jídelníčku potraviny obsahující draslík, např. petržel, avokádo, tuňáka, špenát, kuřecí a vepřové maso, sladké brambory, pažitku, česnek, banán a další.
2. Masáž tlakových bodů
Součástí tradiční čínské medicíny je také léčba různých tělesných obtíží pomocí masáže tlakových bodů. Říká se, že stlačováním těch správných akupresurních bodů lze ulevit od zácpy, bolesti, únavy, a také od oteklých nohou. I když odborníci používají akupunkturní jehličky, stejného účinku lze doma dosáhnout i díky prstům.
Při problémech s oteklýma nohama zkuste stlačovat tři body: na přední straně nohy nahoře v místě rozdvojení holenní a lýtkové kosti, ve středu lýtkového svalu zezadu a na vnější boční straně lýtkového svalu. Sedněte si na židli, uvolněte se a můžete začít. Vydechněte, přitlačte bod na dobu zhruba tří sekund a při uvolňování tlaku se pomalu nadechněte. Postupujte vždy shora dolů a masáž u každého bodu neprovádějte déle než minutu.
3. Lymfatická masáž
Jedním z důvodů, proč lidi trápí oteklé nohy, je špatný oběh lymfy. Lymfatická masáž zlepšuje krevní oběh, a tím účinně zbavuje problémů právě s hromaděním tekutiny v nohou. S domácí masáží začněte u kotníků a pokračujte nahoru směrem ke koleni. Přestože by vás to mohlo lákat, vyhněte se přílišnému tlaku a zvolte spíše jemnější formu masáže.
Na zadní straně kolene je místo, kde jsou lymfatické uzliny, a proto buďte v této oblasti citliví. Namasírujte také oblast kolem čéšky, kde bývá otok velmi výrazný. Pro dosažení ideálních výsledků opakujte tento postup na obou nohou zhruba 10krát.
4. Zacvičte si
Cvičením můžete snadno rozproudit lymfu v oblasti rukou i nohou. Cvičení je totiž ta nejúčinnější a nejrychlejší úleva při problémech s nateklýma nohama. Jedním z hlavních důvodů, proč se krev hromadí právě v nohách, je gravitace. Toto cvičení tedy využije jednoduchý trik, jak dostat krev zpět tam, kam patří.
Lehněte si na záda (stačí na zem, případně na podložku) a zvedněte ruce i nohy do výšky. Rukama i nohama začněte třást podobným způsobem, jako byste setřásali vodu při sušení. Nejde o náročné cvičení, můžete ho provádět před spaním přímo v posteli i třeba u sledování televize.
5. Pomocník polštář
I vyvýšená poloha pro nohy je dobrým pomocníkem při problémech s otoky. Je to jednoduché: srolujte ručník nebo použijte další polštář, dejte si ho do postele a položte si na něj nohy. Preferovaná výška by měla být minimálně 15 cm, aby si nohy mohly dostatečně odpočinout.
Článek vyšel v zářijovém vydání časopisu Zdraví.


description: Lámavé, matné, křehké vlasy s roztřepenými konečky? Pokud se k nim chováte následujícími způsoby, naprosto jistě jich brzo dosáhnete. Čtěte, co vám spolehlivě zničí hřívu.

title: Spolehlivé způsoby, jak si zničit vlasy. Často je kartáčujte a fénujte

maintext:
Ze všech stran se na vás valí reklamy, které tvrdí, že když nebudete používat pouze a jen propagovaný výrobek, nikdy se zářivé, bohaté a vitální hřívy nedočkáte. Jenže odborníci to vidí trochu jinak.
Podle nich nezáleží až tak dalece na značce a ceně přípravku, který na své vlasy používáte, ale jestli se dokážete vyvarovat zbytečných chyb, které vám vlasy poškozují.
Tady jsou ty nejspolehlivější způsoby, jak si zničit vlasy a získat jistotu, že se hrdou majitelkou bohaté hřívy nikdy nestanete:
Fénování
Pokud toužíte po matných, vysušených a lámavých vlasech, fénujte je co nejčastěji, co nejdéle a na co nejvyšší teplotu. Výzkum z roku 2011 zkoumal, co přesně se s mokrými vlasy děje v okamžiku, kdy je vyfénujete. Jeho autoři prokázali, že čím vyšší teplotou vlasy fénujete, tím větší je poškození vlasového vlákna.
Vlasy vystavené nejvyšší teplotě vykazovaly největší množství prasklin a trhlin. Docházelo u nich ke změnám barevnosti a významnému poklesu jejich přirozené vlhkosti. Nejvýraznější poškození se u pravidelně fénovaných vlasů objevovalo na povrchu, ale k deformacím v důsledku fénování dochází i uvnitř vlasu.
Ve vlasových vláknech se totiž nalézají takzvané vakuoly, což jsou prázdné prostory vyplněné vzduchem. V případě, že máte vlasy mokré, jsou vakuoly naplněné vodou. Pokud je ale vyfénujete za použití příliš vysoké teploty, voda uvnitř vlasu se začne „vařit“ a bublinky, které přitom vznikají, deformují a poškozují vlasová vlákna. Výsledkem jsou slabé, matné a lámavé vlasy. Ke stejnému poškození vlasů přirozeně dochází i při použití kulmy, nebo žehličky na vlasy.
Culíky
Vypadají stylově, nikdy nevyjdou z módy, jsou praktické, ale také vám mohou výrazným způsobem zničit kštici. Pravidelné nošení těsně utažených culíků může být příčinou takzvané trakční alopecie. To znamená, že vlasy začínají vypadávat v důsledku příliš velkého tahu.
Používání gumiček a sponek navíc vlasy láme a největší pohromu způsobíte, pokud si do culíku stáhnete mokré, nebo vlhké vlasy, které jsou mnohem zranitelnější než suchá kštice. Pokud nechcete svým vlasům škodit, vyhýbejte se každodennímu nošení těsně utažených culíků a při stahování vlasů používejte zásadně jen látkové gumičky.
Odbarvování
Jednou z nejhorších věcí, kterou můžete svým vlasům udělat, je odbarvování. Při něm zjednodušeně řečeno pronikají chemikálie do vnitřní struktury vlasu a odstraňují jeho přirozenou pigmentaci. Tím, že se mění jeho struktura, stává se vlas mnohem náchylnější k poškození. Je lámavější, slabší, matný a nejspíš se vám začnou třepit konečky.
Peroxid má navíc na vlasy vysušující vliv, což dále přispívá k jejich poškozování. Pokud ještě odbarvené vlasy pravidelně fénujete, dodáte svým vlasům pomyslný poslední hřebík do rakve.
Slunění
Většina lidí se už naučila nepodceňovat ochranu pokožky před sluncem, ale jen málokdo si uvědomuje, že stejnou péči potřebují i vlasy. Slunce vlasy vysušuje a ty se pak snáze lámou, třepí a ztrácí lesk. Ničí se totiž jejich vnější vrstva, která vlas chrání před škodlivými vnějšími vlivy.
Navíc sluneční záření degraduje melanin, což způsobuje změnu barevnosti vlasů. Ještě víc na slunci trpí vlasy namáhané trvalou či častým barvením, protože ty jsou na poškození mnohem náchylnější.
Přitom není v současné době ochrana vlasů před sluncem nijak složitá a na trhu je spousta přípravků určených speciálně k ochraně před slunečními paprsky. Podle odborníků byste měla sáhnout minimálně po letním šamponu a kondicionéru s UV filtrem.
Bavlněné polštáře
Spíte stále na bavlněných polštářích? Možná právě to je poněkud překvapivou příčinou toho, že vaše hříva nevypadá tak, jak byste si představovala. Při spaní na bavlněných polštářích totiž vlasy ztrácí svou hydrataci a jsou mnohem křehčí a lámavější.
Stejně tak mají větší tendence k cuchání a poškození. Oproti tomu pokud si pořídíte polštář ze saténu nebo hedvábí, vlasy po něm budou více klouzat a tudíž se i méně cuchat a lámat.
Náruživé kartáčování
Pokud jste, stejně jako tisíce dalších žen, uvěřila mýtu, podle nějž byste si měla denně projet vlasy kartáčem minimálně stokrát, aby získaly skvělou formu, je nejvyšší čas to změnit. I když mýtus ohledně kartáčování vlasů tvrdí, že vlasy jsou potom lesklejší, protože se maz rozetře po celé jejich délce, a že lépe rostou, protože kartáčování stimuluje pokožku hlavy - všechno to jsou nesmysly.
Jediné, čeho přehnaným kartáčováním vlasů docílíte, bude poškození vnější vrstvy vlasového vlákna. Vlasy potom budou mnohem náchylnější k poškození, lámání a třepením konečků. Ještě horšího efektu dosáhnete, pokud se pustíte do kartáčování mokrých vlasů. Podle odborníků byste měli omezit kartáčování na minimum a investovat do kvalitního dřevěného kartáče, který je k vlasům šetrnější.


description: Do povědomí diváků se Markéta Častvaj Plánková (38) zapsala především jako sympatická lékařka Magda Mázlová v seriálu Ordinace v růžové zahradě. Role doktorky se jí nevyhnula ani v seriálu Cesty domů. Nyní však vyměnila bílý plášť za pistoli a vlasy si obarvila na zrzavo kvůli roli v novém televizním seriálu Mordparta.

