description: Prostějov – O tom, že se díky tanečním kurzům stávají z mladých dívek dámy a z kluků gentlemani, se mohli všichni přesvědčit v sobotních večerních…

title: Tradice pokračuje. Studenti protančili velký večer pod dohledem mistra Šindlera

maintext:
Prostějov – O tom, že se díky tanečním kurzům stávají z mladých dívek dámy a z kluků gentlemani, se mohli všichni přesvědčit v sobotních večerních hodinách v prostějovském KaS centru. Svůj velký večer tu měli studenti středních škol pod vedením Šárky Milarové a Jiřího Šindlera.
Ti se mohli v plné kráse pochlubit svými dovednostmi, které nabyli pilným trénováním v podvečerních hodinách v Domě služeb. Postupně tak před svými rodiči, příbuznými a přáteli zatančili klasiky jako valčík, polku, waltz, ale i čardáš nebo merengue.
„Máme tu třicet párů ze čtyř středních škol. Kromě samotné ukázky absolventů jsme letos například pozvali Národopisný soubor Mánes a je zde i ukázka latinskoamerických tanců. Nechybí samozřejmě ani tradiční taneční soutěž," shrnul program večera taneční mistr Jiří Šindler, jenž už přenechal kurzy Šárce Milarové.
Taneční škola v Prostějově se poslední roky musí prát s úbytkem účastníků v kurzech, což je následek toho, že se zde v posledních letech objevila konkurenční taneční škola.
Přesto jsou lidé, kteří nedají na taneční s prostějovskou taneční ikonou dopustit.
„Málokdo toho tady dělá tolik pro tanec jako pan Šindler. Navštěvuji taneční kurzy pro dospělé a nemohu si to vynachválit. Čas pro ně nehraje žádnou roli, cvičí s námi klidně i přesčas," řekla například Lenka Slupská.
A na taneční vzpomínají rádi i takzvaní gardisté, neboli početná skupina lidí, které dal dohromady zájem o tanec.
„Moji kamarádi tehdy chodili pít a mě to nebavilo. Tak jsem začal tancovat, poznal jsem úžasné lidi a u tance už zůstal," zavzpomínal Jiří Otava, který stál u zrodu gardistů v Prostějově. Dnes tato skupina čítá minimálně přes dvě stě členů.
„Tancoval jsem celých 8 let a vzpomínám na to rád. Musím říct, že mě samozřejmě nejdříve motivoval pohled na ty starší gardisty s odznáčky, ale poté se to změnilo a já se pak zajímal o tancování samotné," dodal další z party tanečníků Martin Labounek.


description: Olomoucký kraj – Ledovka může na Štědrý den potrápit řidiče i chodce. Upozorňují na to meteorologové.

title: Na Štědrý den pozor na ledovku, pak se oteplí

fasttext_language: cs


description: Žárovice – Už po jedenácté vyzvali sportovci na Štědrý den na souboj drahanský kopec mezi Žárovicemi a Drahany. V lezavém počasí, kdy se teplota…

title: Drahanský kopec na Štědrý den padl

maintext:
Žárovice – Už po jedenácté vyzvali sportovci na Štědrý den na souboj drahanský kopec mezi Žárovicemi a Drahany. V lezavém počasí, kdy se teplota pohybovala kolem nuly a drobně mrholilo, se k závodu přihlásilo celkem 101 účastníků a několik psů.
„Je to asi o třicet lidí méně než vloni," uvedl za pořádající organizaci SKC TUFO Prostějov Petr Zatloukal. Muži, ženy i děti, z nichž to nejmenší se vezlo v kočárku, hodlali zdolat devítikilometrovou trasu s třísetmetrovým převýšením v co nejkratším čase. „Někdo se přihlásil do kategorie chůze, jiní poběží, pojedou na kole, máme tu i jednu jednokolku a kolečkové lyže," upřesňoval Petr Zatloukal a odhadoval, že cyklisté trasu zvládnou přibližně za dvacet minut, běžci za třicet a chodci půjdou pravděpodobně tři čtvrtě hodiny. Aleš Skripecký z Prostějova se k závodu přihlásil poprvé, jeho kamarád Lukáš Švestka absolvoval premiéru už vloni. „Poprvé to bylo děsné, protože jsem před tím neběhal," řekl Lukáš a dodal, že tento rok se na závod připravoval 14 dnů. Martina Soldánová ze Žárovic kolem přátel smutně popocházela. „Chtěla jsem běžet také, ale při tréninku jsem si včera zvrtla kotník, a tak jsem aspoň přišla podpořit kamarády a podívat se, jak vyběhnou," svěřila se. Miloslava Vysloužila k závodu podle jeho slov „ukecali" přátelé. „Běžím letos poprvé, ale čeká mě potom ještě ponor v plumlovské přehradě, který je naplánovaný na 12 hodin," usmíval se závodník a otužilec a ostatní ho nadšeně poplácávali po ramenou.
Legrace, nadšení, smysl pro humor a pohyb vládly v Žárovicích před startem. „Je to bezvadná akce, vloni jsem běžel také, ale letos jsem slíbil manželce, že se budu víc věnovat rodině a přípravě štědrovečerních oslav," řekl jeden z přihlížejících. Před půl desátou organizátoři závod odstartovali a 101 nadšenců se vrhlo vpřed překonat kopec a tak trochu i sami sebe.


description: Prostějov – Budova prostějovského okresního soudu se v těchto dnech postupně zbavuje lešení i plachet, které zakrývaly fasádu. Do Havlíčkovy ulice se…

title: Opravy Okresního soudu v Prostějově se protáhnou

maintext:
Prostějov – Budova prostějovského okresního soudu se v těchto dnech postupně zbavuje lešení i plachet, které zakrývaly fasádu. Do Havlíčkovy ulice se vyloupla část, jejíž citlivě opravená historizující fasáda potěší oko každého, kdo jde okolo.
„Moc se mi to líbí, i když je zatím vidět jen kousek," řekla Františka Málková, která tudy chodí pravidelně domů. „Mám pocit, jako by se kus ulice prosvětlil. Je to opravdu příjemné a těší mě i jemná barevnost fasády," dodala.
Podle slov předsedy soudu Petra Vrtěla se však stavební práce na budově díky klimatickým podmínkám opožďují a termín dokončení oprav celé budovy se posune až do března následujícího roku.
„Je to díky počasí, které ostravské stavební firmě Bystroň Group, a.s. za stávajících teplot neumožňuje dokončit finální nátěry," upřesnil předseda soudu.
Podle jeho slov je k tomu potřeba, aby teploměr naměřil alespoň pět stupňů Celsia, což se v uplynulých dnech nestalo.
Ostatní práce pokračovaly podle dohodnutého harmonogramu a s jejich kvalitou i celkovým tempem je Petr Vrtěl spokojený.
„Stavebníci nám vycházeli vstříc, často pracovali i mimo standardní dobu a o víkendech," doplnil předseda soudu.
Okna jsou nová, opět dřevěná
Kolemjdoucí tak dnes mohou vidět dokončenou venkovní levou část budovy z ulice Havlíčkovy, protože tady dělníci pracovali ještě za teplejšího podzimního počasí.
Před nátěrem je část fasády ze dvora a z ulice Partyzánská od zdejší mateřské školy.
„V Havlíčkově ulici ještě čekáme na opravu pískovcového soklu a chodníku, který se musel rozbourat v návaznosti na probíhající stavební práce na budově," doplnil předseda soudu.
Prostějovský okresní soud uzavřel se stavební společností Bystroň Group, a.s. z Ostravy smlouvu o rozsáhlé rekonstrukci v létě tohoto roku, práce na budově začaly v červnu.
V průběhu uplynulých měsíců stavebníci mimo jiné objekt izolovali od vlhkosti a vyměnili všech 110 oken, která jsou opět dřevěná a zachovávají původní vzhled, další technické inovace se dotkly zejména interiéru objektu.
„Když jsme v červnu tohoto roku uzavírali smlouvu, věřili jsme všichni, že za příznivých klimatických okolností by se opravy daly stihnout v termínu, což bylo k poslednímu prosinci tohoto roku. Bohužel počasí nám nepřálo," doplnil Petr Vrtěl.


description: Prostějov – Kam zajít v Prostějově na štědrovečerní sváteční mši? Nebo dáváte přednost bohoslužbám v další dny? Vyberte si

title: Kam v Prostějově na půlnoční? Podívejte se


authors:
Petr B.
Anna Šochová

title: Magazín Abeceda

maintext:
Je to taková slušnost. Popřát na konci starého roku něco k tomu nadcházejícímu. To moje bude pro někoho asi trošku kacířské a pro někoho možná dokonce amorální. Ale co naděláte, že?
Končí rok ve kterém se toho stalo dost a dost. Rozebírat to by zabralo víc času, než hodlám věnovat psaní tohoto „péefka.“ Určitě se objevily nové technologie, někteří z vás získali nové a nebo lepší benefity v tom či onom. Společně jsme pak opět ztratili další část svých svobod.
V novém roce 2017 to lepší nebude. Přesto vše vám chci popřát spoustu věcí.
Hodně zdraví,
protože bez něj to jednoduše nefunguje. Ani úspěchy a ani prohry. Ani chudoba a ani super-hyper ranec prachů.
Hodně šedé ekonomiky,
protože její existence ukazuje, že se lidé nejen že nebojí, ale že to jde i bez státu, jeho loupeží a papírování.
Hodně těch co optimalizují,
protože ti co říkají, že platit daně je normální jsou jako otroci, co říkali, že ten jejich pán je hodný, protože je bičuje jen jeden den v týdnu.
Dobrý zrak,
protože to nejdůležitější často není vidět a skrývá se pod rouškou obecného dobra, bezpečí a starostlivosti o občany.
A hlavně hodně rozumu,
protože s ním si k výše uvedenému dodáte hravě zbytek.
Tak si ten nadcházející rok 2017 užijte!


title: Magazín Abeceda

maintext:
Co jiného přát? Krásné Vánoce jsou přáním nejlepším. Je to taková trojčlenka, či chcete-li a matematici mi prominou, kolik-chcete-členka. Je to univerzální a při tom asi nejlepší přání. Můžete si pod něj dosadit to co chcete, potřebujete a nebo sami někomu přejete nebo přáváte.
Takže vám, milí čtenáři, přeji krásné nadcházející svátky. Dnes nenapíšu své obligátní, prožité ideálně četbou magazínu Abeceda. Tak nějak tuším, že tento víkend vám přinese o dost důležitější aktivity. Ale pokud v nich naleznete skulinku, doufám že jí strávíte s námi. Není to povinnost. Nemusíte. Už proto, že vám všem přeji ty krásné svátky a dosadit si to té x-členky můžete, ba přímo musíte, cokoli co právě chcete.
Užijte si je.


description: Kdo si počká, ten se dočká. Minule jsme se mrkli na to, jak udělat salát pěkně podle normy a dneska, dneska si ho pěkně napatláme na veku. Jsem si jistá, že

title: Konečně chlebíčky


description: Vánoce patří rodině a dětem. Jsou samy o sobě pohádkou, kterou se snažíme vtěsnat do své reality a přitom na sebe pomrkáváme, jakože víme, ale jeden vedle

title: Marbulínkův sen


description: Všimli jste si asi reklamního banneru pod menu magazínu Abeceda. Je to tak. Láká vás k návštěvě našeho nového projektu. Sice ho editor v jednom z úvodníků

title: Pojďte číst online


description: Nějak se mi před Štědrým dnem nechce psát o neřádech kolem nás. Jsou přeci i hezké věci. Myslím, že například tuhle reklamu dokoukáte až do konce. Není to

title: Magazín Abeceda


description: Vybíráme pro vás z volných děl klasiků texty, které by vás mohly zaujmout

