description: 5 Průměr: 5 (6 hlasů)MFF KV 2008 Takže po roce jsme opět na místě činu. Červené koberce sice nahradily koberce zelené, ale kina stále stojí a hlavně promítají. Nechme tedy celebrity na kobercích a pusťme se do filmů samých.

title: Kulturní magazín a program

maintext:
Takže po roce jsme opět na místě činu.
Červené koberce sice nahradily koberce zelené, ale kina stále stojí a hlavně promítají. Nechme tedy celebrity na kobercích a pusťme se do filmů samých.
Skutečně osvěžujícím úvodem festivalu byl švédský snímek Ať vejde ten pravý. Myslíte, že upírský horor, tématika šikany, dětská romance a severský brutální (extrémně brutální) humor nejdou dohromady? Omyl. Režisér Thomas Alfredson nevytvořil žádnou bezduchou slátaninu, ale promyšlený a hlavně fungující postmoderní film. Rozdíl mezi slátaninou a postmodernou spočívá v tom, že všechny tyto zdánlivě nesourodé žánrové postupy jsou užity záměrně, jako prostředky pro vyjádření určité myšlenky. Snímku by se jistě dalo vytknout pomalejší tempo, ale originální koncept to do značné míry vynahradil.
Oficiální zahajovací film, komedie Co se vlastně stalo, byl spíše příjemným rozptýlením. Robert De Niro hraje poněkud labilního hollywoodského producenta, jehož největší obtíže představuje plnovous Bruce Willise a režisér, který odmítá ze svého filmu vystřihnout scénu zastřelení psa. Snad až na scénu se zastřelením psa však (skutečný) režisér Barry Levinson nic tak oslnivého nebo originálního, jako ve Vrtěti psem, nepředvedl.
Druhý den přinesl mimo jiné maďarsko-německou Deltu, soutěžní snímek letošních Cannes. Maďarská kinematografie v posledních letech zažívá silné období, ovšem Delta, přestože dobře natočená a místy výrazově dost silná, žádný zásadní průlom nepředstavuje. Nabízí se srovnání s rumunským filmem Čtyři měsíce, tři týdny, dva dny, zvláště co se týče naturalismu a detailního zobrazení každodennosti hlavních postav.
Světovou premiéru v rámci soutěžní sekce měl dánský film Ukrutně šťastni. Mladý policista přichází do zapadlé dánské vesničky a naráží zde na neprostupnou síť sousedských vztahů a pravidel, která balancují na hraně absurdity. Režisér Henrik Genz si navíc nenásilně pohrává s westernovou stylizací. Příběh je dobře vystavěný, dojde na řadu ironických point, herecké výkony jsou kvalitní, a proto můžeme jen doufat, že si Ukrutně šťastni najdou svého českého distributora.
Delší recenzi by si zasloužila Jakubiskova Bathory, už jen proto, že je nejdražším českým filmem vůbec (bez ohledu na to, že jde o koprodukci). Zde vystačím pouze s konstatováním, že Jakubisko naplnil naše nejčernější obavy. Bathory je nesmyslná slátanina, mix hollywoodských "osudových" hlášek, snových výjevů, levných bitev a různých absurdit. V negativním smyslu exceluje duo Polívka - Mádl a jejich špiónští mnichové. Celkově může tento snímek držet pohromadě snad jen hluboká (a masivní mediální kampaní živená) představa o významu tohoto filmu - pro mnohé jde jenom o událost. Kdo ale má jen trochu vkus a očekává od filmu určitou koherenci a smysl, ten bude nepochybně zklamán.
DEN TŘETÍ
Do českých kin zamíří jihoamerická Elitní jednotka, jež byla k vidění třetí den festivalu. Na první pohled jde o akční snímek z prostředí riodejaneirských slumů, kde proti sobě bojuje mafie a zkorumpovaná policie (a příliš se od sebe neliší). Akci samotnou však překrývá sociální tématika, úvahy o roli, jakou vůbec něco jako spravedlnost a čest v takovém prostředí mohou hrát. Tvůrcům se podařilo zaujmout novou, syrovou a předsudků zbavenou perspektivu, a když připočteme atraktivní akční stylizaci, lze Elitní jednotku doporučit.
Vysoké kvality norských komedií potvrdil film Muž, který miloval Yngveho. V zásadě jde o teenagerovskou komedii zasazenou do konce 80. let. Avšak klasické schéma "kluk chce holku - založí si kapelu - překoná obtíže - sbalí holku" je zde převráceno do schématu "kluk má holku a kapelu - zamiluje se do jiného kluka - všechno pokazí -ztratí holku, kapelu a vlastně i kluka". Oproti americkým komediím možná nemá takové tempo, ale je dobře vyprávěná a místy žánr paroduje. Mírně moralizující tón v závěru částečně kazí dojem, ale to lze odpustit.
Třetí den proběhla projekce nového filmu režiséra Jaquese Rivetta. Nesahejte na sekeru je přepis Balzakovy povídky, a to přepis poctivý a neexperimentující. Můžeme sledovat detailní rozbor společenských vztahů, etikety a konvencí na příběhu tragické lásky vévodkyně a generála v postnapoleonské Francii. Rivette z naprostého soustředění na ústřední téma vystupuje snad jen skrze mezititulky uvádějící jednotlivé scény, v nichž je cítit jemný ironický nadhled.
Pod názvem Fermatův pokoj se ukrýval svěží španěský thriller. Tvůrci si podle vlastních slov dali za cíl natočit film se čtyřmi postavami, který se odehrává převážně v jednom pokoji. Výsledek? Sešlost čtyř matematiků, pořádaná tajemnou osobou s psedonymem Fermat, se promění v boj o život, když se pokoj uzavře a stěny se začnou zmenšovat. Postavy mohou zabránit svému rozmačkání jen tím, že vyřeší logické hádanky, které jim jejich věznitel připravil. Fermatův pokoj splňuje všechna kritéria dobrého žánrového filmu (napětí, hádanky, stíny minulosti, spory mezi postavami, hezká holka) a dostaví se i pointa. Umělecké ambice sice ustoupily žánrovým požadavkům, ale prostě se na to dobře dívá.
DEN ČTVRTÝ
S vidinou kvalitní oddechové podívané jsem vyrazil na poslední snímek Michela Gondryho. Gondry, známý například kaufmanovským Věčným svitem neposkvrněné mysli, se tentokrát pustil do čistě žánrového filmu. Prosíme přetočte je v podstatě klasickou komedií, což umocňuje zvláště obsazení Jacka Blacka do jedné z hlavních rolí. Většina gagů staví na parodování hollywoodských velkofilmů. Všechny kazety jedné videopůjčovny jsou totiž zničeny a dva kamarádi se rozhodnou řešit problém tak, že natáčí vlastní verze těchto filmů. Jejich snímky mají kupodivu úspěch a místní komunita se začíná kolem videopůjčovny stmelovat. V tom však zároveň spočívá jedna ze slabin Prosíme přetočte - Gondry až přehnaně adoruje sousedskou pospolitost a zvláště závěr filmu přetéká sentimentem. Na druhou stranu se alespoň dozvíte, jak vypadá správně "ošvédovaná" videokazeta nebo Krotitelé duchů natočení během jednoho odpoledne.
Český zástupce v soutěžní sekci, snímek Děti noci, měl čtvrtý den festivalu oficiální premiéru. Režisérka Michaela Pavlátová se pokusila zachytit problémové stránky současné mladé generace. Postavy spojuje citový zmatek, absence plánů do budoucna, nezakotvenost. Přestože jsou jednotlivé scény poměrně dobře vystavěné a natočené, neubránil jsem se pocitu, že Pavlátová neustále klouže po povrchu problémů. Krize přechodu do dospělosti, kterou současné široké pole možností vzdělání, cestování či práce spíše ještě umocňuje, je v Dětích noci pouze naznačena. Odehrává se převážně to, co lze očekávat, a hlubšího vhledu nebo nových souvislostí se nedočkáme. Přesto filmu nelze upřít určitý náboj a drama. Děti noci v mnohém připomínají nedávné Pusinky, oproti nim ale o poznání méně autentické. Velmi příjemným překvapením byl ovšem Jiří Mádl v roli labilního outsidera s nutkáním prohledávat odpadkové koše. Jirko, respect!
DEN PÁTÝ
O filmu Polibek, prosím se psalo jako o francouzské verzi Woodyho Allena a pro tentokrát se zvěsti naplnily. Emmanuel Mouret, režisér a zároveň představitel hlavní postavy, nabízí vyhrocený pohled na partnerské vztahy a rozpoznávání pravé lásky. Humor staví právě na přehnané naivitě, s jakou oba milenci rozebírají svoje city a následně je i naplňují. Scény plynou v dlouhých diskuzích, ale Mouretovi se i tak daří diváka celou dobu bavit. Snad jen v druhé polovině filmu se tempo trochu zbrzdí, neboť je třeba dořešit děj. Polibek, prosím míří do české distribuce a máte-li tedy chuť mile se pobavit u komedie z neexistujícího světa naivní a upřímné lásky, pak budete mít možnost.
Poněkud vážnější téma otevřel Andrzej Wajda ve válečném dramatu Katyň. Popravy tisíců polských důstojníků zajatých sovětskou armádou na začátku druhé světové války jsou však spíše pozadím - Wajda se soustředí na osudy jejich rodin, nepohodlných pro obě totalitní ideologie. Tragika a šokující surovost naplňují požadavky žánru, avšak pro českého diváka samozřejmě film nevyzní tak naléhavě jako pro polského. Slabinou Katyně je právě důraz na prosté zobrazení událostí. Neměl jsem pocit, že by se Wajda snažil nalézt něco víc, vyhledat například nějaký výrazný nebo nejednoznačný osud. Pro současného cynického diváka, který k těmto událostem nemá osobní vazbu a explicitní brutalita jím také příliš nepohne, nebude asi Katyň nijak výrazným zážitkem.
DEN ŠESTÝ
Problematice vzestupu a pádu internetových podniků se věnuje americký snímek Srpen. Přestože ústřední roli hraje Josh Harnett a film má poměrně strhující tempo, nejde o žádný blockbuster, ale spíše o komornější drama. Pozadím příběhu je nečekaný propad akcií webových firem v srpnu 2001 (což s následnými teroristickými útoky nijak nesouvisí). Hlavním motivem je však vztah dvou bratrů, kteří původně podnik založili z čirého nadšení a posléze byli semleti světem velkého obchodu. Hlavní postava pomalu střízliví z arogantního a sebejistého nadhledu a vrací se k tomu, na čem mu kdysi záleželo. Takový opak amerického snu, ovšem nikoli satirický - proti odcizenosti byznisu tu stojí upřímnost a vřelost osobních vztahů.
Těžkou ránu posledním zbytkům diváckých sil zasadily čínské Hodné kočky. V podstatě amatérský snímek, který má (alespoň podle anotace) řešit sociální problémy vyvolané přemírou urbanizace, nenaplňuje snad žádné umělecké nároky. Statická kamera sleduje zbytečné děje, herci téměř nehrají a většinu času jen postávají. Navíc se několikrát zcela nepochopitelně na scéně vynoří kapela, odehraje pseudolyrickou rockovou skladbu a zase odejde mimo záběr. Hodné kočky jsou konzistentní snad jen v tom, jak z každého jejich aspektu čiší nesmyslnost. Nabízí se otázka, jak se podobný snímek dokáže propracovat do programu karlovarského festivalu.
DEN SEDMÝ
Obvykle nepovažuji za vhodné komentovat filmy, ze kterých recenzent odešel předčasně nebo na kterých usnul. Festival je však mimořádná událost, a proto udělám se snímkem Muž z Londýna výjimku. Legendární (přitom nikdo neví proč) režisér Béla Tarr rozvíjí příběh přístavního hlídače (v podání Miroslava Krobota), jenž se zaplete do zločinu. Film má však tak rozvláčné tempo, že dojmem detektivky skutečně nepůsobí. Režisér se vyžívá v dlouhých záběrech, pomalých jízdách kamery. S ubíjející důkladností sleduje každé gesto, každý pohyb postav. Na druhou stranu nutno přiznat, že záběry svou pečlivou kompozicí působí jako umělecké fotografie. Pro diváka s obrovskou mírou trpělivosti a citem pro vizuální umění tak může být Muž z Londýna zážitkem, pro ostatní (a bude jich většina) jenom těžko.
Jedním z vrcholů festivalu se stal maďarský snímek Pátrání, uvedený v soutěžní sekci. Maďarská kinematografie se zde představuje ve své nejlepší formě - na poli postmoderního filmu. Soudní patolog se nechá najmout na vraždu, aby sehnal peníze na operaci své matky. Po precizně provedeném činu se však dovídá, že obětí byl jeho nevlastní bratr. Rozvíjí se tak paradoxní situace, kdy se vyšetřovatelem stává sám vrah. Konzistenci snímku drží právě hlavní hrdina, výrazný jednak naprostou absencí emocionálních prožitků v kombinaci s racionálním a pohotovým myšlením a jednak svými snovými představami, které mu mnohdy pomohou řešit problémy. Typicky maďarský mix explicitní brutality a ironického, místy absurdního humoru se daří držet v přesném poměru. Pátrání je svěží a originální podívanou, kterou lze jen doporučit či spíše doufat, že si najde cestu do české distribuce.
DEN OSMÝ
Diváckou pozornost lákal dokument Rolling Stones (originální název Shine a Light) v režii Martina Scorseseho. Co na první pohled vzbuzovalo naděje, se ukázalo jako částečné zklamání. Scorsese se totiž omezil na záznam jediného koncertu a výsledný snímek tak již předem může vynikat snad jen kvalitou zpracování. Pravda – zpracování je opravdu vynikající. Kamery jsou téměř neustále v pohybu, neujde jim sebemenší gesto, harmonicky střídají pohledy na členy kapely i doprovodné hudebníky. Scorsese prokládá jednotlivé skladby úryvky z různých starších dokumentů nebo rozhovorů s Mickem Jaggerem a spol., převážně takovými, kde si jako začínající kapela dávají maximálně jeden až dva roky. Snímek tedy poutavě zprostředkovává dojem z koncertu Rolling Stones (v sále byl zvuk tak nahlas, že mi do večera pískalo v uších), ale zároveň je to pro něj omezení, které nepřekročí a ani překročit nemůže.
Nikita Michalkov se vrátil v plné síle s filmem 12. Využívá zde námětu divadelní hry Dvanáct rozhněvaných mužů, jejíž děj a pozadí zasazuje do poměrů dnešního Ruska. Nejde proto ani tak o drama mladého Čečence obviněného z vraždy svého otce, jehož osud závisí na dvanácti porotcích. Jde hlavně o porotce samotné, o jejich předsudky, povahy, vztah ke spravedlnosti, k hodnotě lidského života. Michalkov skrze těchto dvanáct charakterů vykresluje svůj značně kritický pohled na situaci v Rusku. Nebudu rozepisovat všechny otázky, na něž naráží, ale stačí si uvědomit už jen fakt, že porota musí zasedat ve školní tělocvičně, neboť soudní budova se maluje. Michalkov zvládá jak samotné přesazení děje, tak režijní pojetí. Teprve u 12 si naplno uvědomíte, jak povrchně a mělce současná většinová kinematografie působí. Tento snímek totiž oplývá angažovaností, skutečným zaujetím pro věc, což se projevuje v režii i v hereckých výkonech. Konečně můžeme vidět film, který možná nemá originální námět, ale zato je velmi současný a snaží se něco sdělit. 12 by se mělo stát jednou z filmových událostí tohoto roku, pokud ovšem naše mozky nejsou již příliš rozvařeny povrchním balastem současného mainstreamového filmu.
Do české distribuce míří americký film Kytara. Proto bude vhodné alespoň v krátkosti upozornit na to, proč na tento film nechodit. Amy Redfordová zpracovává téma vyrovnávání se se smrtí na příběhu ženy s diagnózou nádoru hrtanu. Ta v podstatě ukončí svůj dosavadní život, přestěhuje se do loftového bytu a dělá přesně to, co vždycky chtěla a nikdy to nedělala. Redfordová ovšem nemá příliš cit pro vytváření zajímavých situací nebo nových pohledů na věc. Film uplývá zhruba tak, jak lze očekávat, a to i přesto, že dojde k jednomu zcela zásadnímu (a velmi špatně zvládnutému) dějovému zvratu. Žádná hluboká nebo originální studie vyhraněné existenciální situace se nekoná.
DEN DEVÁTÝ
V soutěžní sekci Na východ od Západu se představil začínající maďarský režisér Róbert Lakatos se snímkem Bahrtalo! (Hodně štěstí!). Nízkorozpočtové Bahrtalo! balancuje mezi dokumentem a hraným filmem. Vypráví o dvou cestách Cikána Laliho a gadži Loriho, jedné do Vídně a druhé do Egypta, kde se jejich vitalita a sklon k drobnému šizení dostává do konfrontace se západní upjatostí. Film se nese v poněkud roztržitém duchu, ale vytváří zvláštní atmosféru, neboť obě postavy výrazně přesahují k charakterům svých představitelů či jsou s nimi totožné, což je znát. Autenticita dýchá i z děje a situací, do nichž se Lori a Lali dostávají. Snímek se točí okolo tradiční cikánské komunity a její mentality, přesto nesklouzává do onoho odporného hodnotícího či obhajujícího stylu, jímž filmy s podobnou tématikou oplývají. Lakatos dokazuje, že podobné stereotypy nejsou závazné a lze se z nich vymanit. Komické situace, které produkuje především postava Laliho, zde koexistují s motivy jako lichva, nespolehlivost, gamblerství, drobné podvody a krádeže. V tomto ohledu lze Bahrtalo!, přestože jinak jde o místy nedopracovaný nízkorozpočtový snímek, jenom doporučit.