title: Po tanci na tyči jsem vypadala, jakoby mě někdo mlátil, říká Plánková

maintext:
Markéta Častvaj Plánková Narodila se před 38 lety
Studovala na kroměřížské hudební konzervatoři a katedře alternativního a loutkového divadla na pražské DAMU.
Už během studií začala působit ve Studiu Ypsilon, kde hraje dodnes.
Hrála v seriálu Zdivočelá země (2001) a v roce 2005 získala hlavní roli v televizním filmu Jiřího Krejčíka Slečna Julie.
Dva roky moderovala pohádkové pásmo pro děti Edův pohádkový balík na České televizi.
Do povědomí diváků se zapsala především díky svým seriálovým rolím (Rodinná pouta, Světla pasáže, Ordinace v růžové zahradě, Cesty domů, První republika).
Hraje na akordeon, zobcovou flétnu a klavír. Je bývalou zpěvačkou hudební skupiny Botafogo.
Během natáčení seriálu Rodinná pouta se sblížila s ženatým kolegou Romanem Štolpou, s nímž má dceru Agátu (9).
Je už skoro šest let vdaná za podnikatele a bývalého televizního reportéra Daniela Častvaje, s nímž má dceru Julii (5).
Kvůli roli v Mordpartě jste změnila barvu vlasů. Uděláte pro roli cokoliv?
Cokoliv asi ne, ale tahle role byla natolik zajímavá a lákavá, že jsem s tím neměla problém.
A cítíte se jako zrzka dobře?
Ne (smích).
Ne? Vždyť vám to sluší.
Přirozený zrzky se mi líbí moc. Mají nádherný oči a pihy a vlasy se jim na slunci krásně lesknou. Ale přeliv se vždycky provalí. Nesedí k němu obočí a barva pleti, takže když na sebe ráno nenanesete makeup, spoustu řasenky a lehce červenou rtěnku, jste taková nijaká. Nebo alespoň já jsem byla. Takže v civilu bych do tohohle odstínu nešla.
A co na změnu říkal váš manžel?
Tomu se to líbilo.
Co už byste pro roli neudělala?
Asi bych se hodně zarazila nad tím, kdybych měla jít do hola. Ale do toho by šlo asi málo žen. Navíc v dnešní době, kdy umějí šikovní maskéři udělat zázraky.
Trochu jsem narážela i na nahotu. Ví se o vás, že se nerada svlékáte. Opravdu byste se nikdy neodhalila celá?
Nikdy neříkej nikdy, ale všechno bych asi neukázala. U mě to teda dost záleží na režisérovi a daném projektu, který spolu děláme. Všechno je to o důvěře, a když je ta scéna opravdu důležitá, dokážu přepnout a udělám to. Ovšem ne jako Markéta Plánková, ale jako postava. Pořád si myslím, že se dá spousta erotických scén udělat pěkně a náznakově a že je taková ta skrytá erotika kolikrát zajímavější, než když se natvrdo všechno ukáže a divák pak nemá žádný prostor pro svou vlastní fantazii. Od toho jsou jiné filmy.
Scéna v seriálu Ordinace v růžové zahradě, kde jste umírala, pro děj důležitá byla, a přesto jste měla dublérku. Proč?
Tam to bylo z naprosto jiného důvodu. Zaprvé jsem ten den točit nemohla a zadruhé se z nás herců a štábu za těch šest let, kdy jsem seriál točila, stala rodina. A pak je prostě divný, lehnout si před nimi nahá na stůl. Ono to v seriálu vypadá jako nic, je to jenom záběr, který se v tom ději jenom tak mihne, ale než se natočí, zaberre to klidně hodinu nebo dvě. A já jsem opravdu nechtěla, aby se na mě kluci ze štábu, vlastně skoro bráchové, dvě hodiny koukali. Nota bene proč? Když můžu mít dublérku (smích).
A mohla jste si ji vybrat?
To jsem nemohla (smích).
A nevadí vám, že si pak někdo myslí, že takhle opravdu vypadá vaše tělo?
(Smích) Tak to mi opravdu nevadí. Žádný řeči se ke mně nedostanou, takže ať si každý doma u televize říká, co chce.
Vraťme se ale k vaší nové roli kriminalistky v Mordpartě. Máte za sebou speciální výcvik?
Vyzkoušeli jsme si výcvik se zbraní, abychom věděli, jak se s ní zachází a jak se drží. Ale nevystřelili jsme si, protože jsme ji dostali zatavenou, abychom si neublížili. Což nás tedy dost mrzelo. Docela by mě zajímalo, jak kope. A pak jsme se učili konkrétní situace. Jak se chovat, když vstupujeme do objektu, který neznáme, a jak spolu kriminalisté nonverbálně komunikují a podobně.
Vzali vás i na pitevnu?
Vzali, na opravdovou. A nic moc příjemnýho to nebylo. Byl tam takový ten nasládlý zápach, nerezové stoly, šílené nástroje a odtoková jamka. Člověk se skutečně zamyslel, co se děje s tělem po smrti.
Bylo natáčení fyzicky náročné?
To ani ne, ale protože jsme začali točit na podzim a dělali jsme hlavně exteriéry, byla nám pořád hrozná zima. Člověk, který hrál mrtvolu, na tom byl samozřejmě mnohem hůř. My jsme přece jenom měli kabáty, ale i tak, nic příjemnýho. Ale fyzicky to náročný nebylo, snad jenom jednou jsme tam museli nějak víc běhat.
Vy byste ale asi s fyzičkou problém neměla, když zkoušíte novou hru, kde tancujete u tyče...
Jak to víte? Hru The Naked True (v překladu Nahá pravda, pozn. red.) pro divadlo StageArt totiž zkoušet teprve začneme. Ale je pravda, že už za sebou nějaké tance – a pozor, neříká se u tyče, ale na tyči – máme. A je to teda pořádná makačka. Člověk musí mít hodně zpevněný břišní svaly a ruce a hlavně to zpočátku dost bolí. Všude jsem měla hrozný modřiny a otlačeniny. Vypadalo to, jako by mě někdo mlátil (smích).
Začal vás tanec na tyči bavit?
Vždycky, když jsem udělala sebemenší pokrok, jsem si říkala, že je to super a že bych u toho snad mohla i vydržet, ale jakmile se mi doma večer rozležely všechny ty otlačeniny a modřiny a já je patlala různými mastičkami, tak mě to zase hned přešlo (smích). Takže z toho nic nebude. Navíc bych svůj volný čas chtěla věnovat svým projektům.
Jakým?
Chtěla bych se časem vrátit ke své původní profesi, což je učitelka hudby, a vzít si pár dětí, které bych učila na klavír a akordeon. Tak snad budu mít čas a povede se to. Ale v plánu to mám vlastně až na důchod.
Učíte i vlastní děti?
Občas jim něco zahraju a někdy chtějí naučit konkrétní písničku, ale jinak moc ne. Agátka (prvorozená dcera, kterou má s ženatým hercem Romanem Štolpou, pozn. red.) chodila na klavír, ale po roce toho nechala, protože je víc sportovně zaměřená, a Julie (druhorozená dcera, kterou má s manželem Danielem Častvajem, pozn. red.) je ještě mála. Je jí pět let, ale je moc nadaná, takže s tou hudební průpravou určitě začne, až nastoupí do školy.
Na podzim začínáte točit druhou řadu seriálu První republika, jak zvládáte seriály, divadlo a ještě rodinu?
Teď už to zvládám. Naučila jsem se říkat ne a už nepracuju za každou cenu, takže se snažím domluvit s produkcí a mít alespoň víkendy volné. Samozřejmě to nevyjde vždy, ale už je to mnohem lepší než kdysi. Rodina je moje priorita.
Kdysi nebyla? Do Ordinace jste jako svobodná matka nastoupila dva měsíce po porodu.
To bylo ale něco úplně jiného. Musela jsem nás živit a postarat se, proto jsem tuhle práci vzala tak brzy po porodu.
Jak se na tohle období díváte s odstupem času?
Je mi strašně líto, že jsem si Agátku tehdy neužila. V pět ráno jsem jezdila na natáčení, Agátku předávala chůvě a vracela se domů v noci a učila se texty. Každou volnou chvilku jsem chtěla být s ní, ale neměla jsem vůbec žádný čas na sebe. S Julinkou jsem si mateřství vychutnala naplno. Dala jsem si volno od práce a užívala si ji. Konečně jsem totiž mohla. Měla jsem, a pořád mám, oporu v manželovi a mohla se na něj spolehnout.
A mělo osamělé rodičovství nějaká plus?
Samozřejmě mělo. Já už to dneska vlastně neberu jako něco špatného. Bylo to jedno z nejšťastnějších období mého života, protože jsem nebyla sama. Měla jsem dceru, díky které jsem se naučila říkat ne a vymezovat si svůj prostor, protože už jsem nebojovala jenom za sebe, ale za nás.
Pomáhal vám někdo?
Hodně mi pomáhala chůva a samozřejmě rodina a kamarádi. V té době se všechny vztahy vykrystalizovaly a ukázalo se, kdo je opravdový přítel.
Jak vycházíte s otcem vaší prvorozené dcery Romanem Štolpou? Zpočátku vaše vztahy ideální nebyly.
Teď už skvěle. Vídáme se, na všem se domluvíme a je to báječný táta. Bere si Agátku na víkendy a na dovolené. Prostě to funguje. Jsem neskutečně šťastná, že to takhle dopadlo, zvlášť když si vezmu, že to byl problémový tatínek (herec a režisér Roman Štolpa dvakrát pobýval v protialkoholní léčebně v Kroměříži, pozn. red.).
Komu Agáta říká tati?
Danovi i Romanovi (usmívá se). Jeden je táta Dan, druhý táta Roman.
Přišlo to přirozeně?
Naprosto a je to logické. Roman s ní první dva roky vůbec nebyl, takže o něm nevěděla. Dan má z prvního manželství dvě starší děti (osmnáctiletého Ondřeje a třináctiletou Danielu, pozn. red.), které mu říkaly tati. Agáta v té době začínala mluvit a úplně automaticky mu začala říkat stejně. Když byla starší, dozvěděla se i o Romanovi a teď má prostě dva tatínky.
A jak říkají děti vašeho manžela vám?
Markéto. Oba dva byli velcí, když jsme se poznali, takže vše chápali. Mají svou maminku a já jsem nikdy neměla ambice ji nahrazovat. Jsem spíš taková kamarádka na rozmazlování (smích).
Rozmazlujete i vlastní děti?
Ano. Myslím, že jedu takovou tu metodu cukru a biče. Občas jsou chvíle, kdy bych jim prominula všechno, a někdy jsem zase hodně přísná. Snažím se být ale spravedlivá a dělit jim vše rovným dílem. Třeba sladkosti. To je asi nejdůležitější.
A daří se to?
Občas se to uhlídat nedá (smích).
Agátě je osm let, má už vlastní hlavu?
Má, ale tu měla vždycky. Už když jí byl rok, jsem já řekla doleva a ona šla doprava.
Takže nějaká předpuberta?
Vy asi ještě nemáte děti, co? Víte, oni mají pubertu pořád. Ve třech, ve školce, ve škole. Je to nekonečný cyklus. Někdy se ale musím hrozně smát, když v jejím chování a gestech poznám samu sebe. Geny se prostě nezapřou.