title: Božena Němcová: Pohádka o perníkové chaloupce

maintext:
Byl jeden chudobný otec a měl dvě děti, Honzíčka a Marušku. On chodíval do lesa dřevo kálat (porážet) a nemohl na děti pozor dávat; proto když jim, malým dětem, matka umřela, oženil se, aby měly děti zase matku. Ale ta druhá matka nebyla hodná, neměla ráda ani otce ani děti, a otec měl proč naříkat. Jednou se té macoše ty děti tak zprotivily, že muži poručila, aby je zavedl a více aby domů se nevracely; darmo se tomu muž zprotivoval děti svoje zavést, ale žena pokoj nedala, on se jí bál, a proto se smutným srdcem jednoho dne dětem řekl: „Vezměte si žbánečky, půjdete dnes se mnou do lesa na jahody.“ Děti radostí skákaly, vzaly hned žbánečky a s otcem do lesa se ubíraly. Když přišli hluboko do lesa, zavedl je otec na velké mejtiště jahod, kde se vše jen červenalo, a řekl jim: „No, milé moje děti, tuto sbírejte si jahody, a já tamto půjdu dříví kálat, dokud mne budete slyšet tlouci, budete vědět, že jsem na tom místě.“ Děti dychtivě padly na jahody a otec odešel opodál, přivázal mezi stromoví palici, která větrem pohazována do stromů tloukla, jako když dříví kálá. Když tak děti ošálil, vrátil se domů a děti v lese nechal. – Když měly děti plné již žbánky a dosyta se najedly, začaly myslit, aby se k otci podívaly. – I šly tam, odkud se po chvílích udeření palice ozývalo, ale nenašly tátu, jen jeho palice visela na stromě. „Kdepak jen náš tatínek bude, snad šel domů a nás tu nechal,“ řekl Honzíček. – „Ale copak si to myslíš, však on tatínek někde bude a přijde zajisté pro nás, jen tu buďme,“ řekla Maruška. — A tedy čekaly a z dlouhé chvíle jedly zase jahody ze žbánku, až byly žbánky prázdné, — musely je tedy zase naplnit, a tak jim ušla chvíle. Než začalo se stmívat, přestal tlukot palice a dětem bylo ouzko, i vzaly žbánky a šly hledat otce. —“Slunéčko se níží, k večeru se blíží, táto, pojďte domů!“ volaly lesem; ale žádného ohlasu neslyšely. „To jsme už, milý Honzíčku, zabloudily a tatínka nenajdeme; musíme tu zůstat přes noc,“ řekla Maruška; ona byla starší a moudřejší. — „Ale já se bojím,“ Honzíček na to. — „No, tedy počkej, já vylezu na strom, jestli uvidím nějaké světlo, a v tu stranu bychom se potom dali,“ těšila ho Maruška a hned taky na strom lezla. — Se stromu dívala se kolem dokola, když viděla zdaleka světýlko, zavolala na Honzíčka, aby se už nebál, slezla dolů, a v tu stranu, kde světlo viděla, se daly. I přišly z lesa ven, na zelenou louku; na té louce viděly hezkou chaloupku a ta chaloupka byla perníková. Šly až k okénku, koukly dovnitř a viděly tam sedět starou bábu a dědka. — „Počkej,“ řekl Honzíček, „já vlezu na střechu, ulomím kus perníčku a budem se mít dobře.“ — „A jestli na nás přijdou,“ Maruška se strachovala — ale Honzíček byl už na střeše a loupal perníček a Marušce dolů házel. — I poslala bába dědka, aby se šel podívat, že se jí zdá, jako by někdo loupal perníček. Šel dědek ven a ptá se: „Kdopak to na mé střeše loupá perníček?“ — „I ne dědečku, to větříček,“ tenkým hláskem odpověděla Maruška pod oknem — a dědek se spokojil. Děti se byly najedly a pod oknem se uhnízdily k spánku. — Ráno si vlezl zase Honzíček na střechu, aby si uloupnul kus perníčku, a bába zase poslala dědka se podívat. — Maruška chtěla zase dědečka odbýt, ale on je viděl a šel to bábě povědít. — „Chutě Honzíčku, musíme utéct, sice bude s náma zle,“ volala Maruška na Honzíčka, neboč slyšela, jak bába dědka posílá, aby jí ty děti přivedl, že si je upeče. — Honzíček skočil se střechy, Maruška ho chytla za ruku, a utíkaly, co mohly a kam je oči vedly, a dědek hnal se za nima, ale že byl tlustý a nemotorný, nemohl jim přece stačit. Než nebyly by mu ty dětičky utekly, kdyby se tu byla pojednou žena nevyskytla na lenném poli. „Prosím vás, panímámo, povězte nám, kudy bychom se daly; zlý dědek z perníkové chaloupky nás honí, chtějí nás upéct, že jsme jim kousek střechy ulouply.“ — “Tuto se dejte do lesa, tou cestičkou, však já dědka zdržím,“ řekla plečka a ukazovala dětem do lesa. — Děti utíkaly dále, a za chvíli přiběhl dědek a silně si odfukoval. — „Osobo,“ ptal se plečky, „neviděla jste tudy jít děti?“ — „Pleju len,“ odpověděla žena, jako by mu byla nerozuměla. „Osobo, já se vás ptám, jestli jste tudy viděla jít děti?“ — „Až vypleju a uzraje, budem trhat.“ —“Osobo, rozumějte pak, ptám se vás, jestli jste viděla tudy jít děti?“„Až vytrháme, budem drhnout semeno a pak len močit.“ — „Osobo, cožpak nerozumíte, ptám se vás, viděla-li jste tudy jít děti?“ „Po vymočení prostírat a v peci sušit.“ — „Osobo, vy jste snad hluchá, ptám se vás, viděla-li jste tudy jít děti?“ „Nu, a po vysušení budem třít a po vytření vochlovat.“ — „Osobo, neslyšíte, ptám se vás, viděla-li jste tudy jít děti?“ „Tak; nu a po vochlování budem nadívat na kužele a příst.“ — „Osobo, co mi do toho, ptám se vás, viděla-li jste tudy jít děti?“ „Až na-předem pěkných tenkých podvazků, budem soukat.“ —“Osobo, osobo, ptám se vás, viděla-li jste tudy jít děti?“ „Až nasoukáme, budem tkát pěkné tenké plátno.“ — „Osobo, co je mi do plátna, ptám se vás, viděla-li jste tu jít děti?“ — „Až utkáme, budem bílit, až vybílíme, budem stříhat a šít košile, košilky, pleny a vínky, sukně a zástěrky.“ —“Osobo, cožpak si na uších sedíte, ptám se vás, viděla-li jste tudy jít děti?“ – „A tak, co s tím budem dělat? – Nu budeme se do toho odívat a nosit se čistě bílé.“ – „Osobo, prosím vás, neviděla jste tudy jít děti?“ – „Až to roztrháme? – Nu, pak to podpálíme, uděláme z toho troud. Nu, do troudu budeme pak křesat tak dlouho, dokud vydá živou jiskřičku a boží ohníček ho nestráví. Boží ohníček rozejde se v dým, dým pak v povětří, a to je konec mojí řeči.“ – „Osobo, já se vás na to neptal, ptám se vás, neviděla-li jste tudy jít děti?“ – „Děti, nu, to jste měl hned říct, bodejť neviděla, ba viděla, šly tamtudy tou cestičkou po polích, a přímo k tomu potoku, co ty vrby jsou. Ale už je nedohoníte, skákaly jako poštolky,“ při těch slovích ukázala žena dědkovi na opačnou stranu, kudy byla dříve děti poslala. Dědek to poznal, zlostí odplivnul a zpátky domů šel, a když odešel, i žena z pole zmizela, a děti přišly domů.
(Aneb jak se jindy vypravuje, octnula se ta žena za utíkajícími dětmi, a když se jich na všecko vyptala, vzala je za ruku a vedla domů. – To byl duch jejich nebožky matky. – Když je přivedla domů k tatíkovi, pravila: „Jakube, vedu ti tvoje děti, zabloudily, dej si na ně pozor!“ – Jak slyšel Jakub své nebožky ženy hlas, padl s pláčem na kolena a děti objímal; na macechu zlou ale padl takový strach, že utekla ze dveří a nikdy více se nevrátila. Otec pak se svými dětmi žil pokojně.
Znění tohoto textu vychází z díla Národní báchorky a pověsti (svazek 1) tak, jak bylo vydáno ve Státním nakladatelství krásné literatury, hudby a umění v roce 1956
Výše uvedené dílo Boženy Němcové spadá do kategorie tzv. volného díla a jako takové může být publikováno bez omezení. Z těchto volných děl se pro vás snažíme vybírat ta, která by vás mohla zaujmout.


authors:
Bavor V.
Petr B.
B Jako Bloger

title: Příběh jednookého Tygra

maintext:
Za jedním potokem, dvěma řekami a třemi kopci stavěli lidé domeček… Když byl domeček skoro hotový, začal jej navštěvovat zvláštní kocour. Neměl boty, měl jen jedno oko a velmi nezvykle vybarvený kožich, temně hnědý s výraznými černými pruhy. Možná proto, že byl jednooký, měl tak citlivé uši, že už z dálky slyšel přijíždět naše auto a my jej pak viděli běžet tryskem podél plotů celé ulice, aby byl u dveří do domu dříve, než my. Minutu před naším příchodem už seděl u dveří a při otevření se bez keců, vlastně mňouků, vehementně a nekompromisně nacpal dovnitř. Z nějakého důvodu si prostě umanul, že tadle chalupa je jeho.
Byl pozdní podzim a venku chladno, takže jsme jej nechávali vejít a pobýt, aby si ohřál studené uši a osušil mokré tlapky. Začali jsme mu vozit i něco k snědku, ale Tygrovi, jak jsme mu podle vzhledu jeho kožichu začali říkat, šlo spíše o společnost. Miloval hlazení a nedal se odbýt. Byl tak lísavý, že jakmile se někdo sehnul nebo podřepl k práci, Tygr mu okamžitě dlouhým přískokem přistál za krkem a dožadoval se muckání. Aby se vůbec dalo něco dělat, museli jsme ho při práci vykázat do jiné místnosti, kde si pak otráveně lehl a trpělivě čekal na další příležitost ke skoku na něčí záda nebo na umyvadlo. To byla po přistávání na zádech jeho druhá vášeň. Miska s vodou ho nezajímala, to byla nuda, ale jakmile někdo pustil vodu, vyskočil na umyvadlo a strčil tlamu ke kohoutku. Chlemtal výhradně tekoucí vodu. Jóóó, čerstvě vytočená, jen to bylo to pravé pití!
Problém nastával vždy při odjezdu, protože jsme Tygra museli vyhodit z domu ven. Nesnášel to a pochopitelně se mu ani trochu nechtělo. Pokaždé se snažil proklouznout zpátky a jednou se mu to podařilo bez povšimnutí a zůstal v domě zamčený. Šťastnou náhodou jen na jeden den. V zádveří totiž nebylo nic k jídlu, ani miska s pitím, zato tam úplnou náhodou zůstal mezi materiálem a nářadím kýbl s pískem. Druhý den jsme při příjezdu Tygra u vchodových dveří nenašli. Byl na jejich druhé straně a projednou se cpal naopak zevnitř ven. Na chodbě po něm zbyl jen smrad a v kýblu s pískem potvrzení, že není žádnej blbec a ví, kam s ním.
Klidně bychom si Tygra odvezli domů, aby se přidal k toulavce, která u nás přebývala se svými třemi koťaty, jenže Tygr si vůbec neporozuměl s Prdem. Když byl na stavbě přítomen i Prďoš, museli jsme každého chlupáče zavřít do jiné místnosti.
Chalupa byla hotová a předvánoční čas přinášel první sníh a mráz, ale pro Tygra jsme řešení neměli. Dál vysedával u dveří a čekal, až někdo přijde… Dům si najala belgická firma. Když dorazil belgický pan ředitel s chotí a stěhovákem, u dveří jejich nového bydliště stepoval moravskej kocour a cpal se jim dovnitř. Belgičani měli, stejně jako tehdy my, také 4 kočky, ale naštěstí žádnýho psa, takže Tygra do dveří vpustili a rozšířili svoji kočičí suitu.
Když jsme přijeli kvůli nějaké dodatečné instalaci, nečekal nás promrzlej pruhovanej kocour u dveří, ale poživačně se jako maharádža válel na kožené sedačce, nad miskami plnými kočičích lahůdek a svým jedním okem na nás mžoural s výrazem: „to čumíte jak se mám!“
Čuměli jsme a byli za něj rádi. Pana ředitele sice během měsíce firma vyhodila z funkce i bytu, ale vykrmený a načipovaný Tygr odjel do Belgie se svojí novou smečkou. Jo jo, i jedním okem lze najít tu správnou životní šanci, když jste dostatečně vytrvalí. 🙂


authors:
Bavor V.
Anna Šochová

title: Hezký Nový rok

maintext:
Těžko se odhaduje, jak dlouho jsou v oblibě tak zvané péefky. Jedna věc je však skoro jistá. Původcem všeho byla pošta. Již v dobách postilionů a služeb Thurn-Taxisových rozdávali doručovatelé tak zvané „Poštovní knížky“. Co to bylo? V podstatě dvojlist, ve složeném stavu rozměrů podobných dnešní pohlednici. Nejprve to byl jen obyčejný tisk, kde na první stránce kromě názvu bývalo i jméno toho, kdo knížku předával. Uprostřed pak bývala básnička s novoročním přáním. Nejstarší ulovený exemplář dokonce ještě není ani tou knížkou, ale opravdu pouhým novoročním přáním.
Později to již skutečně byla Poštovní knížka. Tento exemplář z roku 1899 ukazuje, jak taková knížka vypadala celkově.
A tady je vidět, že se už jednalo o masovou produkci s okénkem pro toho osobního pošťáka.
Teprve později se k poště připojili i další, třeba kominíci.
Za rozšíření vánočních přání s písmeny PF nebo rovnou nápisem Pour Féliciter se zasloužil na začátku 19. století hrabě Karel Chotek z Chotkova a Vojnína. Nejprve jako součást přání s motivem náboženským, později, v období První republiky se stále více prosazovala přání sekularizovaná, která často mívala i uměleckou hodnotu.


title: Magazín Abeceda

maintext:
Stát prostřednictvím úřednictva rozhodl, že do škol nepatří některé potraviny. Zejména ty, které obsahem cukru, soli, tuku a dalších škodlivin mohou ohrožovat zdravý vývoj našich dětí. Úředníci samozřejmě vědí, kolik čeho smí mladý organismus prostřednictvím jídla do sebe přijmout, aby mu nehrozily choroby a ta obezita. Vyhláška je tak důkladná, že vlastně neexistuje hromadně vyráběná potravina, která by snad splňovala přísné požadavky výživových odborníků. A tak dojde většinově k uzavření školních bufetů. Což by zase nebyl takový problém, mnozí z nás tady stejně podobnou vymoženost ve škole také neměli. Ale měli jsme starostlivé rodiče, zejména pak matky, které nelenily, ráno si přivstaly a kus chleba na svačinu připravily.
Současným matkám pochopitelně školní bufety vyhovují, protože mohou své potomky vybavit pouze kapesným a v klidu sledovat ranní televizní vysílání. Jenže pokud dojde ke zrušení těch bufetů, které si nemohou samy péci zdravé potraviny, patrně nastane situace taková, že děti cestou do školy navštíví nejbližší obchod potravinami a nekontrolovaně si zakoupí potraviny které nebudou splňovat úředně stanovené normy. Bufety, které přežijí díky samoprodukci, nepřežijí kvůli cenám. Budou totiž nuceny zdražit malosériovou výrobu, aby se jim vůbec vyplácela. Na což nebude většina žáků (prostřednictvím kapesného od rodičů) mít dost peněžních prostředků. A dojde k jevu stejnému jako tam, kde zavřou hned.
Patrně pak bude muset nastoupit nové regulační opatření a v obchodech, kam budou žáci chodit pro svačinu, bude vydán zákaz prodeje potravin právě těmto žákům. Jen nevím, kdo a jak bude nařizovat obchodníkům, kdy těm dětem to prodávat smí a kdy ne. Nakonec aby s těmi dětmi chodili rodiče, kteří budou nákupy odsouhlasovat.
Dost často si doma říkáme, že jsme zaplať Bůh staří a nemůžou se nás podobné hovadiny dotknout. Ale nezávidím těm mladým, kteří mají ještě zbytky rozumu, a vědí to, o čem už kdysi zpíval Mistr Werich:
Celý svět už ví to dnes
Že řetěz
Mravy nenapraví
Protože sebelepší vyhláška nevyžene děti ven od počítačů a herních konzolí. To opět zbude na ty rodiče. A budou-li děti běhat venku, bude úplně jedno, co budou jíst. Stejně, jako to bylo jedno u naší generace a generací předchozích.