description: 5 Průměr: 5 (1 hlas)MFF KV 2008 Přestože UnBorn.cz funguje převážně jako pražský kulturní servis, karlovarský filmový festival je zkrátka událostí s příliš silným gravitačním polem. Proto se i my necháme vychýlit ze svých

title: Vary 2008 - úvodník

maintext:
Přestože UnBorn.cz funguje převážně jako pražský kulturní servis, karlovarský filmový festival je zkrátka událostí s příliš silným gravitačním polem. Proto se i my necháme vychýlit ze svých oběžných drah a vykročíme přes hranice hlavního města vstříc slunci našich filmových životů.
Dost bylo patosu. Festival v Karlových Varech tradičně přináší premiéry filmů, o nichž zpravidla během následujícího roku ještě uslyšíme a pokud ne, může nás to jenom mrzet. Série reportáží z letošních Varů má tedy za cíl na takové snímky upozornit a poskytnout k nim krátký komentář.
Nečekejte podrobný popis večírků, údaje o počtu vypitých mojit, jaká byla voda v bazénu nebo kterou celebritu jsem potkal na záchodech (stejně je to vždycky Hrušínský). Chci se věnovat jenom samotným filmům a tomu, co k nim patří a co s nimi souvisí: na kterém filmu se nejvíc spalo, ze kterého se nejvíc odcházelo a na kterém se nejvíc zvracelo.
A samozřejmě – pro ty z Vás, kteří se na MFF KV chystáte, může být tento report inspirací či varováním. Komentáře ke článkům můžete sdělovat i osobně, a to vždy mezi 22:00 a 04:00 v Café baru Retro, popřípadě ve Stanu Kapitána Morgana (stejný čas). Poznávací znamení: caipirinha.

fasttext_language: cs


description: 5 Průměr: 5 (4 hlasů)strachy ze tmy2.jpg V pražských kinech a dokonce i multiplexech máte možnost vidět pásmo animovaných hororových filmů Strach(y) ze tmy. Avšak když zůstane jen u „možnosti vidět“, o nic podstatného nepřijdete.