description: Mauricio Galdi (29) z Brazílie podstoupil několik plastik, aby vypadal co nejvíc jak panáček Ken. Stále ještě ale se svým vzhledem nebyl spokojený, takže se rozhodl pro další plastickou operaci. Tentokrát si nechal odstranit žebra, ačkoli mu lékaři sdělili, že operací riskuje svůj život.

title: Muž nedal na rady lékařů a nechal si vyoperovat žebra, aby byl jako Ken


description: Dvaatřicetiletý kulturista Chul Soon z Koreje je ve své zemi velkou atrakcí. Na rozdíl od většiny Korejců se totiž pyšní dokonalými svaly. Nestojí za nimi však žádné zázračné preparáty. Vše je prý jen dílem tvrdé dřiny. Denně totiž Chul udělá tři tisíce sedů lehů.

title: VIDEO: Korejec má obrovské svaly. Za vše může 3 tisíce sedů lehů denně

maintext:
„Když jsem byl hubený, občas se mi stávalo, že jsem si nedokázal sjednat respekt, lidé má slova brali na lehkou váhu, neposlouchali mě. Teď je to ale jiné. Lidé ze mě mají respekt a určitým způsobem ke mně i vzhlížejí,“ svěřil se Chul Soon.
Nikdy prý nesnil o svalnaté postavě a původně si ani nemyslel, že se jednou cvičením bude živit. Nyní si ale nedokáže představit, že by se posilování vzdal.
„Pro Korejce je moje tělo spíš nepřirozené a v jejich očích zvláštní. Tady jsou totiž muži štíhlí a všichni jsou zvyklí na to, že je muž prostě hubený a ne svalnatý. Moje tělo jim prostě připadá divné. V Americe nebo v Evropě mě naopak obdivují a říkají mi, jak pěkné a sexy tělo mám, a také se mě ptají, zda by se se mnou mohli vyfotit,“ smál se Korejec.
Stojí si za tím, že jeho svaly vznikly pouze díky posilování. Steroidy prý nikdy nebral, ale ví, že někteří muži je berou, aby měli svaly větší.
„Na světě existuje mnoho kulturistů, kteří užívají steroidy. Já si ale myslím, že je mnohem efektivnější cvičit a mít dlouhodobý plán a ten pak dodržovat. Svaly tak nabudou stejně, jen to trvá delší dobu. Ale podle mě je to zdravější,“ myslí si.
Jeho přítelkyně se občas neudrží a na svého přítele žárlí, protože se mu dostává hodně lichotek od žen. „Vím, že je známou osobností a měla bych to chápat a nad ničím se nepozastavovat. Přesto se to ale někdy nedá vydržet,“ svěřila se. Partnera ve cvičení podporuje, ale ona sama prý tolik zapálená není. V budoucnu by mu ale ráda pomáhala v jedné z jeho posiloven, které má v plánu vybudovat.
„Každý den dělám tři tisíce sedů lehů. Strašně mě to baví. Chci se kulturistice věnovat ještě třeba deset let. Získal jsem v tomto oboru mnoho ocenění. A také bych chtěl nějak víc začít podnikat v oblasti fitness. Chtěl bych mít svou vlastní síť posiloven,“ dodal.


description: Že vám vypasované tylové sukně už lezou krkem? Nevadí, tyl se letos na podzim nosí v úplně jiných podobách. Materiál tradičně spojený s lehkým kýčem a základní potřebu každé americké maturantky z 80. let designéři obracejí naruby a propůjčují mu avantgardní, surrealistický, často až gotický vzhled.

title: OBRAZEM: Tyl je zpátky. Kýčovitá látka je letos luxusní i tajemná


description: V Americe se o víkendu volila nová královna krásy. O korunku soutěžilo 15 finalistek. Vyhrála modelka Savvy Shieldsová (21) z Arkansasu a porotu prý zaujala nejen svou krásou, ale především volnou disciplínou, během které na pódiu tančila v rytmu jazzu.

title: VIDEO: Amerika má novou Miss. Je jí jednadvacetiletá dívka z Arkansasu


description: Asijské cvičení čchi-kung je starší než náš letopočet a našlo si již miliony příznivců po celém světě. Tradiční čínské cvičení založené na správném dechu a proudění energie v těle se vydala vyzkoušet i naše redaktorka.

title: Jako šaolinský mnich. Redaktorka vyzkoušela čínské cvičení čchi-kung

maintext:
Nejlepší reakci měl na nové cvičení můj partner. Ačkoliv je mu svět fitness poměrně vzdálený, hned mi vysvětlil, že čchi-kung praktikují mniši v šaolinských klášterech a vycházejí z něj i oblíbené bojové sporty. A na můj lehce zmatený pohled dodal vysvětlení, že jde zejména o dechové cvičení, které pracuje s životní energií čchi, kterou musí každý správný šaolinský mnich mistrně ovládat. Právě ta mu totiž umožňuje vykonávat se svým tělem nadlidské kousky, tak jak je s oblibou sleduje v kung-fu filmech.
Čchi-kung se může praktikovat i s meči.
Já sama nemám k bojovým sportům daleko, ovšem čchi-kung je trochu jiný šálek kávy. Cvičení je velmi klidné, pohyby pomalé a plynulé. Možná už jste párkrát zahlédli skupinku lidí cvičit čchi-kung v parku - většinou nevypadají, že by se příliš namáhali, často mají zavřené oči a pomalu plynou prostorem, jako by si snad hráli se vzduchem.
Pilíř tradiční čínské medicíny
„Čchi-kung je jedním z pěti pilířů čínské medicíny,“ vysvětluje mi Miroslava Augustínová z kliniky Meridian spojující tradiční východní medicínu s moderními poznatky západní vědy. „Kromě cvičení jsou dalšími pilíři akupunktura a akupresura, masáže tuina, zdravá strava a čínské bylinky,“ dodává Augustínová s tím, že všechny prvky současně pomáhají lidem udržet si zdravé tělo i ducha.
Čchi je zjednodušeně řečeno životní energie, která podle tradiční čínské medicíny proudí naším tělem v energetických drahách - meridiánech. Ty jsou spojeny s dvanácti důležitými orgány např. meridián plic, žaludku, ledvin a několika dalšími menšími větvemi. Energie má pak dvě složky - jin a jang, které lze chápat jako mužský a ženský princip, nebo také jako tmu a světlo, oheň a vodu.
„Tradiční čínská medicína předpokládá, že nemoc vzniká narušením rovnováhy proudění životadárné energie čchi, když v určitém místě našeho těla z nejrůznějších důvodů vznikne blokáda nebo když dojde k narušení rovnováhy jinu a jangu. Právě cvičení čchi-kung správné proudění čchi podporuje,“ vysvětluje mi Augustínová, která je již nachystaná v tradičním volném hedvábném oděvu ke cvičení.
Čchi-kung je cvičení staré více než 3000 let a za tu dobu se vyvinul nespočet škol a směrů, mezi ty nejznámější patří taiči, waj-tan nebo falun kung (kung znamená v čínštině cvičení nebo umění vedoucí ke zdokonalování sebe samého).
Poeticky nazvané cviky
Čchi-kung se dá cvičit i s vějíři v ruce, což přidává na estetickém zážitku ostatních.
Nejprve se společně s lektorkou pomalu rozcvičíme a pak přecházíme ke cvičení samotnému. Věnovat se budeme dynamickému čchi-kungu, při kterém se prý budeme pohybovat opravdu jen minimálně, o to víc se ale mám soustředit na správný dech a provedení cviků. Statický čchi-kung probíhá naprosto bez pohybu, trochu připomíná některé pozice v józe a jde vlastně o formu meditace.
Cviky mají podle čínského zvyku velice poetické názvy, i cviků a sestav existuje nepočítaně: třeba osm kusů brokátu, pět zvířat nebo šest léčivých zvuků, čchi-kung divoké husy nebo drak a tygr. My začínáme stahováním nebes, které podle Augustínové skvěle funguje třeba na bolesti hlavy.
„Nabereme si energii ze země, pak si nabereme energii z nebes a nakonec vše nepotřebné pohybem ruky odhodíme,“ popisuje prováděné pohyby rukou a k tomu doplňuje, kdy se mám nadechnout a kdy vydechnout. A jsem jí za to vděčná, protože bez dalšího vysvětlování mám pocit, že pouze bezcílně máchám rukama ve vzduchu. Všechny pohyby mají podle Augustínové přitom jediný cíl: vyčistit mou životní energii od všeho negativního a nechat ji proudit správným způsobem.
Já jsem ovšem zvyklá na podstatně dynamičtější cvičení, takže si zpočátku připadám trochu zvláštně, je to podobné jako při prvních hodinách jógy (nikoliv ale powerjógy), kdy člověk provádí cviky nejistě a moc neví, co by vlastně měl cítit a jaký bude výsledek. Legračně si proto připadám při cviku, kdy si rukama přejíždím po vnitřní straně stehen a pak po prsou a pokračuji přes krk, záda a vnější stranu stehen, následně opět „odhazuji“ neviditelnou energii ze svých dlaní. „Přejíždíme rukama po jinovém a jangovém pojivovém meridiánu,“ objasňuje mi při cvičení Augustínová, která si všimne mého zaskočeného výrazu ve tváři.
Blokády energie ze sebe podle starého čínského učení můžeme i vytřást, což si při cvičení také vyzkoušíme. Postavíme se na špičky a zprudka dopadneme na paty a pak je ještě několikrát lehce zvedneme a necháme dopadnout na zem. Tohle cvičení opravdu moc nepřipomíná nic, co jsem dosud vyzkoušela, ale docela mě začíná bavit. Zvykám si na pomalé tempo i na to, že mám úplně čistou mysl a plně se soustředím na pohyby těla.
Nejzábavnější mi pak přijde závěrečný cvik, při kterém pracujeme s imaginární energetickou koulí ve svých dlaních. Neviditelnou kouli dlaněmi hnětu, tvaruji, zvětšuji a zmenšuji. Připomíná mi to dětskou hru, kterou jsme si kamarády kdysi krátili dlouhou chvíli. A v hlavě se mi mezitím rozhostí příjemný klid, přestože jsem až do této chvíle prožívala celý den v poklusu.
Cvičení pro každého
„Když budete cvičit poctivě, začnete postupem času energii v rukách a těle opravdu cítit. Často to začíná jako brnění nebo pocit tepla v konečcích prstů. U každého to trvá jinak dlouho, ale při pravidelných kurzech ten pocit nakonec zaznamenají všichni,“ popisuje mi Augustínová, která byla na stáži i v dětské nemocnici v čínské provincii Hunan.
Na konci cvičení nejsem vlastně ani zpocená, ale připadám si příjemně zklidněná. Má to ale všechno vlastně nějaký efekt? Pochybuji, že z takto pomalých pohybů bych mohla zhubnout, i když každý pohyb se počítá, zejména když je pravidelný. Podobně jako třeba u jógy pak odborníci doporučují navštěvovat kurz, kde se naučíte pohyby správně provádět a lektor vás bude opravovat, a zároveň co nejčastěji praktikovat čchi-kung doma.
„Pro čchi-kung je důležitá zejména pravidelnost. Je dobré věnovat mu třeba alespoň dvacet minut denně, nejlépe hned ráno po probuzení, ale může to být kdykoliv během dne s výjimkou poledne, které není pro cvičení vhodné,“ popisuje mi Augustínová s tím, že cvičení je lepší provádět ve stínu namísto přímého slunečního světla. A pokračuje výčtem přínosů, jako je lepší spánek, motorika, ohebnost, ale i zažívání a větší uvolněnost. Cvičení čchi-kung je doporučováno lidem všeho věku, od školních dětí až po důchodce. Pro lidi omezené na hybnosti je také možné cvičit vsedě. Na toto cvičení můžete dokonce získat u některých zdravotních pojišťoven příspěvek.
„Mně samotné ulevil čchi-kung od mnoha problémů, i když jsem si to od něj vůbec neslibovala. Začala jsem cvičit zejména kvůli bolestem zad. A čím víc jsem cvičila, tím víc jsem měla energie a lépe jsem se cítila. Jako nečekaný bonus mi pak zmizela alergie, která mě trápila odmalička,“ popisuje mi své setkání s čínským cvičením Miroslava Augustínová, ze které se postupem času stala instruktorka čchi-kungu.
Nakonec neodolám a zeptám se i na ty šaolinské mnichy. Opravdu také cvičí ten stejný čchi-kung? „Toto cvičení je v Asii opravdu velmi rozšířené a má mnoho škol, zaměření i názvů. A existují i školy hlubšího čchi-kungu, které se zaměřují i na metafyzické jevy a učení. Já osobně jsem se o tento proud ale nikdy příliš nezajímala,“ odvětí mi Miroslava Augustínová s tím, že více než levitace a teleportace jí leží na srdci fyzické zdraví a psychická pohoda. A tu podle ní čchi-kung opravdu dokáže přinést i s minimem finančních a fyzických vkladů.