description: Jak vypadají šmoulovy – tedy satelitní osady kolem měst u protinožců už jsme se onehdá tak trochu podívali. Dnes se těm načinčaným domečkům koukneme trochu víc

title: Jak se staví papírák

maintext:
Jak vypadají šmoulovy – tedy satelitní osady kolem měst u protinožců už jsme se onehdá tak trochu podívali (k nalezení na blogu autora, pozn. redakce). Dnes se těm načinčaným domečkům koukneme trochu víc pod kabát. Stavby dřevo-domků jsou zde velmi rychlé a ze stavebního hlediska až neuvěřitelně jednoduché a úsporné. Někde v divočině se naparcelují malé pozemky, položí základní sítě a vybudují komunikace a v současné australské stavební hysterii se většina typových domků nové čtvrti prodá ještě před začátkem samotné výstavby, nejpozději pak v průběhu jejich stavby. Jsou místa, kam civilizace vtrhla tak prudce, že na nové prostředí nestačili zareagovat ani klokani a tak není nic neobvyklého, když zmatení vačnatci hopkají novými šmoulovy a marně hledají svá obvyklá útočiště.
Na parcele se stejně jako jinde začne rozvody odpadů, plynu, elektřiny a vody a základovou betonovou deskou. Zvláštností je, že se tady baráček vlastně přistaví k přívodní elektroměrové skříni na dřevěném kůlu. 🙂
K základové desce se přiveze hromada prken, bedna hřebíků, typizovaná jednoduchá šoupací okna a dveře a z toho všeho se stluče jednoduchý domeček na úrovni drobátko přerostlé české zahradní chatky. Z pohledu komfortu je tedy oproti našim chatkám na trochu vyšší úrovni, ovšem z pohledu pevnosti je to zase o stejný kus pod jejich obvyklým standardem. 😉 Nejpevnějším prvkem stavby je tady vlastně stavební lešení. (To su ty festovni oranžové kovove bazmeky.)
Zevnitř působí konstrukce hrubé stavby jako párátková stavebnice. Stačí osadit okna a dveře, natlouct svislé a stropní sádrokartony a je téměř hotovo.
Strop – tedy dřevotřísková plotna uložená na roštu z jednoduchých dřevoštěpkových I-nosníků kotvených lehkými kovovými prvky do obvodového lepeného vazníku (průvlaku) působí poměrně subtilním dojmem.
Aby dům vypadal dostatečně bytelně, celý se následně obloží pohledovými tvárnicemi.
Ani na stěnách, ani ve střešní skladbě se nepoužívá žádná tepelná (ani zvuková) izolace, pouze jednoduchá folie – vzhledem k provedení detailů teda kdoví proti čemu – snad proti vlhkosti. To je v místních podmínkách sice dostatečné, ale z ekologického i ekonomického hlediska je to neuvěřitelná prasárna, protože při zdejších vysokých teplotách se baráky prakticky celoročně přehřívají a klimatizace v nich běží celodenně na plné obrátky.
Austrálie si ráda hraje na ekologický stát, ale energetické plýtvání a devastace životního prostředí je tady přímo gargantuovská. 😆
Tady se pochlapili a namísto obvyklého dřeva použili nad garáží ocelový nosník. Povšimněte si ovšem jaká prkénka jsou užita na I-nosníky. Fakt by mě zajímalo na jakou nosnost tady vlastně dimenzují stropy, respektive co si tak Ozíci můžou natahat na podlahy v patře. Knihovna s klavírem a mramorový stůl to nejspíš nebude. Za pozornost stojí i kotvení a síla pilíře (vpravo), nesoucího střešní konstrukci. (Tož o ten by se rači neměl žaden chachar po sedmi pivech opirať, bo to by byl Padan Fofryč.)
Docela zajímavé by mohly být údaje z místní černé kroniky . jak často se při vrtání do stěn svých kamuflovaných chatek provrtají Ozíci do rozvodů vody a plynu? ( Plyn je ta žluta tenka hadica na tym modrym papiře.) 😛
Takovou instalaci plynoměru a elektrorozvaděče si u nás fakt představit nedovedu! (Tu by revizaka jeblo!)
Faktem je, že nové domky vypadají skvěle a dodávají se většinou i s hotovou zahradou. Stačí se nastěhovat a platit. Průměrná cena takového katalogového papíráku s pozemkem na periferii je od cca 350 do 500 tisíc australských doláčů, což je kolem 8-9 milionů korun. S ohledem na životnost a použité materiály je to cena astronomická a nesmyslná a je otázkou času, kdy i tady praskne obří hypoteční bublina. Jedna část australských ekonomů tvrdí, že imigrace a poptávka po bydlení je zde tak masivní, že ceny nemovitostí nadále porostou. Realitní agenti také u každé nemovitosti zdůrazňují perspektivu investice a pochybnými grafy růstu cen naznačují, že by takový domek měl za pár let stát i dvojnásobek. Hmmm, já se spíš kloním k názoru té části ekonomických odborníků, kteří naopak předpovídají i zde prudký propad cen realit, protože dnešní ceny pozemků i staveb nereflektují skutečnou hodnotu takového bydlení, ani reálnou kupní sílu většiny obyvatel či imigrantů. Tož uvidíme… 😀
Typické půdorysy a zařízení bungalovů:


authors:
Jana M.
Jana Málková
Petr B.
B Jako Bloger

description: Když vyzkoušíte dnešní recept jen s mírou tak se určitě nestanete smutným ajznboňákem o kterém zpívá Nohavica ve své písničce Pijte vodu.

title: Smutný ajznboňák


description: Vybíráme pro vás z volných děl klasiků texty, které by vás mohly zaujmout.

title: Karel Jaromír Erben: Jabloňová panna

maintext:
Tak byl jeden mladý král a ten rád jezdíval do lesa na lov. Jedenkrát, když již od rána do poledne po lese honil, dostal velikou žízeň, ale nebylo nikde potoku ani žádné studánky viděti, aby se napil. A když už dlouho celý zarmoucený po tom lese chodil a nevěděl, jak žízeň uhasiti, přišel tu nenadále k jedné jabloni a na ní viděl tři zralá pěkná jablka. Byla dopolou červená jako brunát a odpolou žlutá jako vosk, až se na ně hleděti chtělo. Ihned mu přišlo na mysl, že by si je mohl utrhnouti, jimi se obvlažiti, a králi se již sliny v hubě dělaly. Hned tedy to jedno jablko utrhl, vytáhl z kapsy nůž a počal je krájeti. Ale jak je v poly překrojil, tu najednou z toho jablka vyskočila panna, až byl král celý omámený, neboť byla od hlavy do paty celičká nahá a tak krásná, že jakživ žádné takové neviděl. A jak vyskočila, volala: „Vody! Vody!“ Ale než se král z toho omámení probral, byla již zase ta tam, jako když se blabuňka z mydlin rozpukne, takže král ani svým očím nevěřil a celou tu příhodu za nějaké mámení smyslů pokládal. Ale sáhl přece po tom druhém jablku, vzal nůž a překrojil je také. A tu zase z něho vyskočila panna, a ta byla také celičká nahá, jak ji Pán Bůh stvořil, ale ještě mnohem krásnější nežli ta první, až byl král podivením celý omámený. A ta také vykřikla: „Vody! Vody! Vody!“ A že tu žádné nebylo, zmizela mžikem jako ta první. Tu bylo králi toho srdečně líto, ale hned si pomyslil: zajisté, že to třetí jablko také jiné nebude! A hned si je také utrhl a schoval, až by někde k vodě přišel.
A potom konečně přišel k jedné řece, velmi prudké a hluboké. Tu se postavil na břeh, vytáhl to třetí jablko a rozkrojil, a hned také z něho vyskočila panna; ale ta byla ještě krásnější než ty obě první. A když zavolala: „Vody! Vody!“, tu se honem král shýbnul do řeky, nabral vody rukou a pokropil ji, a tu se ta panna již neztratila. Ale byla také celičká nahá, styděla se tuze před králem a prosila ho, aby jí půjčil svůj plášť, že se jím přikreje. A když ten král tu třetí pannu uhlídal, tu se mu teprv náramně zalíbila a zdálo se mu, že bez ní ani živ býti nemůže. A proto hned řekl: „Když mi přislíbíš, že si mne vezmeš, tedy ti ten plášť půjčím.“ Když tedy ta milá panna viděla, že jinač není, připověděla mu, že si ho vezme. Tu on jí hned ten plášť se sebe dal a řekl jí: „Počkej zde, až se pro tebe navrátím, však já tě nenechám dlouho čekati.“ Potom skočil hned na koně a cupity, cupity k svému zámku uháněl. A když tam přijel, dal hned zapřáhnouti tři páry koní a jel co mohl pro svou nevěstu.
Zatím ho necháme jet a podíváme se, co ta milá panna na břehu dělá. Když tak ta panna v plášti zaobalená tam na břehu seděla a na něj čekala, tu najednou odněkud za ní se vyskytne ošklivá babice, strhne s ní pozadu plášť, a než se panna nadála, strčila ji houp! do řeky; a hned se také voda nad ní zavřela a nebylo po panně ani památky. Tu ta baba své hadry čerstvě se sebe svlíkla a zahodila do řeky, pak se přikryla tím pláštěm a posadila se na břeh, jako dřív ta panna seděla. A když ten král zase přijel, ulekl se velice, když místo své krásné panny takovou šerednou babici uhlídal. Ale že věděl, že ta panna není žádné obyčejné stvoření a také že se zapřísáhl, že si ji za ženu vezme, vysadil babu přece na vůz a myslel si: „Jistě, že mne jen chce zkoušeti, a až bude po svatbě, potom se zase v krásnou pannu promění.“ A když přijeli do zámku, dal vystrojiti hlučnou svatbu, ale všecko se v zámku po straně smálo, že tak mladý a krásný král tak starou a šerednou babici a kdo ví ještě odkud za ženu sobě bére. Ale král se nesmál, i bylo mu jaksi ouzko v srdci, a pořád jen si myslel, zdali se ta šeredná babice, až bude po oddavkách, zase v tu krásnou parmu promění. A když již jeli z kostela, podíval se král své nové paní do očí; ale ona byla ještě tak stará i ošklivá jako dřív. Tu se ten král z toho velice zarmoutil, ale vždy přece ještě doufal: „Jistě že mne chce zkoušeti, a až jen mine ta první noc, snad bude potom za to tím krásnější.“ A když již druhý den počalo svítati, podíval se král své nové paní do očí — ale ona byla ještě škaredější a vráskovitější nežli včera. Tu se král z toho rozhněval a již ji chtěl dáti ze zámku vyhnati; potom se ale přece ještě rozmyslel a pravil sám k sobě: „Snad mě chce ještě zkoušeti; počkám, až bude míti syna.“ Zatím ale bylo mu čím dál tím více v srdci ouzko; šel do svého pokoje a zavřel se, a nechtěl žádného k sobě pustiti. A když tak celý zamyšlený oknem do zahrady hleděl, přiletěla na okno bílá holubička s červeným zobáčkem a nic se krále nebála, ale sedla mu na ruku, vrkala a lichotila se k němu, jako by ho již byla dávno znala. A král měl také z ní srdečné potěšení, hladil ji a líbal a ptal se jí: „Copak jsi mi přinesla, má zlatá holubičko?“ A ona odpověděla:
Vrkou! Vrkou!
Nemáš tu pravou.
Tvoje pravá v mokře leží,
bílé vlny po ní běží.
Vrkou! vrkou!
Tu byl ten král z toho ještě smutnější a na svou starou babu již nechtěl ani pohleděti, a když se ho ptala, co mu schází? nedal jí ani žádné odpovědi. Druhý den se zavřel zase do svého pokoje a sedl si celý zamyšlený k oknu. Tu přiletěla ta bílá holubička zase jako včera, sedla mu na ruku, vrkala a lichotila mu. A král byl zase potěšen, hladil ji a líbal a ptal se jí, co mu nese? Ona mu zase odpověděla:
Vrkou! Vrkou!
Nemáš tu pravou.
Tvoje pravá v mokře leží,
bílé vlny po ní běží.
Vrkou! vrkou!
Ale té staré babě byla ta králova včerejší nevšímavost podezřelá a hned si umínila, že musí vyzkoumati, co v tom vězí. A když se dnes král zase do svého pokoje zavřel, přiloudila se ke dveřím a koukala se dírkou po klíči; a tu viděla všecko a slyšela také všecko, co holubička vrkala. Tu se ta babice celá rozzlobila jako lítá saň a hned běžela k myslivci a poručila mu: „Bílá holubice lítá do králova pokoje; tu mi dnes zastřelíš a přineseš: pakli se to nestane, tvá hlava za to.“ Tu se ten myslivec postavil v zahradě pod oknem, a když holubička z okna vylítla, střelil a zastřelil ji, a ona padla zkrvácená na zem. Pak ji vzal a donesl královně. Tu ji ta královna roztrhala na kusy, dala vytopiti pec a vhodila ji tam, až byla na prach spálena. „Tu máš,“ pravila, „za tvé vrkání.“
Ale na tom místě, kde ta holubička padla, zůstaly na zemi ležeti tři kapky krve, malé a červené jako tři korálky. A ty se pomalu zaryly do země a přes noc pustily ze sebe kořínky, a když ráno počalo svítati, byl na tom místě tenoučký jabloňový proutek. A ten vůčihledě rostl, a když bylo slunce na poledni, byl již z toho proutku pěkný jabloň štěp, a když se slunce nížiti počalo, vyrostly na tom štěpu tři květy jako krev a mlíko; a byla z nich vůně kol a kolem až mílo. A v té královské zahradě byl zahradník. Ten měl po své nebožce ženě jednu dceru, a ta byla veliká milovnice květin. Každý den navečer chodívala po zahradě s konvicí zalívat a každý den ráno prohlížela, mnoho-li zase nových rozkvetlo a které povadly. Ta když také k večeru se svou konvicí blízko toho jabloňového štěpu přišla, podivila se té neobyčejné líbezné vůni, a když pozdvihla oči a ten pěkný štěp a na něm ten krásný začervenalý květ spatřila, zaplesala radostí, ale hned potom se zase zarmoutila a pravila: „Škoda tebe, překrásný kvítku, že z tebe již žádné ovoce nebude!“ Neboť bylo již na podzim a studený vítr počínal ze strnišť foukati. I bylo tomu děvčeti líto krásného květu, i utrhla si ho a dala za okno, aby jí co možná dlouho vydržel.
Druhý den časně ráno šla zase po práci v zahradě, a když se za chvilku navrátila domů, zůstala s podivením ve dveřích státi: postýlka již ustlaná, sednička zametená, stůl a židličky čistě umyty, a na polici i v truhlici všechno v nejkrásnějším pořádku — a přece nic z toho sama ještě neudělala a žádný tam mezitím nepřišel. Co se namyslila a nehledala, nic nebylo plamo, nenašla žádného. Druhý den ráno, když se ze zahrady vrátila, bylo to zase tak: ustláno, umyto, zameteno i srovnáno, a nikde žádného viděti, kdo by to byl udělal. I umínila si, že bude číhati, kdo to? Navečer rozházela schválně všecko prádlo v truhlici, vyndala z police misky a hrnce a rozstavila sem tam, polila a zamazala stůl i podlahu, jen aby zejtra hodně co dělati bylo. Ráno pak vzala konvici a dělala, jako by šla zase do zahrady, zatím ale obešla pozadu dvorek a vklouzla zadníma dvířkama do síně a dívala se dírkou ve dveřích, co se v světničce díti bude. Tu viděla, jak se z toho jabloňového květu za oknem udělá překrásná panna, krev a mlíko — ale celá nahá. Ta se hned také dala do práce: natřásala peřiny, ustlala, srovnala misky a hrnce do police, utírala stůl a židle — a když byla v nejlepším díle, otevřelo to zahradníkovo děvče dveře a vkročilo do sedničky. Tu ta panna, jako by se byla ulekla, volala: „Vody! vody!“ A jak to děvče konvici s vodou v ruce drželo, pokropilo ji celou, od hlavy až do paty. Tu jí ta panna srdečně z toho poděkovala a prosila ji, aby jí ještě své šaty půjčila, aby se mohla do nich ustrojiti. Děvče to hned s ochotností udělalo a pak běželo skokem a povědělo všecko králi.
Když to ten král uslyšel, vstal a pospíšil jako na jelenu do toho zahradního domku, a hned také svou krásnou pannu poznal. A ta mu vypravovala, jak ji ta babice čarodějnice po hlavě do řeky shodila a potom krále podvedla, že ony byly tři sestry, dcery královské, a ona z nich nejmladší, a že je ta babice zaklela v tom hustém lese, kde král tu jabloň nalezl. „Já jsem sice již na svobodě,“ pravila, „ale mé sestry, ty musejí ještě tak dlouho co bílé holubice po světě lítati, dokud ta babice bude na živu.“
A hned tu také oknem přiletěly dvě bílé holubičky, sedly své sestře na ramena, vrkaly a třepetaly křidélkama radostí, že je již vysvobozena. Tu se ten král velice rozhněval, poručil tu babu čarodějnici lýkovými provazy svázati; pak dal vytopiti pec až do žhava, tu, v kteréž ona tu bílou holubici spálila, a vhoditi ji tam, až z ní nezůstalo nic než uhel. A tu se také hned ty bílé holubice v krásné panny proměnily a všecky ty tři sestry se objímaly a plakaly velkou radostí, že jsou již vysvobozeny. Pak dal král vystrojiti novou, hlučnou svatbu, a nebylo mu již při ní v srdci ouzko, ale byl vesel a rád se svou mladou a krásnou chotí. A potom byli spolu šťastně živi mnohá léta, a jestliže neumřeli, jsou ještě po tu dobu.
Ale copak dělaly potom ty druhé dvě panny? Inu, můj božíčku! Když byly tak krásné a k tomu královské dcery, vdaly se a byly také šťastny.
Text vychází z díla Kouzelná lucerna tak, jak bylo vydáno vydavatelstvím Národní práce v roce 1945
Výše uvedené dílo K. J. Erbena spadá do kategorie tzv. volného díla a jako takové může být publikováno bez omezení. Z těchto volných děl se pro vás snažíme vybírat ta, která by vás mohla zaujmout.