title: Strach(y) a hnus(y) ze tmy

maintext:
V pražských kinech a dokonce i multiplexech máte možnost vidět pásmo animovaných hororových filmů Strach(y) ze tmy. Avšak když zůstane jen u „možnosti vidět“, o nic podstatného nepřijdete.
Francouzští producenti měli nápad dát dohromady skupinu současných komiksových výtvarníků a vytvořit pásmo animovaných filmů, jejichž spojujícím tématem by byl čirý děs a nejhorší noční můry. So far so good. Ovšem ruku v ruce s velkým potenciálem tohoto konceptu jde i neodbytný pocit, že se to prostě nemůže povést.
Nepovedlo.
Začněme celkovým dojmem. Čtyři hlavní filmy jsou zarámovány jednak sekvencemi s odporným španělským šlechticem a jeho čtyřmi psy, kteří sežerou každého, na koho přijdou (doslova) a jednak ženským hlasem rozvádějícím úvahy o strachu a doplněným měnícími se animovanými obrazci. Samotné filmy představí téma výměny rolí sběratele hmyzu a jeho exponátů, psychoidních nočních můr malé holčičky, tajemné bestie útočící na obyvatele francouzského venkova a člověka, co se chce ohřát v ne tak úplně prázdném domě.
O kvalitní zábavě lze mluvit snad jen u první a poslední historky. V první z nich hlavní hrdina vypráví příhodu z dětství o nalezení podivného druhu hmyzu. Navazuje příběhem ze svých vysokoškolských studií, kdy se seznámil s pohlednou dívkou, která s ním začala trávit stále víc času. Ukazuje se, že obě vyprávění spolu úzce souvisejí. A dočkáme se i pointy. Ovšem nejen to – autoři zjevně odkazují někam dál. Pod jednoduchou hororovou historkou se skrývá narážka na strach ze vztahu s druhou osobou, z vlastní submisivity, vedoucí až k úplnému podlehnutí moci partnera. To by byla jedna z cest, jak naplnit potenciál tohoto konceptu, totiž z podobných narážek a odkazů v jednotlivých filmech složit koláž podvědomých strachů z každodenního, které se skrývají a sublimují ve strachu z nadpřirozena. Jak již bylo řečeno, k ničemu takovému bohužel nedošlo.
Druhou, neméně zajímavou cestu k úspěchu tohoto projektu naznačuje poslední film: Zimní noc, všude sníh. Muž přichází do opuštěného domu, aby se zahřál. Světlo z krbu vrhá dlouhé, ostré stíny. A muž získává dojem, že v domě není sám. Děj je zcela prostý, ale hlavní jsou možnosti, které dává výtvarnému zpracování. Černobílá stylizace pracuje s hrou světla a stínu skutečně skvěle. Navíc je doplněna o některé specifické detaily, jako všudypřítomný vzorek tapet. Některé scény se tak odehrávají téměř jenom ve zvukové rovině, protože všechno, co vidíte, je úzký pruh světla. Samozřejmě i tento film by zasloužil dopracovat, stylizace by místy snesla i experimentálnější postupy a měla by být lépe podpořena scénářem.
Vyváží kvalita těchto dvou epizod rozpačitost celého projektu? To uvažte sami. Rozhodně bych doporučil Strach(y) ze tmy těm z vás, kteří si ze všeho nejradši fabulují vlastní strašidelné příběhy. Po zhlédnutí Strach(ů) totiž nebudete mít pocit, že jste viděli přelomový nebo strhující film, ale budete odcházet v úvahách nad tím, co všechno by se s podobným námětem dalo dělat.


description: 5 Průměr: 5 (3 hlasů)Jan Mazák jako Caribaldi v Městském divadle Brno Jako ironický špendlík si zabodlo Městské divadlo Brno do svého slušivého repertoárového oblečku inscenaci Síla zvyku, drama Thomase Bernharda v režii Hany Burešové.

title: Disciplüna: Síla brněnského zvyku

maintext:
Jako ironický špendlík si zabodlo Městské divadlo Brno do svého slušivého repertoárového oblečku inscenaci Síla zvyku, drama Thomase Bernharda v režii Hany Burešové.
Zítra v Augspurgu!
Hříčka tematizující vyšinutou touhu po dokonalosti zastihuje cirkusového principála), kterak tyranizuje podřízené, potažmo příbuzné secvičováním kvintetu Pstruh Franze Schuberta. Čtveřice skládající se z),),) a) bezvýchodně čelí umanutému principálově snažení o vytvoření dokonalého uměleckého útvaru. Podobně jako Caribaldi téměř neovládají žádný hudební nástroj a jakákoliv snaha tak upadá do dvaadvacetiletého teroru bez jediného kloudného výsledku. Inscenace nepátrá po náhlém rozuzlení či vyřešení konfliktu cirkusáků s principálem, spíš nahlíží do tísnivého okamžiku kdykoliv vystřihnutelného z kontinuálně, plazivě pokračujícího stereotypu uvnitř komunity. Sny a tužby se tříští do frustrace, upozaďují se před zdánlivou náplní jejich životů – secvičovat a jednou možná předstoupit před publikum. Text výrazně pracuje s repetetivností replik a motivů – zejména Caribaldiho promluvy často ve smyčkách přechází z jedné situace do druhé. Nejvýraznější replikou,celou inscenaci lemující leitmotiv zní: „Zítra v Augspurgu!“
Režisérka Hana Burešová Sílu zvyku minimalisticky stylizuje do bizardní až jedovaté grotesky, pro níž se pilíři stávají zejména herecká akce a „veselé klaunské vstupy“, dokumentující cirkusové dovednosti jednotlivých postav. Veškeré soustředění je koncentrováno do postavy samotného Caribaldiho, nejdominantnějšího prvku inscenace, který ze scény téměř po celou dobu nesejde, zároveň nejprovokativnějšího svým minimalismem – pouze ve velké většině inscenace sedí a velí. Ostatní postavy kolem něj kmitají, oproti statickému principálovi až chaoticky zrychleně. Klaunské vložky, vsazované mezi jednotlivé obrazy zajisté fungují jako úlitba „měšťanskému“ obecenstvu, zřejmě aby došlo pocitu úlevy. Inscenace je přece jenom nepřetržitým sledem nadávek, stížností a příkazů v níž je třeba odlehčení ve formě zábavného „spektáklu“. Avšak na druhou stranu mohou být vnímány jako nanejvýš ironizující podstatu povrchní zábavy a dokonce i tvůrců, kteří tento typ „kultury“ produkují jako je např. samotné Městské divadlo. Zábava jako povrchní nadstavba, samonosně držící na nejistých základech, cirkus absentující myšlenku a tvůrčí invenci, splňující pouhé vyplnění kolonky ve výpisu „programu na večer“. Nejsou právě postavy Žongléra, Šprýmaře či Krotitele nositeli tohoto druhu podívané? Figurky plnící stereotypní a vyprázdněné úkony, které se už po léta projevují i v jejich civilním projevu. Tento ostrý ironický osten souzní s celkovým hořkým vyzněním a až sadistickým humorem. Nakolik je ovšem tento prvek v inscenaci prokompovaný a vyprázdnění tohoto druhu zábavy tematizuje či se sám vyprázděným stává, těžko definovat. S tím vyvstává další otázka. Síla zvyku je zároveň dramatem, které pojmenovává naturel rakouského, popř. německého prostředí a tamější obsedantní touhu po dokonalosti, přesnosti a nadharmonii. Platí to však o českém prostředí, které je známo svou schopností hluboké ignorace a lenosti? Jsou skutečně Češi schopní vyžadovat tak bizardní disciplínu po svém okolí? Hlavním tématem inscenace má být bezúčelné pachtění za výsledkem, bezvýchodnost cyklického snažení, frustrace z prázdnoty obíhat obvod šapitó jako cirkusový lipicán. Ovšem stále je v atmosféře podprahově přítomen pocit pochybnosti nad projevem zuby lehce vystrkujícího latentního fašismu. Nemají být právě klaunské vložky záplatou této znepokojující otázky a mírné přehození pozornosti spíše k inscenátory zvolenému ústřednímu tématu?
Cirkusovou dovádivost inscenace Burešová přenáší přes každou z postav rozdílným způsobem. Každé postavě přiřknula pohybovou stylizaci na základě jejich profese a zároveň naturelu, který něčím profesi problematizuje. Pracuje zejména se situační komikou a „poetikou trapnosti“, pointy jednotlivých situací nechává vyplynout do prázdna a zároveň tím zhustit dojem všudypřítomné bezvýchodnosti. Mazákův Caribaldi autoritativností září, kyne smyčcem, jak taktovkou, ohnivě metá: „Zítra v Ausburgu!“, nervózně poklepává na dřevěnou nohu. Daří se mu odklánět od prvoplánového výkladu postavy Caribaldiho jako „Vůdce“, čímž sice na jevišti vzniká postava autokratického psychopata, ale dává tušit, že ne pro nepřijetí na vídeňskou akademii umění. Vnučka je přese všechno pohybové nadání velmi hloupá, naivní a sadistickému běsnění svého děda nejsnadněji podléhá. Barbora Jelenová se možná až příliš nechala strhnout svody stylizace a z postavy tak vytvořila jedno z nejhloupějších stvoření a obětí na jevišti. Viktor Skála s nonšalantním klidem přistupuje k poněkud roztržité figuře a mocně se kývá na hraně podbízivého kýče a kultivovaného „umělce“ jako topol ve větru. Žonglér tedy umí kromě překvapivých kejklů s talíři dojmout i do prázdna vyznívajícími replikami, svou bezradností a utkvělou potřebu mít čisté oblečení. Krotitele Igora Ondříčka, pijana a bouřliváka nejlépe vystihuje vztah k zodpovědnosti. Jak pracovní tak i v „dobrovolných“ aktivitách. Skrze nepřetržitou opilost přestává vnímat realitu, krocení divé zvěře se mu spojuje s cvičením kvintetu – Caribaldi nekouše, ale lvi ano. K Ondříčkově cti, že tak prvoplánová figura jako je věčně opilý svalovec na jevišti, neklouže po povrchním obrazu bezvládného panáka, nýbrž dodržuje stylizaci a vytváří bizardní pohybové kreace. Nejkinetičtější, zároveň nejtragikomičtější postavou je melancholií postižený Šprýmař, postavička, pro kterou je humor i v jeho nejubožejší formě zpříjemněním hluché a trapné situace. Ostře zvýrazněné obličejové rysy jako jsou ústa či oči dovolují Michalu Isteníkovi výraznou mimiku. U Šprýmaře je cirkusová stylizace nejvýraznější a nejdivočejší.
Minimalistickou koncepci výrazně dotváří scéna Tomáše Rusína. Podobně jako Rusín koncipuje náznakovou, dobově neurčitou scénu, tak i kostýmy Zuzany Štefunkové - Rusínové nenesou žádný konkrétní dobovětvorný znak. Celková barevnost inscenace se odvíjí od kontrastu černého jeviště a bílé scény. Caribaldi je jedinou postavou, která není oděna v jiném než černobílém kostýmu, zatímco každá ze zbylých figur ostře prořezává tuto barevnostní koherenci nějakým výrazným červeným či růžovým prvkem kostýmu. Caribaldi, připravený kdykoliv koncertovat, sedí hrdě ve smokingu, jeho napětí umocňuje upnutá vestička a na jeho „dirigentských“ hlasivkách třepotající motýlek. Vnučka je přesným prototypem provazochodeckého děvčátka v tělo obepínajícím, růžovém, elastickém trikotku a sukýnce. Žongléra kryje slušivá, křiklavá, růžová košile a podivuhodné, reflexivní doplňky (motýlek, rukávy a široký opasek). Krotitelovo mužné tělo před zvěří chrání rudá vesta a posléze velký obvaz. Šprýmař je nakonec co do barevnosti nejbohatší postavou, kloubící do sebe nejsignifikantnější prvky klaunského převleku, jako výrazné líčení, komický čepec či velké boty.
V kontextu dramaturgie Městského divadla jde o počin zajisté odvážný, který může znejišťovat a provokovat více než muzikál nebo „lehký bulvárek“, zároveň však některé dramaturgické nesrovnalosti činí ze Sílu zvyku „měšťanskou rebelii“, lehké rýpnutí smyčcem do inscenačních i dramaturgických konvencí Městského divadla. Smyčec měl však prorazit Lidickou ulici a ne neopatrným vpichem vyletět o pár mil jinde. Smyčec vyletí zítra v Innsbrucku…