description: Studovala v Pise, ale osud archeoložku Jitku Soukopovou zavál až na Saharu. Ve své generaci je jediná na světě, kdo se věnuje výzkumům skalního umění starého tisícovky let. Kvůli němu žila měsíce mezi Araby a Tuaregy a své zážitky svěřila magazínu Ona Dnes.

title: Jediná na světě mám odvahu dešifrovat malby na Sahaře, říká archeoložka

maintext:
Jitka Soukopová Narodila se před 40 lety v Brně, žije v Praze.
Vystudovala archeologii na univerzitě v Pise, potom se přesunula do anglického Bristolu, kde po složení doktorátu z archeologie získala titul PhD. O svém výzkumu nejstarších skalních maleb napsala knihu Round Heads, the Earliest Rock Paintings in the Sahara, která se nachází v hlavních světových univerzitních knihovnách. O životě v severní Africe napsala eBook, který je k vidění na jejích stránkách www.cestujsama.cz.
S maršálem italského letectva má dceru Valentinu (3).
Spolupracujete na dosud největším světovém projektu o pravěku Sahary pro univerzity v Londýně a Bristolu. Co konkrétně zkoumáte?
Sahara je největší muzeum pravěkého umění pod širým nebem. Jsou tu miliony rytin i kreseb. Já se věnuji těm úplně nejstarším jeskynním malbám. Představte si, v těch jeskyních se ještě nedávno žilo, jejich obyvatelé měli na stěnách obrázky staré tisíce let. A my tady řešíme nějaké Picassy.
O co by svět přišel, kdyby nebyly objeveny?
Na stěnách jsou vyobrazená nejen zvířata, ale i lidé s pomalovanými těly a maskami, které jsou téměř identické s tím, co můžeme vidět v dnešní černé Africe. Já vytvářím katalog maleb, které uvidí historici umění, náboženství, afrikanisté, antropologové... Ti všichni si můžou všimnout nějakých souvislostí, takže jim to může pomoci v jejich práci. Část skalního umění například dokazuje, že Sahara byla zelená, tekly tudy řeky, byla zde jezera, kolem kterých žila zvířata i lidé. Tohle poznání pomůže klimatologům při studiu mechanismů klimatických změn. Což je dnes velmi aktuální.
Kdo vaše výzkumy platí?
Dobrá otázka. Archeologie je totiž velmi chudá věda. Neprodukuje žádné bohatství. Naštěstí byl ale můj výzkumný projekt tak výjimečný, že jsem dostala stipendium jak z bristolské univerzity, kam jsem v rámci projektu Erasmus z Pisy přestoupila, tak z Research Council, což je vládní organizace, která mi sponzorovala veškeré studium i cesty do Afriky. Jinak je pro archeologa ideální, když pochází z bohaté rodiny, nebo se dobře vdá či ožení, případně je v důchodu.
Do které skupiny tedy spadáte?
Do žádné. Když chci pokračovat ve svém výzkumu, protože mě baví a vidím v něm smysl, tak si ho musím sponzorovat sama. Proto nyní prodávám reality.
Vrátí se vám ty peníze někdy?
Může se to stát. Já zatím žiju z toho, co jsem nasbírala ještě v době, kdy jsem studovala a měla jsem výzkumy placené. Mám obrovské množství materiálu, který teď můžu zkoumat bez jakékoliv další investice. Ale musím z něčeho žít, nemohu se pověsit partnerovi na krk.
Takže jste něco jako archeoložka na volné noze?
Kdybych nedělala malby na Sahaře, tak bych s tím asi sekla. Jenže já se do nich úplně zamilovala. Jsem taky jediná na světě, kdo se je odvážil dešifrovat. Pro mě je hnacím motorem pochopení těch maleb. Byly napsány tisíce stránek o tom, jak jsou velké a široké, kde je najdete, ale nikdo se neodvážil je interpretovat. Někdy bych to i vzdala, ale vlastně nevidím moc smysl života vydělávat peníze jen pro ně samotné, kupovat věci. Ne, já prostě tu archeologii musím dělat, to je moje vášeň. Až dodělám katalog, vrátím se do Afriky a budu pokračovat v té interpretaci.
Čtěte v pondělí O tom, jak si zadek utírala kamenem, tři měsíce žila v poušti jen se dvěma Araby, archeologii si vybrala jen proto, že je univerzita u moře, a že Arabky jsou na tom v lecčems stejně jako my, Evropanky, čtěte v příloze MF DNES OnaDnes.
Jak lze malby pochopit, když je vytvořili lidé, kteří žili v úplně jiných podmínkách?
Musím studovat další africké nástěnné malby, mentalitu, náboženství, historii, etnologii, mytologii. Samozřejmě, nevím to nikdy jistě, ale je to moje interpretace podložená studiem jiných souvisejících věd a jevů. V jižní Africe existují malby několik set let staré, ty moje tisíce. A přece jsou si podobné. Jejich myšlenka, mentalita se vůbec nemění.
Není to jen vaše domněnka?
Dělali se různé studie, při kterých se přišlo na to, že některé legendy o smrti mezi lidmi kolují od dob paleolitu. To mi dává odvahu říci, podívejte se, když tohle se nezměnilo čtyřicet tisíc let, tak proč by to mělo být u maleb jinak? Možná riskuji, že se mi někdo vysměje, ale to mi nevadí, já si za tím půjdu.
Na co jste zatím přišla?
Na malbách je spousta zvířat, která známe i z dnešní doby. Mufloni, žirafy, lvi, kozy... ale pak je tam jedno zvíře, které má vždy skloněnou hlavu. A za těch padesát let, co si kresby moji kolegové prohlíželi, si žádný z nich neuvědomil, že zvířata, která mají hlavu skloněnou, nejdou identifikovat. Až já jsem přišla na to, že je to mytické dešťové zvíře. To stejné známe z dnešní Jižní Afriky, takže jeho existence se táhne skrz generace tisícovky let. To je přece úžasné.
Co to s vámi udělalo, když jste odkryla něco, co nikdo nikdy neviděl před vámi tisícovky let?
Představte si kresby staré devět tisíc let... Plné lidských postav, mají masky, obličeje, mimiku, pomalovaná těla. Jsou tam fantaskní postavy i zvířata. To se vůbec nedá vypovědět. Je to úžasný pocit. Jako by ti lovci vyobrazení na stěnách najednou ožili, byli kolem mě. Najednou jsem se s nimi úplně propojila.


description: Herečka a komička Amy Schumerová (35) patří mezi bojovnice za ženská práva a je velkou stoupenkyní rovnoprávnosti žen a mužů. Lidé podle ní často neví, oč feminismu vlastně jde.