title: Magazín Abeceda

maintext:
V knihách historických objevil jsem zajímavé popisy hradů a tvrzí na Šumavě. Pravda, podle neznámého autora je pod pojem Šumava zahrnuto mnohem širší území, to ale umožnilo zařazení právě i hradů a tvrzí z kraje prácheňského. Jenže jižní Čechy, potažmo Šumava nejsou jen Bavorové, ale také Rožmberkové, jinak též Vítkovici nebo Páni z Růže. Jejich hlavním sídlem byl po dlouhou dobu právě Krumlov:
Nejstarší držitelé Krumlova byli, jak písemné památky svědčí, z proslaveného panského rodu Vítkovicův, jehož předkové Ursini se nazývající, přitáhli prý dle pověsti spíše ještě než Čechové sami z Itálie do Čech, kdež v X . st. založili hrad Krumlov.
Toto, je samozřejmě pouhá pověst vymyšlená právě Rožmberky. Ale jak známo, žádná lež nemá dlouhého trvání, protože nakonec museli Rožmberkové Ursiny popřít, protože ti se vehementně dožadovali podílu na dědictví.
Pokud sáhají zprávy historické, víme s jistotou, že proslavení panští rodové z Rožmberka, z Jindřichova Hradce, z Oustí, a ze Stráže, kteříž v dějinách českých od XIII.- XVII. st. tak často se jmenují, jakož i záhy vyhaslé linie krumlovská, třeboňská, lomnická a jiné: – že všickni tito rodové pocházejí od jednoho společného praotce, který žil v polovici XII. st. a obyčejně Vítek (někdy také Comes Vitco neb Vitego de Puršic) se nazýval. R. 1169. byl nejvyšším číšníkem u dvora krále Vladislava I., r. 1184. purkrabím na Práchni. R, 1173. byl poslán s poselstvím k císaři Friedrichu I. (Rudovousovi), r. pak 1179 zajat v krvavé bitvě u Loděnic. Ještě r. 1192. podnikl pout ku hrobu Kristovu, zemřel ale brzy, navrátiv se do vlasti, r. 1194 nepochybně na Krumlově, zanechal čtyři neb pět synův, kteří, vyjímaje jediného Jindřicha, vesměs Vítkové sluli, jelikož pak i v potomcích jejich jméno Vítek často se opakovalo, nenazýváno jich po dlouhou dobu v Čechách jinak než Vítkovici.
Od nejstaršího syna Vítkova, Vítka II., jenž jmenuje se v listinách od r. 1197.- 1236., pochází linie pánův Krumlovských, která ale již na počátku XIV. st. vyhasla. Vítek II. zanechal totiž dva syny: Závise na Krumlově a Vítka na Načeradci. Onen byl r. 1236. královským podkomořím a zanechal Krumlov nejstaršímu synu svému Budivoji, jenž všeobecně pokládá se za zakladatele Budějovic.
Budivoj samozřejmě založil pouze osadu, po které se později pojmenovalo město, založené Přemyslem II. Otakarem.
Nejstarší syn Budivoje byl onen proslavený Záviš z Falkensteina (1272— 1290), druhý manžel královny české Kunigundy, o jehož velezajímavém životě nemohouce se na tomto místě Šíře rozepsati, odkazujeme v té příčině na dějepis český.
Mladší jeho bratří, Vítek na Hluboké a Vok, jakož i příbuzní jeho, (synové Vítka z Načeradce), Jindřich z Krumlova a Vok ze Strunkovic, zapleteni jsouce více neb méně v jeho pád, přišli o své statky. S synem Záviše z Falkensteina, Janem Závišem, vyhasla tato větev v mužských svých potomcích docela, a Krumlov dostal se v držení druhé, a sice následující linie Vítkovicův.
Vítka I. druhý syn psal se r. 1220. Vítek z Prčic, byl již ale před r. 1231. v držení nejjižnějších krajin Čech, tu, kde později hrad Rožmberk a Vyšší Brod byl založen. Růže pětilistá, společný to erb celého rodu Vítkovicův, objevuje se po prvé v listině z r. 1220. od tohoto Vítka vystavené. Byl ženat s hraběnkou ze Švarcburku, kteráž porodila mu tři syny a dceru; z oněch nejstarší byl Vok, pak Smil, který r. 1257. bojoval v bitvě u Mühldorfu, a nejmladší Vítek, příjmím z Příběnic, který zemřel okolo r. 1262.
Vok I. z Rožmberka – proslulý zakladatel hradu Rožmberka – od r. 1254.- 1262. nejvyšší zemský maršálek v Cechách, proslavil se i co státník i co vojevůdce, a založil klášter Vyšší Brod na hranicích Rakouska, později pak opatství Zlatou Korunu.
Se Zlatou korunou je to samozřejmě nesmysl, protože zakladatelem byl naopak král Přemysl II. Otakar, který jej založil jako klín do panství Vítkoviců.
Vok byl první panovník svého domu, a zemřel r. 1262 v Štýrském Hradci, zanechav nezletilé syny Jindřicha a Vítka.
Vítek zemřel již r. 1277., načež Jindřich stal se náčelníkem svého domu. Za nezletilosti obou bratří vedl jmenovaný již Budivoj z Krumlova a z Hluboké (1262- 1265) vladařství domu Vítkovicův, v němž následoval po něm syn jeho Záviš z Falkensteinu. Když po tragické smrti jich bratřence Záviše z Falkensteina (u Hluboké 24. srpna r. 1290) jim a jeho bratřím statky byly odňaty, dostal se Krumlov jich strýci Jindřichovi z Rožmberka, jenž sídlo své z hradu Rožmberka sem přenesl a vládl zde do své smrti 4 . července r. 1310.
Syn jeho jediný, Petr z Rožmberka, oblíbil sobě život mnišský, do kláštera Vyšebrodského vstoupil, a zde toliko jako laik některý čas zůstával, až strýcové jeho, páni z Krumlova, Vok a
Jindřich, o to se snažili, že svléknuv kápí vladařství domu svého se ujal a se oženil. Petr povýšil Krumlov za město, zdmi jej ohradiv.
R. 1347. ustanovil mocnou otcovskou vladařku, manželku svou Kateřinu z Vartenberka, a navrátil se do kláštera, kde i na druhý rok zemřel. Od svá matky převzal vládu na Krumlově Jošt z Rožmberka, a po jeho smrti r. 1369. nastoupil jeho bratr Oldřich z Rožmberka. Vládl do své smrti (r. 1390) a zůstavil jediného syna Jindřicha z Rožmberka.
Na den sv. Stanislava r. 1394. byl král Václav IV. na královském svém dvoře u Berouna zrádně jat od pánův českých, mezi nimiž pan Jindřich z Rožmberka byl nejpřednější. Nejprvé
vsadili ho do Bílé věže na hradě Pražském, avšak bojíce se, aby od svého bratra Jana knížete Zhořelského osvobozen nebyl, zavezli ho tajně až na Krumlov a odtud do Rakous. Ještě dosud ukazuje se na Krumlovském zámku podzemní vězení, v kterémž ho Jindřich z Rožmberka choval.
Byv vladařem na Krumlově od r. 1390. zemřel 28. července 1412.; jeho jediný syn a dědic Oldřich z Rožmberka byl teprv sedm let stár, proto jemu pan Jindřich na smrtelné posteli ustanovil poručníky pány Čeňka z Veselé, jinak z Vartemberka, Jana z Jindřichova Hradce a Jindřicha z Kravařův. R. 1417. v oktáv božího těla p. Oldřich z Rožmberka a pan Čeněk v Krumlově kázali knězi Janovi, řečenému Biskupec, kaplanu svému, mluviti tak po kázaní: „Páni přikazují, aby všickni kněží, což jich jest pod mocí páně, kteřížby nechtěli rozdávati lidu obecnému těla božího a krve boží pod obojí způsobou, že jim toho páně milost přeje a to v určeném času; pakli by toho kteří nechtěli učiniti, že budou far zbaveni.“ Ale brzo p. Oldřich skrze legáty papežské od toho zase odveden, neboť on jako p. Čeněk ve věcech svých vrtkavý byl. R. 1418. ujal se p. Oldřich vladařství, jež vedl až do r. 1451., kdežto je složil do rukou nejstaršího syna svého Jindřicha z Rožmberka. V pokoji a vzdálen veřejných běhů zemřel na Krumlově 28. dubna r. 1462.
Po krátké vládě pana Jindřicha z Rožmberka vládl Jindřichův mladší bratr Jan z Rožmberka, po jeho smrti pak (8. listopadu 1472.) nastoupil nejstarší jeho syn Jindřich z Rožmberka od r. 1472- 1475. Zemřel 21. května r. 1489., na zdraví i na rozumu nedostatečný, učiniv ještě r. 1475. s bratrem a nástupcem svým Vokem z Rožmberka „zvláštní milost některým osobám, kteříž chtěli hory na jejich panství pavovati a rud dobývati“ Vok z Rožmberka zemřel r. 1505., postoupiv r. 1493 vladařství svému mladšímu bratru Petrovi z Rožmberka. Petr II. z Rožmberka, muž vysoce vzdělaný, dal zed nebezpečnou a roztrženou na mnoha místech v zámku hořejším Krumlovském k městu nad řekou od rohu až k věži staré rozebrati, a jinou novou, pevnou z gruntu nahoru hnáti i druhou zed naproti vystavěti a pokojů nadělati. Toho času (1518) hory Krumlovské bohatě šly, takže ze tří dolů za jeden kvartál udělávalo se stříbra do 432 hřiven; a zlata z téhož stříbra do desíti hřiven, jenž uherské zlato na grádu převyšovalo, se vyžadovalo. R. 1519. vzdal se pan Petr z Rožmberka vladařství a zemřel na Krumlově 9. října r. 1523.
Po Petrovi z Rožmberka následovali ve vladařství čtyři synové Voka z Rožmberka a sice nejprvé Jindřich z Rožmberka, který vládl od r. 1519. až do své smrti 18. srpna 1526. Jan z Rožmberka, od r. 1526 – 1532. Za něho r. 1529. král dovolil pánům z Rožmberka, aby za 15 let bílé groše a peníze bílé mincovat mohli. Jošt z Rožmberka od r. 1532- 1539. a Petr Kulhavý z Rožmberka od r. 1539- 1545.
Dědicem pana Petra Kulhavého z Rožmberka byl Vilém z Rožmberka, syn někdy Jošta z Rožmberka. Za jeho nezletilosti byli v domu Rožmberském poručníci od pana Petra Kulhavého kšaftem nařízení: Albrecht z Guttenšteina, Jeroným Šlik z Holejče, hrabě z Pasouna a z Lokte, a Oldřich Holický ze Šternberka.
R. 1551. ujal pan Vilém z Rožmberka vladařství, a tak postoupena pánu mladému tato panství: Krumlovské, Třeboňské, Novohradské, Rožmberské, Helfeuburské, Chúsnické, Milčínské, město Prachatice s vesnicemi, item Vintrberské panství, Drslavice, Lhenice s vesnicemi a jiné. „Maje zvláštní libost v stavení, hrad Krumlov starý, nepořádný, úzký, tmavý a neveselý takměř ve všech místech rozšířil, přeformoval, v způsob veselý a prostranný vystavěti dal, tak že kromě věže staré podobenství starého nezůstalo.“ Zemřel 19. srpna r. 1592.
Bratr jeho a dědic Vok, poslední z pánův z Rožmberka, (zemřel r. 1601) postoupil smlouvou r. 1601. učiněnou panství Krumlovské císaři Rudolfovi II. Od r. 1605- 1608. sídlel na zámku Krumlovském levoboček císaře Rudolfa, Don Julius ď Austria. Co rodinný majetek zůstal Krumlov při domu císařském až do r. 1622, kdežto jej 23. prosince císař Ferdinand II. svému nejvyššímu hofmistru a řediteli tajné rady Janovi Oldřichovi svobodnému pánu z Eggenberka daroval. Majestátem v Praze ze dne 15. dubna 1628 vydaným bylo panství Krumlovské za knížectví s titulem vévodským povýšeno.
Při rodině pánů z Eggenberka, mezi tím za knížata povýšených, zůstal Krumlov do r. 1719.
Toho roku zemřel poslední mužský člen rodu Eggenberků Jan Kristián II. a panství přešlo na jeho manželku, Marii Ernestinu rozenou ze Schvarzenberka, která je odkázala svému synovci.
Toho roku 29. dubna byl Adam František říšský kníže ze Švarcenberka v deskách zemských zapsán co pán vévodství Krumlovského a císař Karel VI. 28. září 1723. obnovil povýšení panství Krumlovského za knížectví s vévodským titulem, ustanoviv, aby on, kníže Adam Frant. ze Švarcenberka, jakožto dědic panství Krumlovského, i jeho mužští potomci, měli titul „vévoda na Krumlově“ se všemi přednostmi, kterýchž čeští vévodové před českými knížaty mají, a to vše dotud, dokud pány budou celého vévodství. Od té doby náleží vévodství Krumlovské prvorozená knížecí rodiny Švarcenberské jakožto allodiale a fideicommisso inseparabile.
Z knihy „Památné HRADY A TVRZE v Šumavě“ vydané v Klatovech roku 1876 sestavené F. J. Š. (autor neidentifikován)


title: Hračky spadly do kanálu?