description: 5 Průměr: 5 (3 hlasů)Silent Love Ještě jedna nová věc, než Miřenka Čechová a Radim Vizváry změní jména a utečou za hranice  - na jednom pódiu se sejdou (a sjedou?) s Xavierem Baumaxou a Lenkou Dusilovou. Kdo by to byl řekl?

title: Teatro Pantomissimo in concert : Lenka Dusilová, Xavier Baumaxa, Radim Vizváry a Miřenka Čechová tiše pitvají lásku!

maintext:
Ještě jedna nová věc, než Miřenka Čechová a Radim Vizváry změní jména a utečou za hranice - na jednom pódiu se sejdou (a sjedou?) s Xavierem Baumaxou a Lenkou Dusilovou. Kdo by to byl řekl?
Miřenka Čechová a Radim Vizváry mění název svého souboru či spíše tělesa z Teatro Pantomissimo na Tantehorse: physical mime theatre a od příští sezóny se přesouvají do zahraničí. Už loni oba učili na berlínské škole Die Etage, kam se Vizváry vrací, zatímco Miřenka Čechová bude působit na American University ve Washingtonu DC. Na přesunu do zahraničí měl jistě podíl, byť netvrdím, že zásadní, i macešský přístup vlasti, projevující se například nulovým příspěvkem od ministerstva kultury na příští rok. Tantehorse jednak vychází z názvu proslulého berlínského klubu, druhak jde o libozvučnější, příjemnější slovo, než pantomissimo – i přesun z pantomimy na „mime“ nakonec dává –i ve spojení s physical – další světlé naděje na vývoj tohoto skvělého divadelního fenoménu.
Éra T.P. končí docela velkolepě: po dokončení a kompletním uvedení výtečné Dark Trilogy přišli oba protagonisté s vlastními sólovými inscenacemi – Radim Vizváry s Lorca – Marná láska (premiéra 8.března v Paláci Akropolis) a Miřenka Čechová s dílem Salome (premiéra 13.března v Roxy/NoD). Nyní uvádějí ještě s jeden, hudebně divadelní projekt, na němž se setkávají s dvěma pozoruhodnými hvězdami, které by asi nikoho z nás nenapadlo na první pohled spojovat – zpěvačkou Lenkou Dusilovou a písničkářem Xavierem Baumaxou. 1 dubna v Paláci Akropolis odstartují malé hudební turné s dílem Silent love, mimckým koncertem, který tiše pitvá lásku. Baumaxa a Dusilová se ale svým způsobem už potkali - v rolích hostů na monotematických mužsko-ženských albech Jana Buriana – řekněme, že to bude další variace či pokračování svérázného dialogu. Do jakého tvaru je dokreslí divadelní doprovod dvojice, soustředící se na vztahy a vášně z černohumorné, ludistické a sado-masochistické perspektivy?
Premiéra 1. dubna Praha – Palác Akropolis
Reprízy 6. dubna Trhové sviny, 12.dubna Děčín, 22.dubna Brno, Divadlo Bolka Polívky, 23.dubna Olomouc, 11.května České Budějovice, 25.května Strakonice, 27. května Frýdek-Místek, 28.května Nový Jičín


description: 4.857145 Průměr: 4.9 (7 hlasů)Bienále V Domě U Kamenného zvonu jsou návštěvníkům většinou představována díla velikánů moderního českého umění. Neobvyklý průlom do zdejšího ustáleného výstavního plánu představuje právě

title: 6. Bienále mladého umění Zvon 2008 aneb Mladí a vlivní

maintext:
V Domě U Kamenného zvonu jsou návštěvníkům většinou představována díla velikánů moderního českého umění. Neobvyklý průlom do zdejšího ustáleného výstavního plánu představuje právě probíhající 6. Bienále mladého umění, přehlídka toho nejsoučasnějšího, co tuzemská výtvarná scéna nabízí.
V pozadí dvou posledních Bienále stojí postava nezávislého kurátora Karla Císaře, který se do svých výběrů snaží zahrnovat umělce, kteří výrazným způsobem určují směřování českého umění. Na výstavě proto nenalézáme díla tápajících debutantů či do sebe uzavřených solitérů, nýbrž autorů sice mladých, ale dnes již poměrně známých a vlivných.
Největší prostor, pokud jej měříme velikostí výstavní plochy, je okupován pracemi dvou umělkyň proslulých hravostí, vtipem a snahou znejasňovat hranice mezi uměním a obecnou realitou. Samotný vstup do expozice tvoří stísněný tunel z dřevěných latěk Evy Koťátkové, jenž se otvírá do sálu, naplněného autorčinými díly na téma pasti. Za použití různých materiálů je v nich rozvíjen motiv tajemného otvoru (černé díry či slepé uličky) jenž nikam nevede, ale strhává na sebe pozornost diváka – kořisti. Návštěvník tu objevuje obinadly zaslepenou bustu, děravou ponožku, textilní kapsář s květináčem či stůl, doprostřed jehož desky je vetknut na dně uzavřený trychtýř. Velká místnost v prvním patře, obrácená směrem ke Staroměstskému náměstí, patří Kateřině Šedé a jejímu čerstvému projektu Furt dokola, jenž představila již na letošním Bienále v Berlíně. Happening, při kterém se rozhodla za asistence sousedů ze své rodné Líšně překonat 80 soukromých pozemků na přímé cestě ze svého bydliště na autobusovou zastávku, rozvinula v souboru děl – kreseb, modelů, videí, audionahrávek a instalací, zamýšlejících se nad plotem jako metaforou pro něco, co občany rozděluje, ale zároveň tvoří jedinou skutečně společnou věc na hranici mezi jejich soukromými světy.
Pozoruhodným videem s názvem Obývací pokoj se U Zvonu prezentuje Josef Bolf, publiku známý zejména jako malíř zvláštních bytostí na pomezí zvířat a lidí a fantaskních transformací sídlištních prostorů. V měšťanském interiéru tu dvě loutky za doprovodu hororové hudby zabalí hlavu plyšového jelena do bílých obinadel, aby si následně rozbalili stejně upravenou hlavu psa. Existenciální hloubka motivů, posílená neúnosně pomalým tempem vyprávění, je v díle přítomna společně s ironickým odstupem k hororovému žánru. Přítomnost obou těchto rysů v jediném díle způsobuje dráždivé významové kolísání a zvláštně ambivalentní divácký zážitek.
Mnohem jasnější vyznění, podpořené vysvětlujícím textem autora, má rafinované dílo Evžena Šimery Transformace světla. Ten instaloval do prostoru původní gotické kaple kvádr, jehož stěny zdobí prořezané geometrické ornamenty na způsob gotických vitráží, vytvořené na schématech půdorysů gotických staveb. Dovnitř kvádru pak umělec umístil světelný zdroj, jenž vrhá světlo skrze průřezy do přítmí kaple. Tento zdroj Šimera napájí energií z fotočlánků umístěných na střeše budovy. Propojením moderní technologie s tradičními motivy architektury umělec vytváří magický sci-fi objekt, jakýsi výstavní panel z mimozemské expozice o dějinách lidstva konané ve vzdálené planetární soustavě.
Předchozí představení čtyř uměleckých děl berte prosím pouze jako stručnou upoutávku na výstavu sestávající z desítek exponátů široké skupiny autorů (Alvaer, Baladrán, Bolf, Cenek, Fexová, Havlíček, Hošek, Hrubá, Kalinová, Klímová, Koťátková, Mančuška, PAS, Skála, Smejkalová, Smetana, Strouhal, Šedá, Šerých, Šimera). Nejsem si tak zcela jist, zda v této elitní sestavě současného českého umění nezejí trhliny a zda ji naopak některé vystavené práce neoslabují (například výtvarně i ideově chabá nástěnná malba Ludmily Smejkalové Lonely Jukebox). Podobné připomínky bych však mohl mít téměř k jakékoli skupinové výstavě, a tak na ně rychle zapomeňte a vyrazte do Zvonu, který konečně a nejspíše jenom na chvíli začal znít soudobým způsobem.
6. Bienále mladého umění Zvon 2008
Galerie Hlavního města Prahy
Dům U Kamenného zvonu
27. 06. 2008 - 21. 09. 2008
Foto: www.ghmp.cz