title: Kdo neuznává feminismus, je blázen, míní Amy Schumerová

maintext:
„Každý, kdo není feminista, je blázen. Myslím, že lidé nevědí, co feminismus znamená. Je to rovnost žen, ale to slovo má pro různé lidi odlišný význam,“ řekla herečka v rozhovoru pro BBC Newsnight.
„Někdo se mě zeptal: ‚Ty nejsi feministka, viď?‘ A já mu řekla: ‚Co to podle tebe znamená?’ Samozřejmě že jsem. Pochopitelně chci stejná práva pro ženy. Opravdu si myslím, spousta lidí neví, co to znamená. Myslí, že je to jen slovo. “
Podle Schumerové se neznalost feminismu projevuje i ve volbách amerického prezidenta. Lidé by podle ní měli podporovat Hillary Clintonovou.
„Lidi, s nimiž jsem se bavila a kteří nemají rádi Hillary, mi neměli co smysluplného říct. Myslím, že ji tolik teď kritizují, protože nesplňuje jejich představu o tom, jak má vypadat žena. Rozčiluje je, že nepeče sušenky (tradice manželek prezidentských kandidátů, kterou založila samotná Clintonová - více zde). Ale ona jim na to říká: ‚Nepekla jsem, protože zařizuji zdravotní péči pro každou matku v zemi.’ Nelíbí se jim, jak mluví nebo její šaty. Všechno, kromě toho, jaká by byla prezidentka,“ dodala Schumerová.
Herečka nedávno prohlásila, že pokud vyhraje Donald Trump, odstěhuje se z USA do Španělska nebo někam jinam do ciziny.


description: I když se v názorech na účinnost ženšenu výzkumy a západní medicína často liší, na jednom se shodují. V oficiální lékařské literatuře je léčivý korejský kořen doporučován ke správnému vyvážení imunity. V novém vydání týdeníku Téma to potvrzuje i biochemička Ljubina Ivanova z Mikrobiologického ústavu Akademie věd ČR.

title: Ženšen udržuje imunitu člověka v rovnováze, říká vědkyně

maintext:
Potvrdila už lékařská věda tisícileté zkušenosti východní medicíny s užíváním ženšenu i v nějakých důvěryhodných studiích?
V nejedné. Shodují se, že udržuje imunitu člověka v rovnováze. Což je v imunologii velmi důležitý pojem. Například když bakterie napadnou naše tělo, musí se navázat na povrch našich vlastních buněk. Látky obsažené v ženšenu jsou podobné těm, kterými jsou vybaveny naše vlastní buňky. Takže bakterii vlastně „zmatou“. Ta se místo na naše buňky nalepí na účinné látky kořene a zabrání bakteriální infekci. To potvrdilo několik studií třeba u bakterie Helicobacter pylori, která napadá žaludeční sliznici.
Týdeník TÉMA Jaký je vliv ženšenu na nádorové bujení? A skutečně Severní Korea vyvinula z ženšenu přípravek, který dokáže léčit AIDS? Více se dočtete v pátečním vydání týdeníku Téma.
Co je v ženšenu tou účinnou složkou?
Je to celý soubor látek, těmi nejdůležitějšími jsou ale saponiny (chemické látky obsažené v řadě rostlin a bylin s příznivými účinky na lidský organismu, pozn. red.). V ženšenu jsou takzvané ginsenosidy. Ty mají schopnost pronikat dovnitř buněk, což je pro jejich terapeutické působení jedna z nejdůležitějších vlastností. Působí povzbudivě i tlumivě. To opět odkazuje k jejich hlavní funkci, tedy vracet organismus do rovnováhy.
Ženšen je často přísadou v energetických nápojích. Ty ale lékaři nedoporučují lidem s vysokým krevním tlakem, právě kvůli povzbudivým účinkům kořene. Takže opatrně s ním?
Je pravda, že ženšen bývá i přísadou energetických nápojů. Ale v těchto nápojích jsou zastoupeny i jiné složky. A právě tyto další látky jsou nebezpečné pro lidi s vysokým krevním tlakem. U ženšenu bylo prokázáno, že je schopný vyvažovat krevní tlak dle potřeb organismu. U lidí s nízkým tlakem je schopný ho zvýšit, naopak u lidí s vysokým krevním tlakem ho snižuje. Pokud jste zdraví, nic vás netrápí, určitě ho používat můžete. Ale samozřejmě i tady platí, že všeho moc škodí. A pokud člověk trpí nějakým celkovým onemocněním, měl by jeho užívání konzultovat s lékařem.


description: Zbrusu nových a často velice extravagantních trendů v líčení bude na podzim spousta. Kdo si troufne, bude za stylovou hvězdu s černou rtěnkou i s vrstvami třpytek. Pokud toužíte po něčem „nositelnějším“, inspirujte se barevným trendem, který pro vás vybral vizážista Pavel Bauer.

title: VIDEO: Naličte se podle Pavla Bauera. V hlavní roli dramatická fialová


description: Z rolí mladých ztřeštěných či přemoudřelých holek se Daniela Kolářová časem přehrála do rolí vážných a občas tak dramatických, až z nich mrazí. Čtyři desítky let strávila v pražském Divadle na Vinohradech a snažila se pomáhat i ve věcech veřejných. Herečka ve středu 21. září oslaví 70. narozeniny.

title: OBRAZEM: Kačenka, Doubravka i Polednice Kolářová slaví 70. narozeniny


description: Je mi 41 let a jsem patnáct let vdaná, s manželem nám to ale už delší dobu neklape. Našla jsem si milence. Nic jsem neplánovala, chtěla jsem si jen užít trochu něhy. Jenže náš vztah se časem změnil a přítel podal žádost o rozvod. Teď čeká, že ho podám i já.

title: Příběh Stáni: Přítel podal žádost o rozvod, já stále váhám

maintext:
Svého muže jsem si brala po roční známosti. Nebyli jsme do sebe kdovíjak zamilovaní, ale bylo nám spolu dobře. Měli jsme si oba pořád co říct. Také jsme měli hromadu společných zájmů.
Zralí pro rodinu
Když jsme se seznámili, měli jsme už oba za sebou několik známostí. Shodli jsme se na tom, že už jsme vybouření a je nejvyšší čas vybudovat pevný vztah a založit rodinu. Jak manžel tak já pocházíme z rozvedených manželství. Ani jeden z nás nemá příliš hezké vzpomínky na dětství. Rozhodně jsme nechtěli něco takového jednou způsobit našim dětem. A s tím jsme se i brali.
Svatbu jsme měli malou, jen my dva, svědci a pár přátel. Rodiče jsme nezvali, ani naše matky a ani otcové by nepřišli bez svých nových partnerů a byl by to jen jeden velký stres. A my chtěli mít hezké vzpomínky.
Manžel má milenku Markéta to zjistila na večírku manželovy firmy (Ilustrační snímek)
Po roce se nám narodil syn a za další dva roky dcera. Děti se nám povedly, máme z nich velkou radost. Manžel je vyloženě rodinný typ, dětem se hodně věnuje. Já jsem s nimi taky moc ráda. Vlastně celá rodina jsme vždy trávili hodně času společně.
Jenže mezi námi dvěma to už dlouho skřípe. Když jsme spolu sami, tak si nemáme najednou co říct. Už delší dobu spolu ani nespíme. Kdykoliv jsem se manžela ptala, jestli se něco děje, tak mě mockrát odbyl, že se mi jen něco zdá. Dokonce jsem ho jeden čas podezřívala, že někoho má.
Dokonce jsme se začali i hádat, což u nás dřív nebylo zvykem. A vždycky je to jen kvůli blbostem, prkotinám. Nakonec ale taková hádka skončí několikadenním mlčením. Nevím, co se děje, ale necítím se v takovém vztahu dobře. A myslím, že ani manžel ne. Někde se něco porouchalo a ani jeden z nás se nemá k tomu to opravit. Vlastně nevíme jak.
Nový muž
I když by mě to nikdy nenapadlo, bezhlavě jsem se zamilovala do kolegy v práci. Nastoupil k nám před rokem a půl. Asi měsíc jsme kolem sebe chodili, jen se pozdravili a jednou po práci jsme měli společnou cestu domů. Zastavili jsme se na kávu a tím to začalo. Přeskočila pověstná jiskra a my se zamilovali jak dva puberťáci. I můj přítel je ženatý, zhruba stejnou dobu jako já, má jednoho syna.
Nejdříve jsme náš vztah brali jen jako povyražení z manželského života. Já už v té době měla doma občasné problémy a přítel se mi svěřil, že ani u nich doma to není kdovíjak dobré. Jeho žena je prý neustále naštvaná, má problémy v práci a přenáší je pak na muže i syna. Tak jsme si našimi schůzkami a hlavně sexem léčili domácí frustrace.
Rozvod?
Jenže náš vztah se časem změnil. Zpočátku jsme se scházeli maximálně jednou týdně či jednou za deset dní, pak dvakrát týdně a nakonec nebyl den, abychom se neviděli. Náš vztah nám začal dost komplikovat život. Nemohli jsme bez sebe být. A tenkrát přítel přišel s tím, že podá žádost o rozvod. A co já na to? Já souhlasila.
Nevděčná manželka Doma všechno táhnu sám, stěžuje si Roman (Ilustrační snímek)
Uběhl ale týden, dva, měsíc, pak další a oba jsme stále byli se svými partnery. Sice jsem o svého přítele moc stála, vlastně stále stojím, ale nechtěla jsem udělat první krok. Nevěděla jsem, jak manželovi říct, že je konec, že mám někoho jiného. I když to mezi námi za nic nestojí, mám ho stále ráda, máme společnou minulost a hlavně máme dvě krásné děti, které si nezaslouží prožívat to, co my dva kdysi.
Jenže pak přišel přítel s tím, že se doma strašně pohádali a že ženě o nás řekl a že chce rozvod. A ona prý s tím souhlasila. Nevím, jestli to u nich opravdu proběhlo, jak říká, ale on už ten krok udělal. Dokonce se odstěhoval ke kamarádovi a je rozhodnutý se rozvést. A pochopitelně čeká, kdy o nás dvou řeknu manželovi i já. A to je právě to, já najednou nevím. Dokážu si představit, že budu s přítelem žít, jsem s ním šťastná, ale můj muž vůbec není špatný chlap.
Už se rozhoduji několik dní a pořád nevím. Dávám na jednu stranu plusy a mínusy a pořád se nemohu dobrat správného rozhodnutí. A přítel na mě tlačí, vyčítá mi, že couvám...
Stáňa
Názor odbornice: zaměřte se na sebe a svou rodinu
Vážená Stáňo! V podstatě si nejste jistá, zda opustit vlastní manželství a vydat se za hlasem svého srdce, či setrvat v hůře fungujícím manželství, ze kterého jsou dvě děti. Celou situaci akcelerovalo, že Váš milenec požádal o rozvod svého manželství.
PhDr. Magdalena Dostálová, psycholožka a psychoterapeutka Poradny pro rodinu, manželství a mezilidské vztahy Praha 12.
Pokuste se nyní zaměřit pouze na sebe a svou rodinu. Správně tušíte, že rozvod by rozhodně znamenal rozmetání jistot dětí. Ale možná ani Vy byste si nepolepšila. Nyní je vztah s milencem zakázaným ovocem, položme si však otázku, co by se stalo, kdybyste při běžném soužití nacházela milencovy neuklizené špinavé ponožky? Do toho by zde byl jeho syn, pro Vás cizí dítě. Pravidelná přítomnost Vašich dospívajících dětí by také nemusela milence naplňovat nadšením.
Má-li Váš manželský vztah mít šanci na další trvání, definitivně potřebuje změnu. Neboť jste až doposud nebyli schopni změnu zrealizovat sami, viděla bych jako vhodné obrátit se na odborníka. Nevíme, jak to s manželstvím nakonec dopadne, ale alespoň budete mít za sebou pokus zapracovat na jeho zlepšení. Sdělení, že máte milence, Vašemu manželovi na nic není. Má-li manželství šanci na uzdravení, bude se Vašemu manželovi bez téhle informace výrazně lépe dýchat.
PhDr. Magdalena Dostálová