maintext:
Pravidelně říkám, že nejhorší hospodář je stát. Hospodaří s kradeným a ještě hloupě. A stejně tak říkám, že nejlépe to je vidět na socialistickém státu. Rozhoduje v zájmu jakéhosi imaginárního dobra a výsledek je vždy chybný. (Což je zcela logické, protože stát ze své podstaty není schopen jakéhokoli ekonomického rozhodnutí, respektive správného ekonomického rozhodnutí.)
Krásnou ukázkou je sledování Venezuely.
Venezuela doslova sedí na ropě a logicky by měla být jedním z nejbohatších států světa. Jenže v ní rozhoduje prakticky o všem stát a navíc socialistický.
Není to tak dlouho, co v zemi nebyl toaletní papír. Prý díky zlým imperialistům.
Nyní tamní socialistická vláda opět předvedla svou zvůli.
Socialistická vláda Venezuely zkonfiskovala téměř čtyři miliony hraček největšího prodejce v zemi a hodlá je nadělit pod vánoční stromek chudým dětem. Firma Kriesel přijde o hračky proto, že porušila pravidlo o férovém oceňování výrobků, které vynucují úřady země stižené zoufalou ekonomickou situací. Informovala o tom agentura AP. Podle úřadu zabývajícího se dodržováním maximálních cen firma utajila část svého sortimentu, aby ji mohla před Vánoci prodávat za vyšší ceny. Kvůli tomu byli zadrženi dva členové vedení firmy a zabaveno 3,8 milionu hraček. Šéf úřadu William Contreras podle AP vzkázal firmám, že tato konfiskace je pro ně vzkazem, že si „nemohou hrát s právy Venezuelanů“.
Vláda vyhlásila, že hračky „férově“ rozdají potřebným dětem místní výbory, které mají na starost distribuci nedostatkových potravin.
zdroj
Socialisté se prostě domnívají, že je správné krást a z kradeného rozdávat. O nemorálnosti rozhodnutí snad nemůže pochybovat žádný rozumně uvažující člověk. O zločinnosti pak už vůbec nikdo. Jsem pevně přesvědčen, že s takovými socialisty je možné diskutovat jen přes hledí pušky.
Možná si někdo řekne, že Venezuela je daleko a netýká se nás. Jenže je třeba si uvědomit, že současné vedení EU je stejně echt socialistické a kolektivistické, jako to, které krade hračky jen z pozice jakési fikce, že stát může.
Pamatujme na to, až kolem sebe uvidíme další levicové a socialistické tendence. Dokud s nimi nemusíme diskutovat přes to hledí a tvářit se, že hračky spadly do kanálu.


description: Možná si někteří pamatujete film Minority Report z roku 2002 a nebo stejnojmenný seriál z poslední doby. Tzv. tušitelé v něm odhalovali budoucí vraždy a jejich

title: Hospody jako centrum futuristických technologií?


description: Jízda mezi Horažďovicemi a Strakonicemi je pro mne celkem pravidelná. Není divu, vždyť obě města patřila rodu Bavorů . A moje cestování vede po císařské silnici

title: Cestou necestou


authors:
Jana Málková
Petr B.
B Jako Bloger

description: Opakovaně přinášíme novinku od skupiny S hudbou vesmírnou. Dnes je to ukolébavka. Předpokládáme, že je sice původně určena malé Amálce, ale o to raději se s

title: Magazín Abeceda


title: Oblíbení sportovní moderátoři

maintext:
Petr Vichnar
Tento rodák z našeho hlavního města patří mezi skutečné odborníky a stálice sportovního komentování a redakce u nás. Narodil se v roce 1953 a po maturitě nastoupil na Fakultu tělesné kultury a sportu Univerzity Karlovy. Hned po absolvování nastoupil do tehdejší Československé televize coby parťák v Redakci sportu. Díky svým schopnostem a píli se propracoval až na místo šéfa úseku sportovních komentátorů, nyní je stále váženým členem vedení této sekce. Jeho komentátorskou specializací je především lední hokej, krasobruslení alpské lyžování, vodní slalom a házená. Nesčetněkrát nejen tyto sporty komentoval na mezinárodních akcích a olympijských hrách.
Dalším milníkem v jeho kariéře bylo moderování zábavného sportovního pořadu Hry bez hranic, na kterém se podílel s kolegyní z hlavní zpravodajské relace Marcelou Augustovou. Má celkem 3 děti, z prvního manželství dceru Veroniku a syna Ondřeje. Se svou současnou paní mají ještě syna Martina.
Vojtěch Bernatský
Ani známého průvodce Branek, bodů, vteřin jistě netřeba dlouhou představovat. Tento několikanásobný vítěz ankety Týtý v kategorii Sportovní moderátor se narodil 13. března 1975 v Praze a velmi brzy on i jeho rodina pochopila, že sport má prostě v krvi. Dá se říci, že sám na svou kůži vyzkoušel pomalu všechno. Od cyklistiky, přes kanoistiku, běh, tenis, fotbal, golf či lyžování. Co se týče pohybu, nic mu nebylo cizí. Ke všemu se dokázal šikovně postavit, což záhy proměňoval na závodech, kterých se zúčastňoval. Zejména tenis, běh a kánoe patřily k jeho doménám. V roce 2003 se dokonce osobně zúčastnil světového šampionátu v Poznani v závodech na dračích lodích a stal se mistrem světa.
Jako profesionální sportovec se však neviděl. A jelikož měl i kromě extrémního sportovního talentu též dar řeči a vždy patřil mezi baviče, rozhodl se pro kariéru velkého sportovního moderátora. A byla to skutečně sázka do černého. Po základní škole nastoupil na střední, kde úspěšně odmaturoval a roku 1995 nastoupil na FAMU, katedru filmové a TV produkce, kterou úspěšně v roce 1999 absolvoval a získal tak titul MgA. Avšak již během vysokoškolských let spolupracoval s Redakcí sportu České televize, nejdříve jakožto externista, později jako stálá moderující síla.
Tam, kde ho vídáme, a to před kamerou Branek, bodů, vteřin, se poprvé ocitl v srpnu roku 1996. Svůj chlapecký sen si však splnil o něco později, dokonce ještě před ziskem vysokoškolského titulu. Radou České televize byl jmenován hlavním moderátorem studia ZOH Nagano 1998. Olympiády skutečně jedna čtyřicetiletého Vojtěcha rozhodně baví. Až do dnešního dne byl jejich průvodcem hned osmkrát. Mezi lety 1997-2000 taktéž držel taktovku nad Sportovní nedělí a Sportovními ozvěnami.
Kromě uvádění hlavní sportovní relace ve studiu ČT se „bavil“ i kupříkladu jako reportér živých přenosů České hokejové extraligy. Do podvědomí všech sportovně – společenských fandů pak suverénně zapadl díky pořadu Svět rekordů a kuriozit, na kterém spolu s kolegou Petrem Svěceným více než čtyři léta aktivně pracoval a bavil publikum v neuvěřitelných dvou stech sériích.
Pokud vás zajímá, jak to má Vojta Bernatský v osobním životě, tak se pyšní půvabnou manželkou Kateřinou, se kterou letos v srpnu oslavili dvouleté výročí. Radost ze života mu kromě nádherné polovičky také dělá jejich společná čtyřletá dcerka Eliška.
Snímek V. Bernatského viz commons.wikimedia.org


title: Magazín Abeceda

maintext:
Už to tu skoro je. Vánoční svátky. Myslím si, že určitě sháníte dárky a na čtení nezbývá moc času. Udělejte si ho. Dnes vám přinášíme opět zajímavé názory, ale i neméně zajímavá videa a také recept, avizující další recept vonící sváteční atmosférou.
My pak pracujeme na tom malém překvapení, které jsem naznačil při začátku poslední četby na pokračování. Co to je ale říci nemohu. Nevím jak se to stihne.
Co mohu je klasické přání prožití pěkného víkendu, nejlépe četbou našich stránek. Užijte si ho.


authors:
Jana M.
Anna Šochová

description: Tento týden jsem se dívala na film „Jáchyme, hoď ho do stroje.“ Podle mě prima komedie. V jedné scéně jsem si ale něčeho všimla. Když František Koudelka

title: Hoď ho do stroje, aneb chuťovka k oslavě

maintext:
Vepřenky
Poznámky
Maso použijte podle chuti. Ideální je plec, ale pokud přidáte kus bůčku a nebo naopak kýty tak se nic moc nestane. Použijte raději trochu tučnější, vepřenky budou lépe držet. Maso si nejlépe umelete sami. Pokud si koupíte mleté „maso“ v supermarketu, přečtete si nejprve složení a zvažte, jestli chcete i to co je u masa navíc. Když to pak sníte, ničemu se nedivte.


title: Smutné a krvavé aneb Merkelové mrtví

maintext:
Opět jsme byli mimořádně kulturně obohaceni. Tentokráte v samém srdci multikulturního fanatismu a sídle nejsnaživější utlačovatelky svobody a civilizace, Berlíně. A jak velí tradice, islámský zločinec si vybral za cíl nic netušící neozbrojené lidi. Ukradeným kamionem projel přes stánky vánočních trhů jednoho berlínského náměstí. Několik desítek lidí vážně zranil, 12 lidí zabil. Alláh se raduje. Evropané jsou v šoku, jsou smutní, jsou rozhořčení nebo se bojí či jsou odhodlaní nenechat si vzít svůj životní styl. Tak by se asi daly shrnout titulky oficiálních médií a obsah televizních reportáží. A co lidi? Lidi jsou normálně nasraní. Tedy krom těch několika bláznů, jejichž živnost je nějak spojena či přímo postavena na importu tohoto toxického odpadu z arabských a afrických zemí.
Jenže právě tito blázni nám vládnou. Někteří volení, mnozí však pouze podivně vyvolení. Odpovědnost ale necítí ani jeden z nich. Odpovědnými činí své odpůrce a namísto řešení se posté vezmou za ruce, položí kytičky, zapálí svíčičky a zopakují ošuntělé fráze o soucitu s pozůstalými, humanitě, lidských právech, milosrdenství, nutnosti pomáhat, evropanství, křesťanských hodnotách….bla bla bla. Všechna ta slova z úst takových, jako je Merkelová nebo její patolízalové, už totiž dávno ztratila svůj obsah. Jejich skutečným významem je: jste nám ukradení a naší jedinou hodnotou je náš vlastní prospěch a vy tady budete držet hubu a krok.
Všechny oběti atentátů a zločinů spáchaných muslimskými zločinci v posledních letech v Evropě jsou jednoznačně mrtví z viny prdelatého fýrera Anděly. Je to totiž pouze Merkelová, kdo fakticky ovládá politiku celé Evropské unie. Činí tak sice neoficiálně a někdy skrytě skrze pravomoce funkcí svých oficiálních kašpárků Schulze a Junkera, ale je to vždy ona, kdo ve skutečnosti udělal všechna špatná rozhodnutí, jež mají dalekosáhlé důsledky a vliv na životy milionů evropských občanů, aniž by se jich někdo ptal na názor, natož aby kdy tuto samolibou nacistku volili. Ti mrtví jsou jejími oběťmi, protože Merkelová rozhodla, že neplatí Dublinské dohody a statisíce ekonomických migrantů prohlásila za válečné uprchlíky. Opájejíce se pocitem, že ji historie ocení jako nejlaskavější mezi laskavými a tu, která zajistila levnou pracovní sílu pro budoucí německý blahobyt, rozdupala desetiletí evropského vývoje a založila plamen, který se jednou rozhoří do celoevropského válečného konfliktu.
Všechny ty války, ze kterých údajně prchají vykrmené arogantní zaostalé a nadržené opice se nakonec rozhoří i v Evropě. I to budou mrtví báby Merkelové. A budou jich desetitisíce. Jen někteří si svůj osud zaslouží, jako si jej možná zaslouží některé oběti z berlínského tržiště. Lituji totiž jen ty, kteří nemají na imigraci svých vrahů svůj díl spoluviny podporováním šílené Anděly a její hloupé politiky. To byly mezi mrtvými v Berlíně nejspíše občanky Itálie a Izraele a zcela určitě byl obětí bez viny ten polský řidič. Fanatickým vítačům a zejména všem voličům Merkelové, kterých je právě v Berlíně většina, jakékoliv multikulturní obohacení kamionem, bombou nebo kalašnikovem naopak přeju.


title: Ministerstvo pravdy aneb co nás čeká v tomto roce

maintext:
No, není to přímo ministerstvo, ale Úřad to je. Úřad pro odhalování dezinformací a jejich uvádění na pravou míru. Trochu mi to připomíná Saturnina. Jenže to byl knižní vtip. Tady se jedná o skutečnou instituci.
Co vlastně bude dělat? To se pořádně neví a ministr Chovanec mlží. Takže se dovíme třeba to, že úkolem úřadu bude odhalovat dezinformační servery a zdroje. Jenže co to je ta dezinformace? Je to situace, kdy nějaký zdroj přinese informaci, kterou oficiální místa označí jako nepravdivou a po krátkém čase se ukáže, že věci jsou opravdu takové, jako byla ta „nepravdivá“ zpráva? Nebo je to situace, kdy se objevují záběry na mučené děti v Aleppu, a pak se zjistí, že záběry byly vyráběny na zakázku v Egyptě? Případně z téhož města tweetování od šestileté dívenky v perfektní angličtině a když se děvče dostane z města ven neumí anglicky ani pozdravit?
Úřad má bojovat proti propagandě cizích mocností a proti serverům, které tuto propagandu šíří. Jenže co je to ta propaganda? Pokud na základě vlastního rozumu a posuzování událostí prohlásím, že Putin se ani omylem nechystá někoho napadnout, pak je to můj názor, podložený mým vlastním úsudkem. Pokud se oficiálně tvrdí, že do tehdy a do tehdy Putin zaútočí tam a tam a pak se v dané době (ani později) nic neděje, tak to je podle mého názoru ta propaganda. Jenže to se nesmí tvrdit, protože to není propaganda ruská.
Nejlepším bojem proti jakékoli propagandě je pravda. Holá, ničím neobalovaná a nekomentovaná Pravda. Pokud by ten Úřad měl opravdu bojovat proti propagandě a dezinformaci, měl by v první řadě donutit všechny žumpalisty, aby se vyjadřovali pravdivě. Kromě jiného i v tom, že tu pravdu nebudou zatajovat. Protože média dost často nelžou. Ony jen tu pravdu zatají.