description: 5 Průměr: 5 (3 hlasů)Apostrof logo Sousloví nezávislé a amatérské divadlo je poněkud sporná marketingová značka. Je to totiž škatulka natolik bezbřehá, že je prakticky nemožné si pod ní cokoliv představit. Bude to mezinárodní

title: Festival Apostrof I aneb Krátké shrnutí nebo dlouhá pozvánka

maintext:
Sousloví nezávislé a amatérské divadlo je poněkud sporná marketingová značka. Je to totiž škatulka natolik bezbřehá, že je prakticky nemožné si pod ní cokoliv představit. Bude to mezinárodní Šrámkův Písek? Nebo hůř, Jiráskův Hronov? A proč by mě to mělo vůbec zajímat?
Tak předně je důležité ono slovo „mezinárodní“. Během pěti (v případě autora tohoto článku pouze čtyř) dnů se v Praze vystřídají divadla z roztodivných koutů světa od Slovenska po Jižní Koreu. To je, vzhledem k absenci sebenepatrnějšího překladu, výjimečná možnost ověřit si, nakolik je divadelní jazyk opravdu univerzální.
Dva extrémní póly letošního Apostrofu: Arménský (Divadlo Edgara Elbakyana) výbor z díla Williama Saroyana Smím prosit?, který by šlo snad nejlépe připodobnit k slabší produkci Městských divadel pražských (ploše zahraná konverzačka s neinvenčně popisnou vizuální stránkou). U té i při sebelepší vůli šlo porozumět pouze tomu, že hlavní postava je notorický pijan a vášnivý kuřák, neboť množství a pestrost zkonzumovaných tabákových výrobků a kašírovaných lihovin přesahovala míru pro běžnou dramatickou postavu obvyklou. Opačným extrémem bylo představení Genetovi hry Služky z již výše zmiňované Jižní Koreje (ART-3 Theatre). V něm se i přes jazykovou bariéru odehrává jasně artikulovaný emocemi nabitý příběh, či spíše rozehrání základní situace slavného Genetova textu. Vše bylo navíc provázené nesmírnou vizuální působivostí, která je na prakticky prázdné scéně vytvořena pouze precizně vymyšlenou i provedenou fyzickou akcí a neméně precizní prací s hlasem jediných dvou hereček.
Dalším důvodem je letošní novinka, která doufejme bude mít pokračování – diskuse s inscenátory. Tu oficiální část moderoval Vladimír Hulec a měla formu desetiminutové směsi otázek po smyslu díla (oblíbená otázka: „Proč jste si vybrali zrovna tuhle hru?“) a anketních otázek pro publikum (líbilo – nelíbilo). Šlo o určitou metaperformanci k shlédnutému představení, která dotvářela výsledný dojem. Příkladem za všechny je rakousko-italský režisér Reinhard Auer (Freies Theater Bozen) a jeho inscenace Elektry. Ta sama byla sice formálně výborně postavená, nicméně trpěla na poněkud vyčpělé totálně prožívací herectví s velkým afektem od začátku do konce. Ovšem Auerovo sebevědomé vystupování suverénního schůzového diskutéra dodalo společensky angažovanému poselství představení na autenticitě. Neoficiální část se pak odbývá ve foyer divadel (letos Divadlo v Celetné a DISK) a na každodenních večírcích v Krásných ztrátách. Její úspěch už však záleží na sociabilitě jednotlivých účastníků.
Pokud ještě na chvíli zůstaneme u slova mezinárodní, nabízí se další bod do diskuse. Konfrontace stabilní pražské divadelní nabídky a zahraničních produkcí. Výsledek nechme pro tuto chvíli stranou (ale bylo by to nejspíš nerozhodně) a spíš než rozdíly byly pozoruhodné podobnosti. Ty byly nejmarkantnější v případě maďarského DS Kompánia a jejich Poznámek k Othellovi s pražskými DOT 504. Obojí je čistě pohybové divadlo založené na kontaktní choreografii a přenášení pohybové energie mezi jednotlivými performery. Ovšem zatímco tvorba DOT 504 se tématicky soustředí na abstraktnější témata, soubor maďarský tímto emocemi nabitým způsobem převypravuje příběh a tanečně rozehrává spíše vztahy postav než interpretační koncepty. Každopádně obojí je strhující podívaná.
V době, kdy tento první článek o Apostrofu vyjde, bude už pozdě na to napravit své zaváhání. Ale pokud se i příští rok povede festivalu nějak přežít nejistý proces shánění peněz, stojí za to ho, byť třeba jen na několik představení, navštívit. Ono se tam, krom výše zmíněných důvodů, hraje i dobré divadlo. Někdy i průměrné. Někdy i podprůměrné. A někdy i vynikající.
Festivalový zpravodaj ke stažení zde


description: 5 Průměr: 5 (8 hlasů)Tři sochařky.jpg S díly významných sochařek 20. století – Věry Janouškové, Evy Kmentové a Aliny Szapocznikow seznamuje návštěvníky výstava, kterou pro Královský letohrádek zajímavým způsobem sestavila kurátorka Adriana Primusová.

title: Tři sochařky - Smysluplné srovnávání na Hradě

maintext:
Select rating Špatný Nic moc Průměrný Nadprůměrný Excelentní! Průměr: 5 ( 8 hlasů)
S díly významných sochařek 20. století – Věry Janouškové, Evy Kmentové a Aliny Szapocznikow seznamuje návštěvníky výstava, kterou pro Královský letohrádek zajímavým způsobem sestavila kurátorka Adriana Primusová.Vedle společných studií v ateliéru Josefa Wagnera na pražské Umprum odhaluje nápaditá expozice také myšlenkové a formální průniky prací trojice autorek, demonstrované skrze tématicky ohraničené výstavní oddíly. Blízká umělecká příbuznost je patrná nejvíce při porovnání soch Kmentové a Szapocznikow. Je možné, že podobný tragický osud – postižení nevyléčitelnou chorobou – vedl obě ženy ke zvýšenému zájmu o vlastní tělo, jeho autentické stopy v materiálu a rozličné odlitky, poskládané často do nejrůznějších kolážovitých útvarů. Přes použití podobných formálních postupů i volbu příbuzného tématu vyznívají ovšem práce dvou srovnávaných autorek dosti odlišně. Zadumaná poetičnost a výrazová skromnost v sochách Kmentové kontrastuje s vyhroceným tragickým patosem a expresivitou děl Sapocznikow, utkvěle tematizujícími tělesný rozpad.Poněkud odlišně vnímám příspěvky třetí z vystavených umělkyň – doposud jediné žijící – Věry Janouškové. Ačkoli také zobrazuje převážně lidské figury (toto téma je ostatně klíčové pro sochařství jako takové), akcentuje při své tvorbě mnohem více samotný materiál. Informelním způsobem pokrývá svá industriálně vyhlížející díla hustou strukturou často autentických („recyklovaných“) kovových součástek, základní obrysy soch ponechává v brutálně strohých, monumentálních formách. Intimní, intuitivní zpověď, jakou nabízejí její kolegyně, střídá v jejím případě razantní manifest slohového názoru, jasnost významu a racionalita.S výstavou Tři sochařky zavítal do Prahy po delší době dobře tematicky rozčlěněný soubor uměleckých děl, přesně vystihující nejdůležitější témata vystavených prací. Adrianě Primusové se povedlo přehledným a nekomplikovaným způsobem odemknout to podstatné, co Janouškovou, Kmentovou a Szapocznikow spojuje i rozděluje, a nabídnout tak návštěvníkům fungující mapu po jejich pozoruhodném odkazu.foto: www.kulturanahrade.cz


description: 3.875 Průměr: 3.9 (16 hlasů)Je na čase, aby se TO změnilo! Ministerstvo kultury snížilo dotace na „živou kulturu“. Proti čemuž se začali bouřit příjemci těchto dotací. Nejvýrazněji pak tzv. literární časopisy. Vtip je v tom, že

title: Ať zhyne kterýkoli český literární časopis, bude to důvod k oslavě

maintext:
Ministerstvo kultury snížilo dotace na „živou kulturu“. Proti čemuž se začali bouřit příjemci těchto dotací. Nejvýrazněji pak tzv. literární časopisy. Vtip je v tom, že něco mrtvolnějšího, než je česká literární scéna, zejména literární časopisy, abys pohledal. Tak jakápak živá kultura.
Na stránkách Literárních novin se už dávno setkáváme především s politickými obskurnostmi, na stránkách Hosta, Tvaru a A2 pak zajisté mj. s literaturou, ale snad nejšedivějším a nejnudnějším způsobem, jakým to vůbec lze. Chybí nám invenční a originální autoři, recenze a další články překypují banalitami, truismy a opakováním všeobecně známých faktů, počítají se čtenářem-pitomcem. Světová literatura je reflektována pouze prostřednictvím překladů, obsah časopisů se řídí výhradně vnějšími okolnostmi, tedy politikou nakladatelů a knihkupců. Kromě všeobecných stesků na úpadek doby, nedostatek peněz nebo malý zájem obecenstva zde nenajdeme žádný výrazně ne-státní nebo ne-většinový postoj a utápíme se v humanisticky moralistním balastu. Humor nelze čekat. Nějaký svatokrádežný názor, který by trochu relativizoval národní oblibu např. let šedesátých nebo se nesnažil o všeobjímající selanku přátelství mezi všemi autory, kritiky, nakladateli a časopisy, rovněž ne.
Objeví-li se nový přispěvatel, je nový obvykle jen dle jména, jeho šedivý proud bezvýrazných řečí je vcelku neodlišitelný od ostatního. Nemluvím zde o tzv. revuích, tlustých magazínech, blížících se periodicitou a obsahem spíše ke sborníku (např. Souvislosti, jež si nadprůměrnou kvalitu udržují). Pár autorů, kteří umí psát vtipně, chytře a zajímavě, tu ovšem máme (kupř. Michael Šprit, Martin Pokorný, Martin C. Putna, Václav Jamek, Jan Linka, Petr A. Bílek) – ti se ale většinou věnují zcela jiným věcem, než je literární publicistika a kritika, nemluvě o tom, že za jeden redakční stůl by si nesedli. Když se objeví autor s potenciálem, buďto se mu do magazínů této úrovně vůbec přispívat nechce, nebo je po několika zkušenostech, kdy jsou všechny stylově výraznější prvky či razantnější názory potlačovány a uhlazovány, dokonale odrazen.
Nevidím tedy důvodu, proč by stávající časopisy, které již ztratily kredit (případně jej nikdy neměly), měly být dále financovány s podporou státu. Nechť jsou ministerské peníze dány k disposici jiným projektům a jiným redakcím.