description: Asi každý by chtěl zpomalit proces stárnutí a vypadat mladě a svěže i v pokročilém věku. Možná právě u vás bude stačit, když si dáte pozor na některé návyky a chyby, které stárnutí zbytečně urychlují. Třeba si pro začátek dopřejete dostatek kvalitního spánku.

title: Každodenní chyby, které urychlují stárnutí. Málo spánku i lenost


description: Nové výzkumy z oblasti psychologie a medicíny tvrdí, že to není sex, co partnery drží u sebe. Naopak. Málo sexu, trvalá frustrace a rezignace vedou k tomu, že se neopouštějí. „Kdo chce mít s dlouhodobým partnerem pořád sex, není si dle vědeckých poznatků příliš jist, a proto se musí stále ujišťovat, že vztah ještě drží,“ tvrdí vědci.

title: Sex vztah nestmelí. Vydrží spolu jen páry, které rezignují, tvrdí vědci

maintext:
Zvykli jsme si přijímat informace o tom, jak zdravé a pro vztah jednoznačně prospěšné je mít pravidelný sex. Čím víc, tím líp. Kdo nesouloží, nežije, utvrzují nás reklamy. Podle nichž se štěstí rovná potenci a zdraví chuti na sex. Věnovat se sexu, nejlépe pravidelně, nabádají odborníci i laikové.
Představa vztahu založeného na dostatečném množství pokud možno uspokojivého sexu je natolik mainstreamová a zakořeněná, že ti, co jsou založení jinak, mívají velké problémy se k tomu přiznat.
Recept na šťastný vztah Potřebujete respekt, úctu, ocenění a snahu Spokojenost ženy může ovlivnit celkovou atmosféru ve vztahu, říká nový výzkum.
Markéta (36) narazila na nepochopení až odsouzení skoro u každého, komu se svěřila se svou zvláštností. Rozhodně není asexuál, naopak, je schopna prožívat vášeň a dosahuje i orgasmu. Její potíž spočívá v tom, že ji chuť na hrátky pohltí vždycky jen na začátku nového vztahu. Po pár týdnech nebo nejdéle měsících klesá, až zmizí úplně. Za svůj život měla několik sexuálních partnerů, tento scénář se však opakoval pokaždé, bez ohledu na kvalitu vztahu a provozované intimní praktiky. Přesto se cítí se naprosto zdráva a nehodlá absolvovat žádné terapie. Ráda by s někým žila a měla rodinu, ale má strach, že bude velmi těžké najít někoho, kdo by byl založen podobně, nebo komu by její odchylka od normy nevadila.
Je sex skutečně tak silným a nenahraditelným a spojovacím elementem vztahu, jak se o něm tvrdí? Některé novější vědecké výzkumy to vidí zcela jinak. A právě jim se věnuje článek s názvem Co páry drží pohromadě? (Was Paare zusammenhält?) zveřejněný v magazínu Süddeutsche Zeitung.
Mít po mnoha letech společného života málo sexu je prý zcela normální. Zvyk totiž vede k tomu, že již po třech až čtyřech letech soužití nervové buňky nevyplavují žádný dopamin, hormon euforie. Muži si však jeho hladinu čile doplní, jakmile se vyskytne nová sexuální partnerka. U žen prý výzkumy v tomto ohledu chybí. Přišlo se však na to, že například v USA 70 procent žen starších 35 let aspoň jednou zahnulo. Netřeba však zoufat, nekoná-li se po pár letech vztahu v ložnici žádná revoluce.
„Sporadické intimní kontakty v dlouhodobých partnerských vztazích ukazují na to, že se oba partneři cítí bezpečně a nepotřebují si neustále dokazovat lásku. Nemusejí se obávat, že jeden z nich ze vztahu brzy odejde. Sporadický sex dokazuje pevnou vazbu a málo obav z opuštění,“ tvrdí zmíněný článek.
I bez sexu na kuchyňské lince jsem v pohodě
O tom, že manželství po letech může docela dobře fungovat i bez souložení na kuchyňské lince nebo různých akrobacií, je přesvědčena i Simona (45).
„Když jsem se poprvé vdávala, bylo to hlavně kvůli vášni a sexu. Přehlédla jsem díky tomu, že se k sobě vůbec nehodíme, že můj manžel je despota a tyran. Skončily líbánky a začalo peklo. Než se mi podařilo rozvést, byla ze mě psychická ruina. Můj druhý manžel je chytrý a milý. Umí se postarat o rodinu, můžu se věnovat svým koníčkům. Po deseti letech vztahu spolu spíme jen občas a mně to vyhovuje. Strhávat ze sebe ještě dnes šaty nebo to dělat na kuchyňské lince opravdu nemusím. Podstatné je, že doma vládne pohoda.“
„Dlouhodobá jistota a častý, dobrý sex se vzájemně vylučují,“ tvrdí psychoterapeutka Kirsten von Sydow z Univerzity Hamburk. Podle ní je těžké druhého něčím překvapit, pokud se ti dva moc dobře znají. Proto je z vědeckého hlediska naprosto pochopitelné, že nejsou-li páry těsně před rozchodem, mluví pak o „zralé lásce“, „nové fázi partnerství“ nebo o tom, že „sex je přeceňován“ a že „dospěli do zvláště stabilního stadia vztahu.“
„Zdálo se mi, že se mi manžel vzdaluje. Už se mnou skoro vůbec nespal a mě se zmocnil strach, že má jinou,“ popisuje Jana (38) svou osobní zkušenost, které dnes lituje. „Začala jsem se hodně angažovat. Kupovala jsem si nové prádlo, sváděla ho, navrhovala nové praktiky. On byl nejdřív zděšen, pak znechucen. Prý má náročnou práci, je unavený a jestli to tak nutně potřebuju, ať si někoho najdu. To jsem udělala. Rozvedla jsem se a brzy nato zjistila, že tomu muži na mně nezáleží. Po několika avantýrách jsem dnes sama. Kdybych to řešila chytřeji, mohla jsem si zachovat svoje zázemí. Kromě postele to mezi námi špatné nebylo a jak teď zjišťuji, na ní život nestojí.“
Lepší žádný než špatný sex?
Odborníci radí nevzdávat se tělesných aktivit a provozovat aspoň nějaké, i když se nejedná klasickou soulož. Na tu se ostatně sex ani redukovat nemá. Člověk by také neměl podléhat maximalistickému tlaku na výkon a orgasmus. Hlazení a vzájemné dotyky nemusejí mít sexuální charakter, přesto na vztah působí blahodárně.
„Nespím s manželem už pár let, protože se předtím musím líbat a on kouří,“ vypráví o svých pocitech Olina (54). „Přestože si čistí zuby a vyplachuje ústa, cítím to. Kromě toho je teď dost tlustý, což mě také odpuzuje. Chemie mezi námi prostě moc nefunguje, tedy z mé strany. Jinak nám je spolu ale fajn. Kdysi jsme se opakovaně snažili, ale byl z toho vždycky paskvil, tak jsme to nakonec vzdali. Vím, že se občas v noci uspokojuje u porna, ale to mi samozřejmě nevadí. Já mám taky svůj způsob. Za ruce se vodíme, pusu si dáváme každý den, hladíme se, máme se rádi. Fakt, že spolu nespíme, nám nijak nevadí.“
Libuše Konopová Autorka článku vede seznamovací poradnu na OnaDnes.cz. Můžete se jí ptát zde. Libuše Konopová
Traduje se, že není nic hezčího než usmiřování po hádce v posteli. Kdo by to aspoň jednou nezažil? Tak to chodí zejména v prvních letech vztahu. Později může být sex naopak domácími spory poznamenán, nebo sloužit jako prostředek k dosažení určitého cíle. Notoricky známé jsou taktiky, kdy jeden z partnerů pomocí sexu tím druhým manipuluje. Sex totiž bývá i osvědčeným prostředkem, jak přimět partnera k něčemu nepopulárnímu, jak na něj uplatňovat svůj vliv.
Dnešní doba je však charakteristická spíše možností volby a změny, což platí i pro vztahy. Lidé se dávají dohromady a opouštějí, mnohdy však ze zcela malicherných nebo ryze hormonálních pohnutek. To jim ale, jak se ukazuje, paradoxně také žádné velké štěstí nepřináší.
„Kdo chce oslavit stříbrnou nebo zlatou svatbu, měl by si cíleně vybrat nejistého nebo tvárného partnera,“ radí ženám Julia Berkicová z bavorského Státního ústavu pro vzdělávání. Muži, kteří se vyhýbají konfliktům a neradi rozhodují, jsou totiž podle ní každopádně vhodní pro stabilní vztahy. „Muži, obávající se střetů, mají velký strach opustit svou ženu.“


description: Italská maskérka a malířka Lucia Pittalisová se pro pobavení sebe i svých přátel ráda mění ve slavné filmové postavy i ve skutečné celebrity. Oblíbila si hlavně drsňácké hrdiny, jako jsou pirát Jack Sparrow nebo James Bond, od kterých je po hodinách líčení k nerozeznání.