authors:
Jana M.
Jana Málková

description: Nevím jak vy, ale já ne. Já si je udělám. Ale ne tak zhurta. Copak je asi tak základem dobrého obloženého chlebíčku? Veka? Houbeles. Salát. Vlašáček, pařížský,

title: Koupíme si na Vánoce chlebíčky?


description: Mám malý dárek pod stromeček čtenářům magazínu Abeceda.

title: Magazín Abeceda

maintext:
To máte tak. Když jsem byl malý tak jsem pod stromečkem pravidelně nacházel knihu. No, spíš bych měl napsat slovo knihy, protože u jedné nezůstávalo.
Později se ten zvyk přenesl až do současnosti.
Řada lidí se těší, že jim od mě nějaká ta kniha pod stromkem přistane. Někteří se toho naopak trochu děsí. Těch je ale poskrovnu.
I řekl jsem si, že vám také věnuji něco ke čtení, doufejme i k zamyšlení. Mám pro vás zajímavé spojení. Michael Crichton a Caltech.
Michaela Crichtona asi řada z vás zná a ani o tom neví. Více o něm naleznete například na Wikipedii (zde)
Caltech asi znají nejvíce fanoušci komediálního seriálu „Teorie velkého třesku,“ jehož hlavní představitele jsou trochu mimózní vědci právě z Caltechu, tedy z Kalifornského technologického institutu (viz).
Crichton v roce 2003 přednesl na Caltechu velice zajímavou přednášku. Ukázal v ní, jak věda utekla od svého primárního úkolu hledání skutečného stavu a mechanismu věcí a procesů k politice, k jejímu zaštiťování a jak je jí vlastně zneužívaná.
S přednáškou nemusíte vůbec souhlasit. Nebo můžete. Je na vás, jestli jí budete považovat za blábol a nebo ne. Je tu pro vás pod imaginárním stromkem jako možnost k zamyšlení se. Třeba nad tím co je obecně považováno za nezpochybnitelnou pravdu.
Nezpochybnitelnou?
Globální oteplování způsobují mimozemšťané
Mé dnešní téma vám bude znít směšně, ale naneštěstí jej myslím vážně. Pokusím se zde dokázat, že za globální oteplování mohou mimozemšťané. Přesněji řečeno že víra v mimozemšťany vydláždila drobnými krůčky cestu pro víru v globální oteplování.
A právě zmapování těchto krůčků je mým dnešním cílem.
Hned na úvod musím říci, že nechci nikoho odradit od víry v mimozemšťany či globální oteplování – to by koneckonců ani nebylo možné. Namísto toho zde chci probrat vývoj několika domněnek, které doznaly značného rozšíření, a poukázat na to, co vnímám jako krizi přicházející do všech vědeckých oborů: jmenovitě na stále znepokojivější vztah mezi vědou a politikou.
Tato záležitost mne bytostně zajímá kvůli tomu, v čem jsem byl vychován. Narodil jsem se za druhé světové války a vyrůstal na vrcholu války studené; při školních cvičeních na téma “atomový útok” jsem se svědomitě krčil pod lavicí.
Byla to doba všeobecného strachu a nejistoty; i dítě jako já ale věřilo, že věda je tou největší a nejjasnější nadějí pro lidstvo. I dítěti byl zcela zřejmý kontrast mezi světem politiky — světem nenávisti, nebezpečí, iracionálních domněnek a strachů; světa masové manipulace a ostudných událostí ve světové historii — a světem vědy. Věda měla jiné hodnoty: ve svém záběru se nesla přes hranice národů, utvářela nová přátelství a pracovní vztahy napříč hranicemi a politickými systémy, povzbuzovala věcné uvažování a v důsledku vedla k novým objevům a poznatkům, ze kterých těžilo lidstvo jako celek. Jakkoli svět nebyl zrovna skvělým místem pro život, věda jej hleděla zlepšit. A také to udělala. Během mého života věda z větší části naplnila svůj příslib. Věda, to bylo Velké dobrodružství našeho věku – a naděje pro neklidný a usoužený svět.
Od vědy jsem ale nečekal, že toliko prodlouží průměrnou dobu života, nakrmí hladové a zmenší svět leteckou dopravou a mobilními telefony. Očekával jsem, že z lidských myslí vyžene zlé myšlení — předsudky a pověry, iracionální domněnky a falešné obavy. Od vědy jsem, slovy Carla Sagana, čekal, že bude “svíčkou ve světě strašeném démony”. A v tomto ohledu s výsledky vědy nejsem moc spokojený. Věda se v některých případech dala svést starými známými lákadly politické moci a věhlasu, namísto aby byla onou očistnou silou. Někteří z démonů, kteří straší dnešní svět, byli vynalezeni vědci.
A svět si jejich vypuštěním určitě nepomohl.
Drakova rovnice otevírá vrátka pavědě
Podívejme se teď, jak k tomu došlo.
Zkuste se v myslích vrátit do šedesátých let. Americkým prezidentem je J.F.Kennedy, na pravidelné linky jsou nasazovány první dopravní proudové letouny, na univerzitách mají ty největší sálové počítače 12KB paměti… A v nové National Radio Astronomy Observatory spouští mladý astrofyzik jménem Fank Drake svůj dvoutýdenní projekt “Ozma”, který má za cíl sledovat, jestli nezachytí signály od mimozemšťanů. A skutečně – k velkému nadšení je zachycen signál. Posléze se ukáže, že šlo o planý poplach – ale nadšení zůstalo. V roce 1960 tak Drake může uspořádat první konferenci SETI, na které ukáže světu svou – nyní všeobecně známou – Drakovu rovnici:
N = R * fp * ne * fl * fi * fc * L
Kde R je počet hvězd vznikajících v souhvězdí Mléčné dráhy; fp je zlomek, určující počet hvězd s planetami; ne je koeficient pro planety, na nichž je vůbec možný vznik života; fl je podíl planet, na kterých život vznikne; fi je koeficient pro počet planet, na kterých se vyvine inteligentní život; fc je počet planet, které se rozhodnou komunikovat s vesmírem; a L je doba trvání takové civilizace.
Tato věrohodně vypadající rovnice dala SETI věrohodně vypadající základ pro legitimní vědecké zkoumání. Samozřejmě je zde jistý problém: není známa hodnota žádné z proměnných oné rovnice, přičemž většinu z nich nemůžeme ani odhadnout. Jediný způsob, jak do té rovnice dosadit hodnoty, je naplnit ji odhady.
A odhady — abychom si rozuměli — jsou toliko domněnkami. Nemůže se jednat ani o “kvalifikovaný odhad”. Pokud potřebujete určit, kolik planet s živými tvory se rozhodne komunikovat, neexistuje, abyste provedli “informovaný odhad”. Je to jednoduše domněnka.
V důsledku toho se Drakova rovnice může rovnat čemukoli — od miliardy miliard až po nulu. Výraz, který může znamenat cokoli, neznamená nic. Přesněji řečeno je Drakova rovnice doslova bezcenná a nemá nic společného s vědou.
Zastávám postoj, že věda zahrnuje vytváření ověřitelných hypotéz. Drakova rovnice nemůže být ověřena a proto SETI není vědou. SETI je neoddiskutovatelně vírou. Víra je definována jako přesvědčení o něčem, pro co nejsou žádné důkazy. Přesvědčení o tom, že Korán je slovo boží je vírou. Přesvědčení, že Bůh stvořil svět během sedmi dní je vírou. Přesvědčení, že ve vesmíru jsou další formy života je vírou. Není ani jediný důkaz, že existují mimozemské civilizace — a žádný nebyl objeven za 40 let zkoumání. Pro takové přesvědčení není žádný evidentní důvod. SETI je víra.
Klesající nadšení pro tuto víru je pěkně vidět na populárních publikacích na toto téma. V roce 1964, na vrcholu nadšení pro SETI, napsal Walther Sullivan z NY Times vzrušující knihu o životu ve vesmíru. Pojmenoval ji “NEJSME SAMI.” Když psal v roce 1995 Paul Davis knihu na to samé téma, nazval ji “JSME SAMI?” (Od roku 1981 ve skutečnosti vyšly čtyři knihy s názvem “JSME SAMI?”) A zcela nedávno jsme mohli sledovat vzestup teorie tzv. “Vzácné Země”, která přichází s myšlenkou, že klidně můžeme být jediná civilizace ve vesmíru. Důkazy samozřejmě neexistují ani pro jedno z těchto tvrzení.
Tehdy v šedesátých letech mělo SETI pár kritiků — jakkoli nikoli z řad astrofyziků či astronomů. Nejvíce do SETI tepali biologové a paleontologové. George G. Simpson z Harwardu se SETI vysmíval jako “studii bez obsahu” — a tím zůstává až dodnes.
Ale všeobecně vzato byli vědci ve vztahu k SETI shovívaví: hleděli naň se zádumčivou tolerancí nebo prostě s lhostejností. Koneckonců, o co jde? Je to celkem zábavné. Když to lidé chtějí zkoumat, tak je nechte. O SETI by nevlídně mluvil jen starý bručoun. Jednoduše to nestálo za námahu.
Přitom je samozřejmě pravda, že i neověřitelné teorie mohou mít heuristickou hodnotu. A mimozemšťané jsou samozřejmě skvělá výuková pomůcka, když chcete děti naučit něco o vědě. Ale to nás nezbavuje povinnosti vidět v Drakově rovnici to, čím je: čirou spekulací, zahalenou do vědeckého hávu.
Samotný fakt, že Drakovu rovnici nepřivítaly podobně pohoršené výkřiky, jaké se strhnou kupříkladu okolo každého nového tvrzení Kreacionistů znamenal, že se ve dveřích otevřela skulinka: uvolnění toho, co bylo považováno za legitimní vědecký postup. A touto skulinkou záhy začal proklouzávat totální odpad.
Nukleární zima: “vědecký” doomsaying začíná
Skočme tedy o deset let kupředu: do 70. let a k Nukleární Zimě.
V roce 1975 vydala Národní akademie věd studii na téma “Dlouhodobých celosvětových následků vícečetných detonací jaderných zbraní”, která došla k závěru, že prach z jaderných výbuchů by byl poměrně zanedbatelný. V roce 1979 vydal Úřad pro hodnocení technologií studii nazvanou “Důsledky nukleární války”, ve které prohlásil, že jaderná válka by možná mohla vyvolat nezvratné změny v životním prostředí. Studie ovšem jedním dechem dodávala, že jelikož vědci nerozumí procesům, které se toho týkají, naprosto není možné odhadnout míru takových škod.
Dva roky poté, v roce 1982, vydala Švédská akademie věd studii nazvanou “Atmosféra po nukleární válce: zatmění v pravé poledne”, která si kladla za cíl nějak vyčíslit následky kouře z hořících lesů a měst. Autoři spekulovali, že nad severní polokoulí by mohlo být tolik kouře, že dopadne méně slunečního záření, než je potřeba pro fotosyntézu — a že takový stav může přetrvat celé týdny, ne-li déle.
Další rok vydalo pět vědců, mezi nimi Carl Sagan a Richard Turco, studii pod názvem “Nukleární zima: globální důsledky vícečetných jaderných explozí.” Tato studie, která vešla do povědomí jako “TTAPS”, se snažila přesněji vyčíslit atmosferické dopady, přičemž pro zvýšení své důvěryhodnosti používala počítačové modely klima.
Jádrem TTAPS byla další rovnice. Ačkoli ji nikdo takto doslova nevyjádřil, dala by se parafrázovat takto:
Ds = Wn * Ws * Wh * Tf * Tb * Pt * Pr * Pe… atd.
(Množství prachu v troposféře = # hlavic * síla hlavic * detonační výška hlavic * hořlavost cílů * doba hoření cílů * podíl částic, vystoupivších do troposféry * odrazivost částic * výdrž částic atd.)
Podobnost s Drakovou rovnicí je doočíbijící. Stejně jako u Drakovy rovnice není možné určit žádnou z těchto proměnných. Ani jednu. Studie TTAPS se s tím snažila vypořádat skrze počítání s různými scénáři, ze kterých odvozovala hodnoty proměnných, ale i tak jsou zbývající proměnné prostě neurčitelné. Nikdo nemůže vědět, kolik kouře by vydala hořící města, jaké částice by z nich vznikly a jak dlouho. Nikdo nemůže vědět, jaký vliv by mělo počasí v místě dopadu na to, kolik částic se uvolní. Nikdo neví, jak dlouho by zůstaly v troposféře. A tak dále.
Mějte přitom na vědomí, že tato studie vyšla pouhé čtyři roky poté, co studie OTA dospěla k závěru, že jelikož nerozumíme tomu, co se v takovém případě s přírodou děje, není možné dojít k žádným závěrům. To nicméně nezabránilo studii TTAPS v tom, aby takové závěry učinila a vyvodila, že by byly katastrofické.
Podle Sagana a jeho spolupracovníků by i omezená “přestřelka” hlavicemi v síle 5000 Megatun TNT způsobila globální ochlazení o více, jak 35°C (sic!), která by přetrvala po více jak tři měsíce. Největší sopečné výbuchy, o jakých víme, přitom dokázaly snížit světovou teplotu o něco mezi 0,5 a 0,2°C. A samotná Doba ledová přinesla ochlazení o 10°C. Jeden by skoro čekal, že se proti takovým závěrům někdo ozve.
Ale Sagan a jeho spolupracovníci byli dobře připraveni, protože “Nukleární zima” byl jen počátek skvěle zrežírované mediální kampaně. První zmínka o Nukleární zimě se objevila v nedělní příloze novin Parade v podobě článku od Sagana. Hned na další den byla do Washingtonu svolána velkolepá, masivně propagovaná konference o dlouhodobých důsledcích jaderné války. Předsedali jí Carl Sagan a Paul Ehrlich, nejznámější a mediálně nejzručnější vědci své generace. Sagan celkem 40x vystoupil v televizní show Johnnyho Carsona. Ehrlich tam vystoupil 25x. Po konferenci následovala tisková konference, potom setkání s kongresmeny, a tak všelijak podobně. Samotná práce byla zveřejněna ke zkoumání až několik měsíců poté.
Takto se nedělá věda — takto se prodává zboží.
Skutečnou povahu “konference” nejlépe ukáží “umělecká vyobrazení” následků Nukleární zimy.
Nemohu necitovat titulek pro obr.5: “Zde vidíte pokojnou scénu ze severských lesů. bobr právě dokončil stavbu své hráze, dva medvědi hnědí loví, na pozadí se mihotá motýl, okolo tiše proplachtí alka a ledňáček hledá chutnou rybu.”