description: 4 Průměr: 4 (5 hlasů)Derevo: Harlekin Některé věci je dobré nenechat si ujít. Fyzické divadlo je teď hodně v módě, ale podívat se na představení, které vychází z autentického petrohradského undegroundu... i když, za dvacet let je

title: „… nikdy s ničím, co se na jevišti kdy odehrálo, srovnatelné …“ : Derevo v Praze

maintext:
Některé věci je dobré nenechat si ujít. Fyzické divadlo je teď hodně v módě, ale podívat se na představení, které vychází z autentického petrohradského undegroundu... i když, za dvacet let je hodně se může změnit ledacos. Dlouhá cesta. Výjimečná šance vidět novou show ruského Dereva, Harlekin, se naskýtá 30.března v žižkovském Paláci Akropolis.
Derevo jezdí do Prahy často, leckterá sva předsatvení premierovali přímo zde. Přidáte-li se k jeho fanouškům, dříve či později budete moci své zážitky rozšířit a zopakovat.
Máme se těšit na butó, na divadelní anarchii, ale i na středověké divadelní principy, či komedii dell´arte.
Skupina fyzického divadla pocházející z ruského – přesněji petrohradského – undergroundu konce osmdesátých let minulého století. Její styl bylo vždy těžké přesně označit. Mísí se v něm prvky japonského tance butó se šamanskými rituály, vysoce estetizované formy (především commedie dell´arte) se syrovými, vážné, existenciální roviny s laškovnými a komickými, divadlo site specific hrané venku s náročnými produkcemi pro uzavřené sály, hudba, tanec, slovo...
Derevo znamená dřevo, ale také „děrevjannyj“, nebo-li dávný, starý, „kořenný“. Skupina od začátků své existence stírá hranice mezi životem a divadlem, mezi minulostí a přítomností, mezi realitou a mystikou, esoteričností a civilností. Ovlivněni divadelními experimenty 60. let a onou dobou vůbec žijí její členové jako jistého druhu otevřená komuna. Žijí na jednom místě, společně tvoří, vyjíždějí do světa za hraním, pořádají dílny. Kdyby současná doba přála legendám, bylo by Derevo stejně slavné a ceněné, jako byl či je Teatr Laboratorium Jerzyho Grotowského, Odin Teatret Eugenia Barby, japonští Sankai Juku, Kazuo Ohno nebo Min Tanaka. Anebo možná i jako radikální Living Theatre Judith Malinové a Juliana Becka. Vytvářejí tak jako oni svůj vlastní styl, propojují divadlo s životem, politiku s uměním. Jsou etickou, morální i uměleckou autoritou.
V novém představení Harlekin soubor vsadil na starší divadelní principy. Divadlo masek, středověká dvorní pantomima, umění potulných muzikantů a pouličních klaunů. V malých ruských městech, kde tvůrci čerpali inspiraci, tato tradice dosud žije. Tancem, pantomimou a obrazem Derevo vypráví poetické příběhy o hledání ukradeného srdce, o malém vojákovi Alkoholovičovi, o písní zpívající opičky a o cestě průvodce po hvězdách, jež měly premiéru 17. prosince 2009 v domovském divadle skupiny v Drážďanech. „Ještě v 60. letech minulého století jsme házeli v tehdejším Leningradě starému muži s opičkou na rameni peníze z okna, abychom ještě jednou slyšeli jeho veselou i tesklivou píseň.“ (Adasinsky)
Derevo vzniklo v Petrohradě (tehdy ještě Leningradě) v roce 1986. Nejprve jako příležitostné undergroundové divadlo hrající na nezávislých akcích, často na ulici, v parcích nebo klubech. Založil ho herec a mim Anton Adasinský (nar. 1959). Herecké zkušenosti čerpal v Divadle klaunů Slavy Polunina Liceději, kde působil od roku 1982, byl ale i zpěvákem rockové skupiny Avia, jež v roce 1987 vystoupila v rámci Rockfestu i v pražském Paláci kultury. Dalšími zakládajícími členy byly a dodnes vlastně jsou perkusionista Roma Dubinnikov a performerky Táňa Chabarovová a Lena Jarovová. Dubinnikov a Chabarovová sice už se souborem nežijí, občas s ním ale dodnes vystupují. Jarovová má mnoho vlastních projektů, se souborem žije, hraje a spolupracuje stále.
V roce 1989 vyjelo Derevo poprvé na evropské turné (s inscenací Rudá zóna), během něhož vystoupilo i v Malostranské Besedě a Branickém divadle Praze. Na české diváky jejich esoterické, přitom drsné až surové butó velmi zapůsobilo. Skupina byla ihned pozvaná Branickým divadlem na dlouhodobý pobyt do Prahy. Z tehdejšího Studia Rampa (dnes v něm sídlí Duncan Centre) vytvořilo Derevo svou základnu, kde hrálo, pořádalo dílny, zvalo spřízněné divadelní skupiny a umělce a odkud vyjíždělo do světa. Sídlilo zde do roku 1992. Poté se na krátký čas přesunulo na Slovensko, ale nepřízeň kulturních organizací je donutila z (tehdejšího) Československa natrvalo odjet. Nejprve se vrátili do Petrohradu, ale nejistá politická i ekonomická situace je nakonec opět donutila přesídlit do Evropy – tentokrát se usídlili v německých Drážďanech, kde existují dodnes. Založili zde svou školu, odtud vyjíždějí na evropská i světová turné. Za dobu své existence se proměňovala jejich členská základna, rádi využívali a využívají různé divadelní formy. Experimentální i tradiční. Styl (který se dnes v mezinárodním tisku označuje jako „styl Derevo“) a směrování však zůstává.
Derevo získalo za dobu své existence řadu významných ocenění – např. Cenu kritiky (1992), Grand Prix (1998), Prix de Presse (1998, 2000) na festivalu Mimos ve francouzském Périgueux, Grand Prix na bělehradském festivalu BITEF (1993), Total Theatre Award (1997), Fringe First (1998, 2002) na Fringe Festivalu v Edinburgu, Golden Mask v Moskvě (2007)...
Za více než dvacetiletou éru vytvořilo Derevo několik desítek projektů. Některé jednorázové připravené do konkrétního prostoru a pro konkrétní příležitost (mj. i pro Kanalizační čističku v Bubenči na festivalu 4 dny v pohybu v roce 1998), jiné vznikaly dlouho a Derevo je pak dlouho mělo (např. Bílá a Rudá zóna, s nimiž poprvé hostovalo v Praze) nebo dodnes má na repertoáru. Ten se v současné době sestává z devíti inscenačních projektů. Nejstarší jsou Jezdec, který měl premiéru v únoru 1992 v Branickém divadle Praze a Jednou (premiéra Oerol-festival, Terschelling, Nizozemí, červen 1997). Dalšími jsou – vždy na domácí scéně Laboratorium v Drážďanech připravené a premiérované inscenace - La Divina Commedia (2002), Ostrovy (2003), Ketzal (2004), Poprava Pierota (2006), Robertův sen (2006), Dia Gnose (2007) a nejnovější Harlekin. Vedle hraní točí Derevo filmy, vydává je na DVD, nahrává a vydává i CD se svou hudbou. Adasinsky dokonce opět vystupuje jako rockový muzikant a zpěvák, o čemž jsem se mohli přesvědčit v Paláci Akropolis v lednu minulého roku, kde vystoupil se svým projektem Vsjo chorošo.
Námět, koncept, hrají: Anton Adasinsky a Elena Yarovaya, hudba: Daniel Wiliams, Anton Adasinsky, Dmitry Shostakovich, Henry Purcell & others, light design: Igor Fomin, scéna a rekvizity: Andrey Bobylev, kostýmy: Anna Frumson, management: Isolde Matkey, management ČR: Hana Kubáčková
Premiéra 17. 12. 2009 v Drážďanech, Německo


description: 5 Průměr: 5 (3 hlasů)Taneční teorie v praxi aneb Weintretetanz Wiesenthal Rozhovor s rakouskou taneční teoretičkou Dr.Andreou Amort o její knize Österreich tanzt a o hlavní taneční scéně ve Vídni - Tanz Quartier Wien (TQW).