title: OBRAZEM: Maskérka se umí dokonale proměnit v Ramba, Bonda i piráta


description: Dvojice týdnů módy, které tradičně zahajují přehlídkovou sezonu – newyorský a londýnský – přinesla tolik módních novinek, že se z nich snadno poskládají celé desítky časopisů a stovky článků. Vybrali jsme tři trendy, které nejsou zrovna masové, ale nejlépe podle nás ukazují, jakým směrem se móda ubírá.

title: Trendy z týdnů módy: ošklivé boty, vesmír a móda bez rozdílu pohlaví


description: Sklenice mléka, jogurt a kousek sýra přispívají k tomu, abychom byli od malička štíhlí a nestali se obézními ani v následujících letech. Vápník spolupůsobí při absorpci tuků ve střevech a snižuje celkový energetický příjem, napsal list Corriere della Sera.

title: Mléčné výrobky pomáhají ke štíhlosti, může za to vápník ve střevech

maintext:
Časopis European Journal of Clinical Nutrition nedávno přinesl závěry analýzy deseti studií o souvislosti mezi mléčnými výrobky a tělesnou hmotností. Na základě údajů o 46 000 dětí a adolescentů, kteří byli z různých zemí a sledováni byli tři roky, dospěli autoři k závěru, že pravidelná konzumace mléka a mléčných výrobků snižuje o 38 procent riziko nadváhy či obezity v pozdějších letech. Každou porcí navíc se toto riziko snižuje o dalších 13 procent. Kromě toho děti, které jedí hodně mléčných výrobků, mají také poněkud méně tělesného tuku nezávisle na tom, jaká je jejich další strava.
Obézní je desetina prvňáčků Tloustnout začínají na konci věku batolete
Mléčné výrobky jsou v mnohých dietách zakázané, neboť jsou příliš bohaté na tuky. O mléku se diskutuje už léta, protože ho někteří považují za potravinu, která nepatří do lidské výživy. Jak je tedy možné, že mléčné výrobky mohou držet váhu na uzdě? „Přesný mechanismus působení proti obezitě není znám, ale vápník a proteiny, na něž jsou mléčné výrobky bohaté, mohou mít rozhodující roli,“ vysvětluje epidemiolog a expert na výživu Ka He z Indianské univerzity v americkém Bloomingtonu.
„Například vápník redukuje lipogenezi, tedy proces, v němž organismus syntetizuje mastné kyseliny a následně lipidy, a zároveň přispívá k lipolýze (odbourávání tuku uloženého v tukových buňkách) a zasahuje do absorpce tuků ve střevech. Proteiny zvyšují bazální metabolismus, podporují pocit sytosti a navíc přispívají k udržení svalové hmoty. V mléčných výrobcích pak nalézáme prvky užitečné v dětství i dospívání, které jsou například zásadní pro vybudování kostní hmoty, jako je vitamin D a draslík. Jde tedy o pokrmy, které nelze ze stravy vyloučit, ale naopak by se měly na našem stole objevovat pravidelně,“ vysvětluje Ka He.
V dětství lékaři doporučují dvě porce o 125 gramech mléka nebo jogurtu denně, v dospívání až tři porce denně, neboť tehdy se utváří kostní „rezerva“ pro budoucnost. Děti by měly také jíst dvakrát týdně sýr a s tím, jak rostou, by měly jíst sýr třikrát až čtyřikrát týdně. I v dospělosti je konzumace mléčných výrobků podle vědců spojena se zdravím.
Jak zabránit obezitě dětí? Důležitá je snídaně a svačiny Ilustrační fotografie
Podle švédské studie zveřejněné na stránkách American Journal of Clinical Nutrition, která zahrnovala více než 19 000 žen ve věku od 40 do 50 let, umožňuje konzumace nejméně jedné porce mléčných výrobků denně omezit na počátku menopauzy riziko nadváhy o 30 procent.
Nechybí ale ani údaje o významu konzumace mléčných výrobků u dospělých mužů. Podle francouzské studie zahrnující 960 mužů nad 45 let, kteří byli sledováni po dobu patnácti let, jsou mléčné výrobky, cereálie a zelenina těmi pokrmy, které prodlužují život. Kdo pije hodně mléka, má o 39 procent nižší riziko úmrtí na nejrůznější choroby. Podobného výsledku se dosáhlo při konzumaci zeleniny (riziko bylo nižší o 32 procent) a cereálií (o 43 procent). Mléčné výrobky tak mohou být užitečné po celý život.
Podle Evropské společnosti pro gastroenterologii je v Evropě každé třetí dítě ve věku od šesti do devíti let obézní nebo má nadváhu. Přitom 90 procent obézních dětí si udržuje kila navíc i v dospělosti. Proto experti naléhavě požadují kampaně zaměřené na dětskou nadváhu či obezitu.


description: Výsadní postavení vínové, černé, šedé či tmavozelené v podzimních a zimních kolekcích jen tak nějaká barva nepřevezme. Letos se to nicméně podařilo hned dvěma atypickým odstínům: tlumené tóny růžové a žluté skvěle fungují společně, ale i každá zvlášť v podobě monochromatického outfitu.

title: OBRAZEM: Žlutá a pudrově růžová jsou překvapivé hrdinky podzimu


description: Monica Riley (27) z Texasu se rozhodla, že se stane nejtlustší ženou na světě. Nyní váží necelých 320 kilo. Jejím snem je přibrat dalších alespoň 130 kilogramů a přestat chodit.

title: Američanka chce být nejtlustší ženou světa. Přítel ji krmí trychtýřem

maintext:
„Chci vážit 450 kilo a stát se imobilní. Cítila bych se jako královna, protože přítel by mi byl neustále po ruce a pečoval by o mě dnem i nocí. Také se na to těší. Je to naše sexuální fantazie a hodně o tom mluvíme. Už teď mi pomáhá vstát z křesla nebo postele,“ cituje Riley list The Sun.
Její přítel Sid (25), s nímž se poznala na internetu před čtyřmi měsíci, svou lásku podporuje. Denně jí vaří různá jídla a krmí ji trychtýřem, aby lépe přibírala. Její denní spotřeba je přes 8 tisíc kalorií. Jelikož má už nyní problémy s pohybem, musí jí pomáhat s koupáním a chůzí.
„Když si po velké večeři lehnu, pomáhá mi převrátit se, protože moje břicho je příliš plné na to, abych to zvládla,“ říká Monica.
Texasanka se živí jako morbidně obézní modelka a pochvaluje si, že lidé jsou ochotni zaplatit za její sledování na internetu.
Monica celý život bojovala s nadváhou. Svoji postavu si ale prý nakonec zamilovala před dvěma lety, kdy si na poslední chvíli rozmyslela operaci, která by jí pomohla zhubnout. Od seznámení s přítelem spokojeně přibírá a připadá si sexy jako nikdy předtím.


description: Krev na spodním prádle vás může nepříjemně zaskočit a vylekat, zvláště pokud jste si jistá, že se nejedná o vaše pravidelné měsíční krvácení. Většinou se není čeho obávat, ale v některých případech může mimomenstruační krvácení poukazovat na vážnější problém.

title: Šest důvodů krvácení mimo periodu. Na vině může být drsný sex i nádor


description: „Jen těžko jsem si představoval někoho, kdo by takovou akci navštívil úplně dobrovolně a především za peníze,“ popsal své pocity redaktor magazínu Téma, když se blížil k místu konání dvoudenního víkendového kurzu nazvaného Jak funguje žena a Jak vzrušit ženu.