Tak to je věda jako kráva.
Vědecký konsensus je oxymoron
Na oné Washingtonské konferenci někdo během doby vyhrazené pro otázky připomněl Ehrlichovi, že po vybombardování Hirošimy a Nagasaki vědci předpovídali, že v oblasti nic nebude růst po 75 let — ale ve skutečnosti tam hned napřesrok rostly melouny. O kolik přesnější jsou tedy vaše předpovědi, zeptal se tazatel Ehrlicha?
Ten odvětil, že “podle mého názoru jsou extrémně robustní. Vědci občas řeknou něco takového, jakkoli si nedovedu představit, z čeho mohli vycházet — i s přihlédnutím k tehdejšímu stavu vědy. Vědci pořád přichází s absurdními tvrzeními. Jenže to, co prezentujeme zde, je konsensus opravdu velké skupiny vědců…
Tady bych chtěl odbočit a říct něco o konsensu a o vzestupu toho, čemu se říká “věda na základě konsensu.” Vědu založenou na konsensu považuji za extrémně zhoubný vývoj, kterému měla být učiněna přítrž na samém počátku. Když se podíváte do historie, na konsensus se vždy odvolávali darebáci; je to způsob, jak se vyhnout debatě tvrzením, že se na celé záležitosti již všichni shodli. Kdykoli uslyšíte, že mezi vědci panuje na něčem shoda, sáhněte si pro svou peněženku — protože se vás někdo snaží oškubat.
Vyjasněme si jednu věc: skutečná věda nemá vůbec nic do činění s konsensem, se shodou. Konsensus je záležitostí politiky. Věda funguje úplně opačně: vyžaduje jen jediného vědce, který přijde na to, jak něco skutečně je — což znamená, že má hmatatelné výsledky, které jiní mohou ověřit. Ve vědě je konsensus dokonale irelevantní. Jediná relevantní věc jsou reprodukovatelné výsledky. Vědečtí velikáni naší historie jsou velikány proto, že převrátili konsensus na hlavu.
Neexistuje nic jako věda konsensu. Pokud je to konsensus, není to věda. Pokud je to věda, není to konsensus. Tečka.
K tomu bych rád dodal několik příkladů toho, že konsensus není opravdu nic, na co by kdo mohl být hrdý.
Během minulých staletí byla jednou z hlavních příčin úmrtí žen horečka omladnic (po porodu). Zemřela na ni jedna ze šesti žen.
V roce 1795 přišel Alexander Gordon z Abeerdeenu s myšlenkou, že horečky omladnic jsou infekční a daly by se léčit.
Konsensus řekl, že tomu tak není.
V roce 1843 přinesl Oliver Wendell Holmes důkazy o tom, že je horečka omladnic nakažlivá.
Konsensus řekl, že ne.
V roce 1849 Semmelweiss názorně předvedl, že v nemocnicích pod jeho vedením se povedlo horečku omladnic prakticky vymýtit pomocí hygienických opatření.
Konsensus řekl, že je žid, ignoroval jej a vyhodil jej ze jeho místa. Všeobecná shoda na tom, co s horečkou omladnic přišla až na počátku 20. století. Konsensu trvalo 125 let, aby se dobral správného výsledku — navzdory snahám prominentních “skeptiků” po celém světě, kteří byli ignorováni a ponižováni. A navzdory nekončícímu umírání žen.
A dalších příkladů by se daly najít ještě spousty. Ve 20. letech 20. století umíraly v USA desetitisíce lidí — hlavně chudých — na nemoc, zvanou pellagra. Vědecký konsensus říkal, že je infekční a že je potřeba najít “mikroba pellagry”. Americká vláda pověřila brilantního mladého vědce, Dr. Josepha Goldbergera, aby našel onu příčinu. Goldberger došel k závěru, že stěžejní faktor byla strava.
Konsensus se nadále držel teorie o bakterii.
Goldberger názorně předvedl, že dokáže nemoc vyvolat pouze složením jídelníčku. Aby předvedl, že pellagra není infekční,nechal sám sobě a svému asistentu vstříknout krev pacienta trpícího pellagrou. On a další dobrovolníci si utírali nosy kapesníky pacientů trpících pellagrou a polykal strupy pacientů, čemuž se začalo říkat “Goldbergovy seance hnusu.” Nikdo z nich nebyl nakažen.
Konsensus i nadále trval na svém.
Byl pro to i politický důvod, protože kdyby se prokázalo, že za epidemií pellagry stojí podvýživa, znamenalo by to nutnost sociální reformy v jižanských státech. Takže se konsensus po léta bránil pravdě — ve 20. století, vzdor důkazům i epidemii.
Patrně každé dítě školou povinné si všimlo, že Jižní Amerika a Afrika k sobě pěkně pasují. Alfred Wegener v roce 1912 přišel s myšlenkou, že se oba kontinenty otrhly z jednoho. Konsensus se teorii o pohybech litosférických desek ušklíbal po padesát let. Teorie byla vehementně popírána geology nejvyššího věhlasu — až do roku 1961, kdy bylo zjištěno, že se mořské dno rozšiřuje. Výsledek? Konsensu trvalo padesát let přijmout to, co přijde samozřejmé i dítěti.
Mám pokračovat? Dalo by se až do nekonečna. Jenner a spalničky, Pasteur a teorie o mikrobech. Sacharin, margarin, výpadky paměti, rakovina tlustého střeva, hormonální terapie… Seznam chyb konsensu se táhne pořád dál a dál.
A na konec bych vás rád upozornil na to, v jaké situaci se lidé odvolávají na konsensus. Konsensus přichází na scénu tehdy, když není věda dostatečně solidní. Nikdo neříká, že se vědci usnesli na tom, že E=m*c^2. Nikdo neříká, že je zde vědecký konsensus na tom, že je od nás slunce vzdáleno 93 milionů mil. Nikoho by ani nenapadlo tak mluvit.
Věda – služka politiky
Ale zpět k tématu.
Snažil jsem se naznačit, že Atomová zima byl nesmyslný vzorec, který byl vylepšen mizernou vědou a vytvořen pro politické účely. Od samého začátku to byla politika, propagovaná skvěle zorganizovanou mediální kampaní, která musela být naplánována celé týdny či měsíce dopředu.
Další důkazy o politické povaze celého projektu je možné najít ve vztahu ke kritice. Richard Feynman byl sice charakteristicky nevybíravý, když prohlásil, že “nemyslím si, že tihle hoši mají potuchy, o čem mluví” — ale další vědci byli překvapivě zdrženliví. Freemanu Dysonovi je připisován výrok “Z vědeckého hlediska je to naprosto úděsné, ale kdo chce být nařčen z toho, že podporuje atomovou válku?” A Victor Weisskopf prohlásil, že “jako věda je to strašné, ale třeba to je dobré z psychologického hlediska.”
Jak na to reagoval tým Nukleární zimy? Bedlivě sledoval takové komentáře a psal redaktorům časopisů dopisy, ve kterých popíral, že by taková tvrzení kdy zazněla — i přesto, že je zmínění vědci potvrdili.
V té době se celá řada lidí současně snažila zabránit jaderné válce. Když vypadala nukleární zima strašidelně, proč ji zkoumat? Kdo by chtěl nesouhlasit? Pouze lidé jako Edward Teller, “otec vodíkové bomby”.
Teller prohlásil, že “přestože je všeobecně přijímáno, že mnoho ještě nevíme a musíme to vykoumat, Dr. Sagan se staví do pozice, že je jeho scénář tak robustní, že o jeho závěrech prakticky nemůže být pochyb.”
Leč pro většinu lidí byl fakt, že je scénář nukleární zimy prolezlý nejistotami, nepodstatný.
Já bych ovšem řekl, že je velmi podstatný. Protože jakmile jednou opustíte striktní držení se vědecky zjištěných faktů a začnete si hrát s pravdou na tiskových konferencích, může se stát naprosto cokoli. V jednom případě se vám možná povede zmobilizovat veřejnost proti jaderné válce. Ale v jiném případě dostanete Lysenkismus (pavědecká teorie v SSSR). A v jiném případě nacistickou Eutanazii. Jakmile se věda začne propůjčovat politickým účelům, vždy tam číhá nebezpečí.
Proto je pro budoucnost vědy tak důležité, aby byla vytyčena a bráněna jasná hranice mezi tím, co může věda říct s určitostí — a mezi tím, co nemůže.
Jak skončila Nukleární zima? Jak opadala mediální svatozář, robustní scénář se jevil stále méně přesvědčivým. John Maddox, editor časopisu Nature, opakovaně kritizoval předestíraná tvrzení; během jednoho roku začal Stephen Schneider, jedna z hlavních postav klimatického modelu Nukleární zimy, mluvit raději o “nukleárním podzimu”. Což už nemělo ten zvuk.
Konečné ztrapnění přišlo v roce 1991, kdy Carl Sagan ve zprávách televize ABC předpověděl, že požár kuvajtských ropných polí způsobí podobný efekt, jako Nukleární zima, způsobí “léto bez slunce” a ohrozí úrodu na celém světě. Sagan zdůrazňoval, že takový výsledek je tak pravděpodobný, že “by měl být zohledně ve válečných plánech”. Jaká byla realita? Nic z toho se nestalo.
Co tedy můžeme říci o Nukleární zimě? Mám za to, že poučení je následující:
s chytlavým termínem, silným důrazem na politické řešení a agresivní mediální kampaní se nikdo neodváží kritizovat vědecký model v pozadí a i naprosto nesmyslná teorie bude přijata jako obecně platný fakt. Poté již bude veškerá kritika bezpředmětná. Válka skončí bez jediného výstřelu. Takové je poučení — a záhy mělo být aplikováno v učebnicovém příkladu, jak na to: v kampani proti pasivnímu kouření.
MŽP smí podvádět
V roce 1993 oznámila EPA (americké ministerstvo pro ochranu životního prostředí), že pasivní kouření je “každoročně odpovědné za cca. 3000 úmrtí na rakovinu plic u nekouřících dospělých” a že “poškozuje dýchací ústrojí stovek tisíc lidí”. V pamfletu EPA z roku 1994 se píše, že 11 studií, na nichž bylo založeno rozhodnutí EPA, samo o sobě nebylo směrodatných a že dohromady přiřazují pasivnímu kouření faktor rizika 1,19 (pro srovnání — faktor rizika pod 3,0 je příliš bezvýznamný, než aby s ním EPA mohla něco dělat a příliš zanedbatelný, než aby se dostal na stránky New England Journal of Medicine). A jelikož zde nebyla statistická jistota nad 95%, EPA onen limit snížila na 90%. A potom jí již nic nebránilo označit pasivní kouření za karcinogen skupiny A.
To byl zcela očividně podvod, falšování vědy, ale postavil základ pro zákaz kouření v restauracích, kancelářích a na letištích. Kalifornie zakázala kouření na veřejnosti v roce 1995. Brzy poté již nebylo žádné tvrzení příliš extrémní: noviny Christian Science Monitor se v roce 1998 nechaly slyšet, že na pasivní kouření zemře ročně 53 000 lidí. Pro toto tvrzení neexistují žádné důkazy.
V roce 1998 vynesl federální soudce rozsudek, že EPA jednala nesprávně, “dospěla k závěru předtím, než vůbec začal vědecký výzkum” a “ignorovala nehodící se informace a brala v potaz pouze ty, které chtěla.” Reakce Carol Brownerové, ředitelky EPA, byla: “stojíme si za svou vědou… Je na ní všeobecná shoda. Američané jistě uznávají, že vystavení pasivnímu kouření způsobuje … celou řadu zdravotních problémů.” A opět si můžete všimnout, jak konsensus vítězí nad vědou. V tomto případě to dokonce ani není konsensus vědců, na co se Brownerová odvolává! Stačí konsensus “amerického lidu”.
Mezitím bylo provedeno několik větších studií, které ovšem nedokázaly potvrdit jakoukoli spojitost. Velká studie sedmi zemí, provedená Světovou zdravotnickou organizací, nepřišla na žádnou spojitost. A pokud jen vím, žádnou korelaci nenašly ani další kontrolované studie. Ale přesto si v těchto dnech můžeme přečíst kupříkladu že pasivní kouření způsobuje rakovinu prsu. Dospěli jsme do bodu, kdy můžete o pasivním kouření říct víceméně cokoli se vám zachce.
Stejně jako v případě Nukleární zimy tu máme prachmizernou vědu, která má prosadit to, co většina lidí považuje za dobré politické opatření. I já si myslím, že je to dobré opatření. Nechci, aby lidé okolo mne kouřili. Takže kdo se opováží kritizovat zákazy pasivního kouření? Nikdo. A pokud to přesto uděláte, vzápětí vás onálepkují jako filiálku Marlbora. Nohsleda tabákových koncernů. Pravda je ovšem taková, že tu v současnosti máme politické opatření, založené na naprosté pověře.
A navrch k tomu jsme dali EPA špatný příklad do budoucna. Naučili jsme je, že když budou podvádět, zvítězí.
Jak se 20. století blíží ke konci, spojení mezi tvrdými vědeckými fakty a politikou je stále pružnější. Částečně za to může rostoucí samolibost vědců; částečně nedostatek dobrého vědeckého vzdělání na školách; částečně vzestup aktivistických organizací, které jsou nesmírně efektivní v získávání mediální pozornosti a vlivu na politiky; a z velké části je to kvůli tomu, že média ustoupila z pozice nezávislého zkoumání faktů. Úpadek médií je pro naši zemi těžkou ztrátou. Když ani věhlasné deníky jako New York Times nedokáží rozlišovat mezi fakty a editoriálem s osobními názory redaktora a namísto toho smíchají oboje dohromady na titulní straně, kdo udrží laťku zvednutou nahoře?
A tak jsme ve světě, kde je možné cokoli a věda — či spíše ne-věda — je služkou pochybného politikaření dospěli ke globálnímu oteplování. Nechci tu znova omílat podrobnosti největšího z démonů, kteří děsí dnešní svět. Toliko bych chtěl připomenout povědomý vzorec, kterým se etabloval.
Nedostatečné důkazy jsou přehlíženy kvůli nemístnému honu za co nejširšími politickými opatřeními, a granty jsou přiznávány těm, kteří přichází se závěry, které se hodí jejich mecenášům. Další v pořadí je izolace těch vědců, kteří mají jiný názor, a jejich označení za outsidery a “skeptiky” v uvozovkách: za podezřelé jedince s podezřelými motivy, lokaje velkých znečišťovatelů, reakcionáře nebo jednoduše proti-ekologické fanatiky. Zkrátka končí veškerá debata — a to přesto, že i někteří prominentní vědci mají výhrady k postupům, které se v této oblasti používají.