title: Když Rakousko tančí ... rozhovor s Andreou Amort

maintext:
Rozhovor s rakouskou taneční teoretičkou Dr.Andreou Amort o její knize Österreich tanzt a o hlavní taneční scéně ve Vídni
- Tanz Quartier Wien (TQW).
Co Vás vedlo k napsání knihy Österreich tanzt?
Už během mého studia na univerzitě ve Vídni jsem byla překvapena, že neexistuje žádný ucelený soupis toho, co se v rakouském tanečním a pohybovém divadle děje či stalo. Měla jsem jen knihu ze 40. let od Josepha Gregora (Joseph Gregor založil roku 1922 divadelní sbírku v rakouské národní knihovně – pozn. red.), která se jmenovala jednoduše Tanec. A šťastnou náhodou jsem získala zbytek peněz od intendantky v Sankt Pöltenu. Bylo to velmi neobvyklé, ale ona ten přebytek měla a dala mi k dispozici na knihu. V letech 1999 až 2001 jsem se 17 spoluautory
napsala tuto knihu. Dnes bych ji udělala jinak, ale tenkrát jsem pro každé období v historii zkusila najít toho nejlepšího odborníka či odbornici.
Jaká byla místa pro pořádání tanečního divadla a performance před založením Tanz Quartier Wien v roce 2001?
Taneční scéna byla poznamenána druhou světovou válkou. V padesátých letech byl důležitější balet, moderní tanec stál v pozadí. V sedmdesátých letech se však opět začal rozvíjet a umělci museli najít prostory. Důležitým místem se stal Künstlerhaus, poté Scene Wien, kde se touto dobou pořádají popové koncerty. Pak také existoval Metropol, divadlo Brut a studia, kde umělci zkoušeli a kde i hráli, když nenašli jiné místo. Hodně se však hrálo i v muzeích a v pavilonu, který stojí vedle secesního kostela, navrženém architektem O. Wagnerem.
Ale takové komplexní centrum jako TQW nebylo.
Ne, vůbec ne. Některé skupiny si pronajaly halu ve 3. časti a o nájem se dělily, byla to bývalá jezdecká hala. Po roce ale dostaly výpověď.
Založení TQW bylo tedy pro taneční scénu velmi důležité.
Nesmírně důležité. Celá scéna se touto otázkou zabývala, podle mě, tak asi 15 let. Kulturní odbor na radnici vedl Peter Marboe a on urgoval, že je potřeba nějaké místo.
Jakou hodnotu má teoretické centrum TQW?
Nezávislá scéna se nejdříve pokoušela najít prostor. Zpočátku to bylo tak, že se scéna sama chtěla podělit o vedení tanečního centra. Základem měl být demokratický model vedení, kdy tři choreografové řekli, že zastřeší tři určité oblasti a po nějaké době to převezmou další. Ale Marboe (vedoucí kulturního odboru Vídně – pozn.red.) chtěl intendanty (voleni radou města –pozn red.). A první intendantka Sigrid Gareis vlastně určila profil, jak bude celý TQW vlastně bude vypadat. Byla tam od začátku a to je velmi důležité, zavedela i pořádání workshopů a právě zmíněné teoretické centrum. V devadesátých letech se velmi posílila taneční věda v německy mluvícím území. Na začátku byli zváni filozofové, kteří s tance
m vlastně nic společného nemají nebo stojí jen na okraji jejich zájmu. A i další obory, například sociální vědy nebo kulturní vědy atd., se začali naráz zajímat o tanec a to považuji za pozitivní, nejsem si ale jistá, jestli přinesli něco pro tanec. Byla to však jistě fáze, kdy mnoho choreografů četlo filozofické knihy, např. francouzské filozofy z 80. a 90. let. Tento trend uz ale pominul. Bylo to tak mezi roky 2001 až 2007.
Myslíte si, že má TQW nějaké specifické publikum?
Ano, určitě. Ve vedení TQW
nastala změna, od podzimu je nový m vedoucím Walter Heun a Sigrid Gareis, dřívější intendantka, se orientovala na mladé publikum. Ale teď je publikum trochu větší a různorodější. To má vždy co dělat s programem. Nový intendant je tam zatím moc krátce, ale myslím, že má méně radikálnější přístup než předchůdkyně. Nechci hodnotit, jestli je to dobře nebo špatně, to se ještě ukáže. Dříve byla jiná dramaturgie, a ta vždy souvisí s vedením, Gareis spolupracovala s Martinou Hochmut a Krassimirou Kruschkovou, a ony určovaly dramaturgii programu. Program byl velmi aktuální a experimentální, méně se zajímaly o taneční formy, které byly známy z dřívějších období. Walter Heun se nezdá , že by byl takový, ale je tam teprve pět měsíců a to je krátká doba. Ale dřívější zaměření bylo jasné a proto také získal TQW jasný profil.
Teď zcela obecně. Má tanec v Rakousku nějaká svá specifika? Nebo se mluví jen o internacionálním tanci?
Myslím, že tanec v Rakousku žádná specifika nemá. V 80. letech se mluvilo o tom, jakými tendencemi, je kdo ovlivněn. Pina Bausch byla jeden ovlivnující faktor a jinými byli třeba Post Modern Dance, tanečníci z New Yorku, protože mnoho rakouských choreografů a tanečníků v New Yorku studovalo. Ale dnes už to to tak není a to má co dělat s internetem a globalizací vůbec.
Dr. Andrea Amort je kurátorkou města Vídně, píše taneční kritiky pro noviny Kurier a koncipuje dramaturgii festivalu Tanz vor 1938. Tanz von heute. V roce 2001 vydala spolu se 17 spoluautory knihu Österreich tanzt, v roce 2003 napsala knihu Rudolf Nurejew und Wien a 2010 knihu Hana Berger (Wien 1910 – Ostberlin 1962): Spuren einer Tänzerin im Widerstand. Více na
www.kuratoren-theatertanz.at


description: 4 Průměr: 4 (2 hlasů)karbido-stolik.jpg Někdy i z ciziny může přijet překvapení. Třeba parta chlápků, kteří hrají na stůl. Trochu divadlo, trochu koncert. Vlastně stačí nápad. Hrát známé melodie a písně - na stůl. Dřevěný.

title: Przyszedł czas na penetracje i halucynujące eksperymenty psychoakustyczne... Karbido: Stolik

maintext:
Někdy i z ciziny může přijet překvapení. Třeba parta chlápků, kteří hrají na stůl. Trochu divadlo, trochu koncert. Vlastně stačí nápad. Hrát známé melodie a písně - na stůl. Dřevěný. Spojení dělníků umění a dělníků dřeva. Na projektu se podíleli i truhláři. Polská skupina Karbido s projektem Stolik 26.dubna v Paláci Akropolis v Praze.
Čtyři sedící postavy v temných pláštích sedí kolem jednoho stolu. Vypadají jako hráči pokeru, ale nejsou to hráči pokeru. Jsou to hráči se zvukem. Nemají kytary, bicí, klávesy, jenom jeden dřevený stůl. Přesto je jejich představení koncert
Kouzelníci, kteří z kusu nábytku svými doteky vytvoří regulérní hudební ansámbl. Stolik (v překladu stůl) polské skupiny Karbido poprvé překvapil na obrovské mezinárodní divadelní přehlídce Edinburgh Fringe Fest 2007, kde byl nominován na hlavní cenu festivalu. Od té doby se rozezněl po celém světě.
Projekt Stolik vznikl v nedaleké polské Wroclawi. Tam se sešla skupinka umělců, aby uvedli do života svoji ideu a ozvučili dřevěný stůl, který reaguje na sebemenší dotek či pohyb. Čtyři zpěváci a muzikanti sedí každý ve směru jedné světové strany a svůj zpěv doprovázejí hraním na stůl. Zvuky vytvářejí pomocí bušení, ťukání, dechu, škrábání nože …. Jejich repertoár odráží doslova celý svět, zahrají lidové písně z různých koutů země i známé rockové balady.
Třeba někdy Karbido do Čech přiveze i neméně proslulou trilogii SAMOGON - CYNAMON - ABSYNT.


description: 4.6 Průměr: 4.6 (5 hlasů)C:\Documents and Settings\waiders\Plocha\Frostrupová\krobot.jpg Ze silného příběhu o individualistovi uprostřed převratné doby, z milostného příběhu, který svět neviděl, z fascinujících změn státního

title: Promarněné šance českého filmu: 3 sezóny ve studeném pekle

maintext:
Ze silného příběhu o individualistovi uprostřed převratné doby, z milostného příběhu, který svět neviděl, z fascinujících změn státního převratu, z výpravného dobového velkofilmu, se stal sto a jeden pohled na Jindřiškou ulici, maloměstská vyprávěnka u studené náhražky kafe a ….
Debut Tomáše Mašína 3 sezóny v pekle vyvolal vlnu nadšených kritik, podobně jako nedávno uvedený snímek Marka Najbrta Protektor. V obou případech byl vyzdvihován vizuální stav děl. Skutečnost, že film vypadá jako film, a ne jako televizní inscenace nebo home video, je totiž v naší kinematografii stále výjimečnou situací. Otázkou je, zda si to odškrtnout jako splněný standard (protože zas tak nic exkluzivního nám 3 sezóny ani Protektor nenabízejí), nebo to velebit a vyzdvihovat. Osobně si myslím, že na českou kinematografii bychom neměli uplatňovat ta nejmírnější kritéria, jak se děje, snad ze soucitu či pocitu národní sounáležitosti (vida, kde se jinak opovrhovaný nacionalismus a národovectví hodí – třeba když jde o Oscary!), nýbrž ta nejpřísnější kritéria.
Mašínův velkofilm je tedy uspokojivý (pozor! Uspokojivý, nikoli vynikající, nikoli inovativní, nikoli originální!) po technické, vizuální stránce, velkolepě ovšem selhává ve scénáři a také v obsazení hlavní role. V zásadě se nabízely tři oblasti, které mohl film rozvinout a uhrančivě podat:
Jako portrét hlavní postavy, mladého básníka Ivana Heinze, autentického dandyho, dekadenta, libertina, pozéra, člověka charismatického, vtipného a chytrého, pohrdajícího a nad všemi čnícího: to se nestalo, Heinz je napsaný jako bezbarvý floutek, co si sem tam občas zafrajeří a někdy napíše celkem obstojnou veršovánku. Takových je asi padesát procent všech gymnazistů. Navíc ho hraje Kryštof Hádek, který nemá charismatu ani co by se za nehet vešlo a nevytvoří vůbec nic navíc oproti chabému scénáři, takže účinek je podtržen, nikoli potencován. Je zjevné, že na takovou postavu by se daleko více hodil Jiří Černý, který se ostatně ve filmu mihne, Miloslav König, nebo třeba… ano, Matěj Stropnický.
Druhou oblastí je pak vášnivý, zničující a fascinující milostný vztah mezi Heinzem a Janou Frankovou: jenomže ten je zoufale fádní a konvenční, chtělo by se říct, typický pro český film se svou infantilní erotikou, absencí velkých citů i gest a neschopný jakéhokoli rozletu, přesto se však namyšleně prezentující jako něco nevídaného: zkrátka okresní avantgarda. Nota bene když obě postavy jsou tak nezajímavé a obyčejné.
Třetí, notně sice již zprofanovanou, přesto však teoreticky zajímavou možností je vyjádření ducha doby. Freska z období ne až tak často portrétovaného, překotné změny a lámání charakterů z dob kolem komunistického převratu, filmově ne zcela zmapovaného období mezi válkou a totalitou. Tomu se tvůrci sérií spíše žánrových obrázků a očekávatelných scén vyhýbají, nejspíše aby vytvořili pozadí pro onen velký individuální příběh, který se však nekoná.
Ocenit lze hudbu Filipa Jelínka, některé z vedlejších hereckých výkonů (jako vždy je v epizodní roli psychiatra vynikající Miroslav Krobot, překvapivě má styl a vtip i Jan Kraus jako literární kritik- proč třeba ten nedostal více prostoru, je mi záhadou…), samozřejmě produkci a výpravu.
S oceňovanou vizuální podobou nejen 3 sezón a Protektora, ale třeba i takového Ševčíkova Normalu, se pomalu vtírá otázka, proč všechny ty, jakž takž jako filmy vypadající filmy, jsou tak pomalé? Kde zůstal střihač, proč je kamera a režie statická?