title: Jak vzrušit ženu? Redaktor vyzkoušel kurz na vlastní kůži

maintext:
Proto mě také hned na začátku nejvíce překvapil fakt, že z osmi účastníků kurzu si tři lidé kurz opakují, jeden z nich dokonce už potřetí. A to rozhodně ne proto, že by tzv. „propadli“ nebo „nesložili závěrečnou zkoušku“.
Důvody pro absolvování kurzu se lišily stejně jako chování jednotlivých účastníků. Jeden už od začátku vystupoval z pozice zkušeného sexuálního predátora, který si přišel ověřit své znalosti. Ostatní aktéři přišli s méně prozaickými důvody: rád bych lépe porozuměl své partnerce a zkusil tak zachránit náš vztah, nebo: poslala mě sem manželka, abych si některé věci oživil. Mimochodem - všichni přítomní muži si byli až překvapivě podobní, jednalo se (z pohledu nezaujatého pozorovatele) o fyzicky atraktivní muže, kteří svým vzhledem určitě nemají problém přitáhnout pozornost druhého pohlaví...
Týdeník TÉMA Vychází v pátek V týdeníku Téma najdete také velký rozhovor se sexkoučkou Julií Gaiou Poupětovou a se zpěvačkou Martou Jandovou.
To, že mě lektorka a sexuální koučka Gaia Poupětová představila na úvod jako novináře, se kupodivu ukázalo jako výhoda. Nemám sice přímé srovnání - kurz jsem (zatím) sám neopakoval, ale připadalo mi, že se alespoň někteří pod vlivem téhle informace ještě více uvolnili a chtěli se mnou sdílet nejen svoje zkušenosti z kurzu, ale někdy dost překvapivě i svůj osobní život. Jinak ale probíhaly oba dva dny spíše v anonymní atmosféře, bez nějakého většího navazování vztahů nebo vyměňování kontaktů, a to jak mezi účastníky navzájem, tak i mezi účastníky a figurantkami, které nastoupily na scénu v neděli.
Ještě předtím ovšem museli všichni absolvovat teoretickou sobotní část. Na ní mně přišla nejzajímavější její forma - zábavná směska vědecky podložených příkladů a osobních sexuálních zážitků samotné Gaii. Ta při výkladu promyšleně kombinuje různé statistiky (např. že orgasmus aktivuje v člověku stejný počet mozkových buněk jako epileptický záchvat) se svými čistě praktickými zkušenostmi, takže dojde i na zmínky o swingers party, o trojce se dvěma muži, o masturbačních technikách atd.
Vnímal jsem to celé jako takovou šikovnou řečnickou figuru, která má udržovat v napětí pozornost mužského osazenstva a stimulovat jejich představivost směrem k nedělní praktické části, ale také ukázat, že celý kurz má svoje základy v sexuologii, psychologii a fyziologii.
Druhý „praktický“ den začal tím, že se k nám už od rána připojily „figurantky“. Dobrovolnice, které nám byly k dispozici - i když vlastně spíše my jim. Při praktickém nácviku jsme začali erotickou masáží hlavy, krku zad, zadku i nohou. Na rozjezd ideální partie, při kterých si člověk asi nejlépe zvykne na nahotu všech figurantek v jedné místnosti. Byli jsme přitom opakovaně losováni do trojic: dva muži a jedna dobrovolnice. Jeden podle instrukcí a pod vedením Gaii hledal po těle nahé dobrovolnice správné erotogenní zóny, druhý z dvojice mužů si dělal poznámky do připraveného manuálu, pomocí kterých mapoval tělo figurantky. Ona přitom nahlas komentovala to, co děláme a hodnotila, jak se jí to líbí. V pauzách následovalo společné shrnutí toho, jak na nás cvičení působí.
Rozhovor s Julií Gaiou Poupětovou „Nemám problém ukázat, jak orgasmus vypadá,“ říká sexkoučka . Sexkoučka Julie Gaia Poupětová
Stejně jako v kurzu Gaia radí, jak se poddat v partnerském životě pocitu trapnosti a společně jej překonávat, můžete její kurz pochopit jako zkoušku, jak vystoupit z vlastní „komfortní zóny“ a něco nového se naučit. To, že sdílíte s dvanácti cizími lidmi intimní situace v jedné místnosti, ve vás vyvolá hotový koktejl emocí a pomůže vám nestydět se za pocity trapnosti před vlastními partnery. Protože, jak často z různých výzkumů vychází, v sexu snáz experimentujeme s náhodnými partnery než s těmi stálými, před kterými nechceme odhalovat vlastní slabosti.
Nakonec zjistíte, že i v poměrně nepřirozených podmínkách může být hledání a masáž klitorisu nebo G bodu docela přirozenou věcí. A že i když každá žena reaguje na něco jiného a líbí se jí jiné věci, nejdůležitější je udělat si na toho druhého čas a všímat si signálů jeho těla. Pro muže zůstává podle Gaii hlavním úkolem zjistit, jaký má jeho partnerka tzv. „dominantní smysl“ (může to být hmat, sluch, čich i zrak), celkově ji uvolnit a tento hlavní smysl pak při sexu a přeneseně i ve vztahu „masírovat“.


description: Namísto tisku alb z dovolených a jejich prohlížení při návštěvách dnes většina rodin rodinné snímky sdílí veřejně. Internet je však specifické prostředí a je třeba se dopředu zamyslet, s kým vším se chcete o fotky dělit.

title: Fotky dětí nejsou věc veřejná. Před sdílením snímků se zamyslete

maintext:
Prošli byste se s nahým dítětem po městě? Asi těžko. Nahrát takovou fotku do on-line fotoalba je podobné, ale spousta rodičů snímky nahých dětí bez váhání na internetu sdílí. Nejsou to ale jenom fotky odhalených dětských těl, které vám můžou děti v budoucnu vyčítat.
Zatímco fotky z koupání v moři, rybníce nebo doma ve vaně jsou pro babičku nebo tetičku roztomilá podívaná, příbuzní nemusí být zdaleka jediní, kdo snímky na internetu najdou. Přestože sociální sítě i webová alba varují a často i zakazují fotky nahých dětí i dospělých, nějaké občas kontrolou proklouznou. A může se pak stát, že vaše album z dovolené v Chorvatsku má tisícovou návštěvnost - tedy kouká na něj spousta lidí, kteří vaši rodinu vůbec neznají.
„V Rajčeti chceme co nejvíce chránit děti a jejich soukromí. Snažíme se, aby fotky nahých dospělých ani dětí v běžně přístupných albech nebyly, ale bohužel ne vždy se nám to daří,“ řekl Miroslav Buček, zakladatel českého úložiště fotek, které letos oslavilo 11 let. Přitom mají uživatelé jednoduchou možnost: stačí fotky nahrát do neveřejného alba. Totéž platí i pro sociální sítě nebo úložiště, kam se soubory nahrávají pro stažení dalšími uživateli.
„Pokud vaše babička žije na druhém konci planety a vy se jí chcete pochlubit s fotkami třeba od vody, není nic jednoduššího než album zaheslovat a babičce jednoduše poslat heslo,“ vysvětlil Buček způsob ukrytí fotek.
Soukromí si děti zaslouží už od kolébky
Právo dětí na soukromí není jen otázkou etiky rodičů. Listina základních práv a svobod v článcích 7 a 10 stanovuje, že: „Každý má právo na ochranu před neoprávněným zasahováním do soukromého a rodinného života.“ Potvrzuje to i Listina dětských práv na internetu, podle které má dítě „právo uchovávat veškerou informaci o sobě v tajnosti“.
Podle Zdeňka Záliše z Národního centra bezpečnějšího internetu se někteří rodiče domnívají, že pokud sdílí fotky jen přátelům, nikdo jiný si je neprohlédne. „Existuje však velké riziko, že fotky někdo zneužije. Na internetu se pohybují pedofilní sítě, které podobné fotografie vyhledávají, sbírají a po případné úpravě s nimi obchodují, mění si je. Děti se navíc později mohou stát oběťmi výsměchu a šikany ze strany vrstevníků,“ vysvětlil Záliš.
Nad fotkami nahých dětí se pozastavují i někteří rodiče. „Nejčastěji se dočítám o riziku zneužití fotky. Já mám však i jiný důvod, proč fotky svých dětí na internet nedávám. Je mi to vůči nim hloupé. Jak to malé nevinné děťátko přijde k tomu, že se najednou ocitne někde na webu, kde se na něj může kdokoliv podívat? Protože se rodič chce pochlubit, ukázat?“ postěžovala si diskutující na rodičovském fóru modrykonik.cz.
Nočník, nemocné dítě i trapasy patří do soukromí
A nejsou to jenom obnažené fotky, které mohou v budoucnu působit dětem problémy, pokud si je třeba jejich spolužáci najdou na internetu. Odborníci nedoporučují nahrávat do volně přístupných internetových alb a na sociální sítě ani fotografie dětí na nočníku nebo na záchodě. Ty se hodí maximálně tak do domácího alba na poličce, které budete ukazovat nejbližším přátelům a rodině. I tak se to ale vašemu dítěti nemusí v budoucnu moc líbit, obzvlášť pokud ho s nimi budete ztrapňovat třeba před jeho životními partnery.
Foťák nebo mobil určitě schovejte ve chvíli, kdy je vaše dítě nemocné nebo poraněné, zkrátka ve zranitelném momentu. Není rozumné sdílet ani fotky, na kterých třeba vaše batole ukořistilo lahev piva nebo vám sedí na klíně při řízení. Vám se mohou zdát vtipné a víte, za jakých okolností vznikly, to ale již neplatí pro další miliony uživatelů internetu, kde budou vytrženy z kontextu.
Nejlepší je řídit se podle jednoduchého pravidla - co se nelíbí tobě, nedělej ani ostatním. Proto se nedoporučuje veřejně sdílet ani fotografie, které dítě nějakým způsobem ztrapňují, ponižují nebo ukazují jeho zranitelné stránky jako jsou třeba fóbie. Jednoho dne by na ně totiž mohli narazit spolužáci vašeho potomka a snímky mohou zavdat příčinu k šikaně, anebo dát šikanujícím nad vaším dítětem ještě větší moc.
Samozřejmostí by v dnešní době mělo být, že na internetu nebudete sdílet ani celé jméno, adresu a školy a kroužky, které vaše dítě navštěvuje. Pokud pak budete chtít sdílet fotku např. z oslavy narozenin nebo jiné události, na které je více dětí najednou, nezapomeňte požádat o souhlas rodiče ostatních zobrazených dětí. Každý z nás má trochu jinou představu o tom, co je pro něj veřejné a co soukromé a vyhnete se tak možným nepříjemnostem.
Ve Francii hrozí rodičům i vězení a pokuta
Nakládání se soukromím dětí zůstává na zodpovědnosti rodičů. „Sankce za nahrávaní fotek nahých dětí na internet neexistují. Při zveřejňování fotek ale nesmí dojít k šíření pornografie, podle paragrafu 191 trestního zákoníku. Člověk by se měl řídit zdravým rozumem a pravidlem: nezveřejňuj na internetu nic, co by sis nedal na vnější stranu dveří svého bytu,“ říká Záliš.
Nutno ovšem dodat, že sankce existují v zahraničí - např. ve Francii zákony určují, že pokud se dětem v dospělosti nebudou líbit fotky, které jejich rodiče sdíleli on-line, mohou je zažalovat. Podle francouzského práva jsou rodiče zodpovědní za ochranu soukromí svých dětí dokonce pod pohrůžkou sedmi let vězení a pokutou ve výši 45 tisíc eur. Francouzská policie a odborníci proto varují rodiče, aby rodinné snímky sdíleli opravdu jen s rodinou a nejužším okruhem známých, nikoliv s celým světem.