Kdy se slovo “skeptik” stalo v oblasti vědy nadávkou? Odkdy se slovo “skeptik” dává do uvozovek?
Modely nahrazují realitu…
Pro vnějšího pozorovatele je největší změnou na celém tom sporu ohledně globálního oteplování důraz, jaký se klade na modely. Kdysi, v době, kdy byla v módě Nukleární zima, se lidé dovolávali počítačových modelů, aby svým závěrům dodali větší váhy: “k těmto výsledkům jsme došli za pomoci počítačových modelů.”
Dnes jsme někde jinde: velkolepé počítačové modely samy vytváří zkoumaná data (viz Mannova hokejka, pozn. překl.). Věrohodnost modelů se již neposuzuje tím, zda a jak korelují s realitou (zda po dosazení historických dat dospějí k historicky naměřeným výsledkům): namísto toho mají počítačové modely čím dál tím častěji poskytovat data z reálného světa namísto měření. Jako kdyby se jednalo o objektivní skutečnost. A pokud se jedná o předpovědi budoucího vývoje, skutečně tak s nimi zacházíme. Ohledně roku 2100 nemáme žádná změřená data, pouze výsledky modelů.
Fascinaci počítačovými modely velice rozumím. Richard Feynmann ji nazýval chorobou. Obávám se, že měl pravdu. Protože do bodu, ve kterém se nyní nachází debata o globálním oteplování, se můžete dostat pouze tehdy, když strávíte až příliš času tím, že se soustředíte jen na obrazovku počítače.
Předpovědi, jaké bude počasí za pár dní nikdo nevěří. Ale najednou máme věřit předpovědím, co bude 100 let v budoucnosti? A na základě takových předpovědí vynakládat masivní finanční prostředky? Copak se všichni zbláznili?
Z odstupu nemohu než konstatovat, že arogance tvůrců modelů je naprosto dechberoucí. V každém století existovali vědci, kteří tvrdili, že vědí úplně všechno. Klima může být — tím si nikdo není úplně jistý — chaotický systém, takže všechny předpovědi jsou, slušně řečeno, pochybné. Ale i kdyby byly naprosto perfektní, nikdy nemohou správně počítat se společenským vývojem.
Tvrdit cokoli o tom, jak bude vypadat svět za sto let, je jednoduše absurdní.
Koupili byste akcie, které bych vám nabízel s tím, že za 100 let budou určitě ziskové? Nebo byste si mysleli, že je to tak nepravděpodobné, že to musí být podfuk?
…a ignorují stěžejní vstup: lidskou kreativitu
Představte si, jak asi smýšleli lidé třeba v New Yorku v roce 1900. Kdyby se měli strachovat o budoucí generace, co by je asi znepokojovalo? Nejspíše — kde lidé seženou dost koní? A kdo se postará o všechny ty koňské koblihy? Už v roce 1900 byl s odpady koňského trávení docela problém; jen si představte, o kolik horší by musel být o století později, kdy by mnohem více lidí jezdilo na mnohem více koních?
Skutečnost byla samozřejmě zcela odlišná: během pár let již na koních — vyjma pro zábavu — nejezdil nikdo. V roce 2000 pokrývá 80% francouzské spotřeby energie zdroj, o kterém se v roce 1900 nikomu ani nesnilo. Německo, Švýcarsko, Belgie a Japonsko z tohoto zdroje, v roce 1900 naprosto neznámého, pokrývá přes 30% své spotřeby energie. Připomínám, že v roce 1900 lidé nevěděli, co je to atom. Neznali jeho strukturu.
Také neznali rádio, letiště, film, televizi, počítač, mobilní telefon, proudový letoun, antibiotika, vesmírnou raketu, satelit, MRI, ICU, IUD, IBM, IRA, ERA, EEG, EPA, IRS, DOD, PCP, HTML, internet, interferon, instant replay, dálkové ovládání, rychlé vytáčení, genovou terapii, rekombinaci DNA, geny, elektrickou svářečku, termokamery, prozac, jednodílné plavky, stripkluby, email, magnetofonové pásky, CD, airbagy, plastické výbušniny, plasty, roboty, auta, liposukci, transdukci, supravodivost, parabolické antény, aerobic, ovocné koktejly, ultrazvuk, nylon, viskózová vlákna, teflon, optické kabely, zánět karpálního tunelu, laserové operace, laparoskopii, transplantace kůže a ledvin ani AIDS.
Kdybyste se o něčem takovém zmínili člověku z roku 1900, naprosto by netušil, která bije.
A teď mi řekněte, že umíte předpovědět, jak bude vypadat svět v roce 2100. Řekněte mi, že má vůbec smysl to zkoušet.
Naše modely se toliko snaží přenášet současnost do budoucnosti.
Jsou odsouzeny k tomu, aby se spletly. To je jasné každému, kdo se nad tím byť jen na chvilku zamyslel.
Připomínám, že za života současných prominentních vědců již jsme měli několik příkladů toho, jak byly takové předpovědi poraženy na hlavu díky nové technologii. Mám na mysli tzv. “Zelenou revoluci” (nástup umělých hnojiv a nových hospodářských postupů, které výrazně zvýšily výnos polí, pozn. překl.).
V roce 1960 se Paul Ehrlich nechal slyšet, že “Bitva o nasycení lidstva je u konce. V 70. letech budou svět sužovat hladomory; stovky milionů lidí zemřou hlady.” Deset let poté předpovídal, že během 80. let zemřou čtyři miliardy lidí, včetně 65 milionů Američanů. Masové hladomory, které předpovídal, se nikdy nestaly skutečností — a podle všeho se jí ani nikdy nestanou. Ani počet obyvatel nedosáhne hodnot, jaké předpovídal před deseti lety. V roce 1990 předpovídali tvůrci klimatických modelů, že v roce 2100 bude na Zemi žít 11 miliard lidí. Dnes se zdá, že pravděpodobnější je 7 miliard, a odhady klesají. Ale to nikdo nemůže vědět s jistotou.
Nemůžeme si nevšimnout, jak neuvěřitelně se historie globálního oteplování podobá Nukleární zimě. Stejně jako prvotní studie o Nukleární zimě říkaly, že ve hře je příliš neznámých, než aby z toho šly vyvozovat jakékoli závěry, i prvotní studie na téma globálního oteplování konstatovaly, že jsou zde značná omezení, co můžeme skutečně předpovědět ohledně změn klima. Pracovní verze správy IPCC z roku 1995 uváděla, že “Jakákoli tvrzení o nálezech významných změn klima patrně zůstanou značně kontroverzními, dokud se nepodaří zmenšit nejistoty, které panují ohledně proměnlivostí přírodních dějů.” Také se v ní uvádělo, že, cituji, “Žádná studie doposud neprokázala, že by za celé nebo část klimatických změn mohla lidská činnost.“
Tato tvrzení byla odstraněna a namísto nich bylo napsáno, že “Jsou důkazy o znatelném podílu lidské činnosti na klima.“
Je zřejmé, že jsme se v této záležitosti dostali do bodu, kdy jsou věda a politika tak promíchány, že je obtížné, ne-li zhola nemožné, je oddělit. Ohledně našeho zkoumání globálního oteplování by nestranný pozorovatel mohl klást závažné otázky — jako zda se snažíme zlepšit kvalitu našich pozorování, zda se systematicky snažíme získávat informace, které by vyjasnily stávající neznámé, nebo zda náš výzkum na tomto poli usměrňuje nějaký neuzaujatý orgán.
Odpovědí na všechny tyto otázky je: ne. Neděláme a nemáme.
Jak zachránit vědu?
Když přemýšlím nad možnostmi řešení těchto problémů, z historického vývoje od SETI k Nukleární zimě, Pasivnímu kouření a následně Globálnímu oteplování mi vyplývá jedno: v budoucnosti se stále více vážných společenských problémů bude týkat technických záležitostí. A bude se jednat o problémy, které budou lidem na obou stranách ležet hluboce na srdci.
A v tuto chvíli nemáme žádný mechanismus, jak se dobrat správných odpovědí. Takže jeden zkusím navrhnout.
Stejně jako jsme si zvykli na to, že při testování léků používáme dvojitě slepý test musíme tento standard zavést i v dalších oblastech bádání. Stále se zvyšující využívání počítačových modelů vysloveně volá po tom, aby byli odděleni ti, kdo modely vytvářejí od těch, kteří je ověřují. V současnosti je věda až příliš podnikatelská: vědecké týmy soupeří o peníze od organizací, které často mají zjevný zájem na tom, jak mají vypadat výsledky bádání — nebo alespoň působí takovým dojmem, což škodí úplně stejně. To pro vědu není zdravé (neboť “vědeckost” se společensky stala synonymem pro “nezpochybnitelnou pravdu”, se kterou pak mávají politici a aktivisté — pozn překl.)
Dříve či později musíme v naší zemi zformovat nezávislý výzkumný ústav. Ten musí být financovaný průmyslem, vládou a sponzory — jak filantropy, tak trusty. Takto získané peníze musí být smíchány na jednu hromadu, aby vědci nevěděli, kdo je platí. Institut musí na zkoumání každé záležitosti vyčlenit více, než jenom jeden tým, přičemž výsledky bádání budou dopředu vědět, že výsledky jejich bádání budou následně ověřovat další, nezávislé skupiny. V mnoha případech bude nutné, aby tvůrci měřících metodologií neprováděli a aby ti, kdo sbírají data, nebyli zároveň těmi, kdo je pak analyzují.
Kdybychom s takovouto precizí zkoumali data, která máme o teplotě, bylo by mnohem jasnější, nakolik můžeme věřit teorii o člověkem způsobeném globálním oteplování a nakolik je tedy důležité kvůli ní přijímat nějaká opatření.
Má přednáška se chýlí k závěru a už slyším, jak někteří z vás řeknou — “no a co má být. Tak jsme udělali pár chyb. Tak pár vědců trochu přehnalo své tvrzení a mají máslo na hlavě. A co jako.“
Inu, to je jednoduché.
Věda, nebo mocenský nástroj politiků a aktivistů?
V poslední době se toho celkem dost namluvilo o postmoderních tvrzeních v tom smyslu, že věda je jen druh moci nad lidmi, postavený na speciálních konstrukcích, které mají vyvolat dojem, že myšlenky, které se ve skutečnosti vůbec nezakládají na objektivních faktech, jsou objektivní a pravdivé. Razí se názor, že věda je jen další obor podnikatelské činnosti. Tato myšlenka mnoh vědců rozzlobila, a mne také. Leč události z poslední doby mne donutily se zamyslet nad tím, zda to není pravda. Jako příklad si můžeme dát dánského statistika, Bjorna Lomborga, který napsal knihu, zvanou “Skeptický environmentalista.”
Vědecká komunita na ni zareagovala způsobem, jaký se dá popsat pouze jako hanebný. V odborné literatuře si stěžovali, že do toho vůbec nemá co mluvit, protože není odborník na Zemi (což třeba v případě IPCC vůbec není problém — pozn. překl.) Vydavatel jeho knihy, Cambridge University Press, se ocitl pod palbou kritiky, že by jejich editor měl být vyhozen a že všichni “správně smýšlející vědci” by vydavatelství měli bojkotovat. Bývalý prezident AAAS se veřejně podivoval, jak mohlo Cambridge “vydat knihu, která očividně neprošla peer-review“, ačkoli Lomborgův rukopis ve skutečnosti peer-review prošel, a to od třech odborníků na Zemi na obou stranách Atlantiku, z nichž všichni doporučili vydání rukopisu. Ale co za vědce útočí na vydavatelství? Copak se jedná o nějaký nový McCarthismus, akorát ze strany vědců?
Nejhůře ze všech se choval časopis Scientific American, který se zřejmě snažil potvrdit ono postmoderní tvrzení, že věda je o moci, nikoli o faktech. Scientific American napsal proti Lomborgovi jedenáctistránkový štvavý článek, ve kterém ovšem našel pouze devět faktických chyb, navzdory tvrzení, že inkriminovaná kniha “jen přetéká lehkomyslnými chybami.” Bylo to ubohé; hemžilo se to výpady “ad hominem”, které jej přirovnávaly k popírači Holocaustu. Vydání onoho časopisu mělo nadpisek: “Věda se brání Skeptickému environmentalistovi.” Vážně? Věda se musí bránit? K čemu jsme to dospěli?
Když Lomborg požádal o místo v časopise, aby mohl vyvrátit kritiku své knihy, byla mu poskytnuta stránka a půl. Když řekl, že to nestačí a vyvěsil statě svých kritiků na svůj web, kde je detailně rozebral, Scientific American mu pohrozil žalobou za narušení copyrightu a donutil jej svou obhajobu stáhnout.
Další útoky vyjasnily, o co jde. Lomborg je obviněn z kacířství. To je důvod, proč žádný z jeho kritiků nemusí podložit své útoky. To je důvod, proč jsou najednou fakta nepodstatná. To je důvod, proč je na něj možné útočit těmi nejhoršími verbálními výpady. Je to kacíř.
Samozřejmě — kterýkoli vědec může být obviněn úplně stejně, jako Galileo. Jenom jsem si nemyslel, že v roli Matky církve uvidím časopis Scientific American.
Je toto nová tvář vědy? Upřímně doufám, že nikoli. Ale stane se jí, pokud zde nebude usilovná a koordinovaná snaha předních vědců oddělit vědu od politiky. Již zesnulý Philip Handler, bývalý prezident Národní Akademie Věd, prohlásil, že “věda slouží společnosti nejlépe tehdy, když dostojí vědecké etice — nikoli té politické. Pokud se vědecká komunita nezbaví šarlatánů, veřejnost nebude schopna rozeznat mezi šarlatány a vědou a celý národ tím utrpí.” Osobně se nestarám o národ — ale mám starosti o vědu.
Děkuji vám za pozornost.
Výše uvedený text přeložil Cover72. Vychází ze záznamu přednáčky M. Crichtona na Caltecu dne 17. ledna 2003 prezentované na stránkách Harvardovy univerzity (již nedostupné zde). Stále je možné text nalézt například na stránkách Wall Street Journal zde.