description: 2.6 Průměr: 2.6 (35 hlasů)Rozšíření bitevního pole Překladatel a autor doslovů Alan Beguivin je jedním z ústředních budovatelů kultu Michela Houellebecqa u nás. Nejen že z průměrného autora solidních, leč poměrně nudných knih o

title: Kdo zastřelí Alana Beguivina za doslov k Rozšíření bitevního pole?

maintext:
Překladatel a autor doslovů Alan Beguivin je jedním z ústředních budovatelů kultu Michela Houellebecqa u nás. Nejen že z průměrného autora solidních, leč poměrně nudných knih o hysterických sobcích utápějících se v sebelítosti dělá spisovatele nonkonformní a kontroverzní prózy, ale v doslovu k Rozšíření bitevního pole překračuje i běžnou míru nehoráznosti.
Recenzovat doslov, nota bene ke knize čtyři roky staré, se zdá možná zpozdilé a přehnané: náš text je ovšem především polemikou a vychází z přesvědčení, že k některým věcem není možné mlčet. Beguivin začíná tím, že se dnes málo píše o současnosti a Houellebecq je právě tím výjimečný (že píše o současnosti). Tak nevím, kolik knih, filmů, divadelních představení a článků všeho druhu na téma zoufalství, tlak společnosti, strach z neúspěchu, absence lásky, hrůza z konce nebo prosté sociální a sexuální frustrace Beguivin četl nebo viděl, ale kdyby měl oči k vidění, pochopil by, že se neprodíráme takřka ničím jiným (samozřejmě v přímém protikladu k barvotiskovému braku různých paperbackových nakladatelství a televizních seriálů – ale to snad ani Beguivin za „současnou světovou literaturu“ nepokládá).
Pokračuje tezí, že „pravý humor je ctností z nouze“ (a Houellebecqův humor je pravý, samozřejmě). Ano, jednou z mála předností Houellebecqova Rozšíření bitevního pole (vedle názvu) je skutečně jemně ironický humor. Nicméně humor jako z nouze ctnost, to může říci jenom člověk, v jehož životě smysl pro humor zcela absentuje. Humor samozřejmě může fungovat i jako odlehčení tíživé situace, ale, slovy Thomase Bernharda, také jako filosofický smíchový program. Nebo, což by nám potvrdil leckterý komik, který by prodal za vtip vlastní babičku, humor je vášeň, emoce a pro pravověrné jediným smyslem života. Nikoli však pro suchara Beguivina.
Skutečné orgie verbální perverzity rozjíždí Beguivin teprve vzápětí – výrokem „Humor není vše“ načíná pasáž o tom, že jsou lidé, kterým nestačí k životu projekt, tvrdá práce ani penzijní připojištění. Že jsou lidé lačnící po nezištné lásce. Kristova noho, to snad každý člověk, ne? Kdo kde tvrdí, že lze žít bez lásky? Možná že si Beguivin s touto vlastností společnou všem lidem přijde výjimečný. Možná že si Beguivin myslí, že na utrpení hlupáků, kteří, jak následně píše: „si brzy uvědomí děsivou nemožnost žít vlastní život“, není vůbec nic vtipného. Vždyť to už není ani k pláči, to je jedině k smíchu, a všem pro smích! Vrcholem absence jakékoli schopnosti reflexe je pak tvrzení, že v této společnosti se lidská bytost vytrácí (popravdě řečeno, antropocentričtější civilizaci si těžko lze představit a mezi armádami psychologů, antropologů, sociologů a profesionálních utěšovatelů těžko najít někoho, kdo jako kreslený Topolánek ve Zeleném Raoulovi řekne: „Víte, mě už lidé moc nezajímají.“. Dál už Beguivin pokračuje ve vcelku běžné sérii klišé, že požadavkem naší civilizace je krása, úspěch, zdraví, tolerance a že je těžké se s tím vyrovnat. Že žijeme v době, kdy „bílí heterosexuálové mužského pohlaví nejsou zrovna in“ (zaplaťpámbu, kdyby tomu tak už konečně bylo). Končí oslavou konzervatismu a moralizování (laskavě vynecháme pasáž, kdy se pokoušel pokládat hrdinu Houellebecqovy prózy za Oblomova a citoval k tomu dokonce Dušana Karpatského).
Nejde jen o to, že kult Houellebecqa zjevně vytvářejí především kritici a média, jde o to, že Beguivin zneužil doslov k této – přece jen přijatelné – próze k vykládání lží a nesmyslů.


description: 5 Průměr: 5 (9 hlasů)rectable.jpg V rakouském Linzi proběhl festival Ars Electronica. Město na týden ožilo setkáním lidí z celého světa nad novými technologiemi v umění i ve společnosti. Festival je také jednou z mála akcí vůbec,

title: ARS Electronica & Interaktivní umění

maintext:
Select rating Špatný Nic moc Průměrný Nadprůměrný Excelentní! Průměr: 5 ( 9 hlasů)
V rakouském Linzi proběhl festival. Město na týden ožilo setkáním lidí z celého světa nad novými technologiemi v umění i ve společnosti. Festival je také jednou z mála akcí vůbec, která se věnuje interaktivnímu umění – svěžímu uměleckému proudu těšícímu se v poslední době stále většímu zájmu.Interaktivní umění je poněkud opomíjeným a ustrkovaným proudem současného kulturního dění. Přitom není na poli umění žádným nováčkem, jeho základy pokládá již v 70. letech pionýr interakce Myron Kruger . Mezi standardními umělci vzbuzuje nedůvěru a mnozí se nechtějí smířit s faktem, že se vůbec za umění považuje. Argumentuje se obvykle tím, že zde chybí hlubší osobní výpověď, společensko-politická angažovanost i filosofický podtext, smyslem není ani hledání estetických hodnot. Umělci se navíc jen málokdy opírají o odborné teoretické texty.Namísto toho je v ohnisku zájmu divák. „Umění“ se rodí ze vztahu, který vzniká mezi dílem a jeho návštěvníkem. Divák není pouhým konzumentem, aktivně se podílí na díle a umělecká hodnota pak závisí i na jeho schopnostech zapojit se do připravené hry. Umělecké dílo tedy nemá jednou dané vlastnosti, tak jako třeba Michelangelova socha Davida. Hodnota vzniká a zaniká spolu s interakcí. Představte si hudební nástroj jako alegorii – umělec vyrobí nástroj, interpretem se stává divák. Kýženou hodnotou ale není sama hudba, spíše intimní vztah, který se odehrává mezi interpretem a jeho nástrojem. Umělec se snaží co nejvíce obohatit tento vztah rozvíjením prostředků vzájemné komunikace. Tyto tendence v umění označuje teoretik Nicolas Bourriaud jako „relational aesthetics“ Interaktivní umění přitom nemusí nutně využívat elektroniku. Interakce lze dosáhnout i konvenčními prostředky, české publikum se o tom mohlo přesvědčit na úspěšné loňské výstavě Orbis Pictus Petra Nikla. Jedním z aspektů interaktivního umění je ohlas u široké veřejnosti. Na diváka obvykle nejsou kladeny vysoké intelektuální nároky, velký úspěch proto zaznamenává i u dětského publika.Přestože festival a doprovodné akce již minulý týden skončily, výstavu vítězných projektů můžete v Lineckém OK Offenes Kulturhaus navštěvovat až do 12. října. Za pozornost rozhodně stojí hudební mixovací nástroj Rectable od barcelonské Music Technology Group. Posounem a rotací hracích kamenů lze mixovat, filtrovat a modulovat nahrané hudební stopy, popřípadě generovat zvuky vlastní. Každý z kamenů má svůj grafický kód, který snímá videokamera umístěná v hracím pultu. Software vyhodnocuje pozici jednotlivých kamenů a řídí zvukový výstup. Kameny, které se na stole navzájem ovlivňují, prosvítí projektor stejným barevným světlem. Výsledkem je fascinující objekt magického vzezření, který snad jednou se svou pestrou škálou možností nahradí nudné a pasivní produkce dnešních DJů.Netradiční pomník Touched Echo na Drážďanském nábřeží zrealizoval Marcus Kison, když nechal kovové zábradlí rozvibrovat autentickým zvukem bombardování ze sklonku 2. světové války, po kterém bylo město srovnáno se zemí. Kolemjdoucí mohli zaslechnout jinak neslyšitelné ozvěny minulosti, pokud si zacpali uši a přiložili paže na rezonující zábradlí. Kison tak ukázal, jak může „digitální“ umění reflektovat i společensko-historická témata. V Linzi lze spatřit rekonstrukci projektu.Kouzelné lampy navrhl Tsutomu Mutoh pro svou instalaci Optical Tone . S lampou lze jemně kolíbat, LED diody uvnitř pak mění svojí barevnost v závislosti na její poloze. Návštěvníci tak mohou rozehrát něžný tanec barevných světel.Na Ars Electronica ovšem nenajdeme jen umění. Tématem jsou také nové technologie a jejich odraz ve společnosti. Letošní ročník nesl název. Debatovalo se o fenoménu „opensource“ a možností uplatnění této strategie i mimo oblast software, například v průmyslu – technologie opensource nepodléhá utajnení a patentové ochraně, ale je veřejně k dispozici, každý pak může přispívat k vývoji takové technologie a volně ji využívat.YOU TUBE RECTABLE: http://www.youtube.com/watch?v=vm_FzLya8y4


description: 5 Průměr: 5 (2 hlasů)Posluchač ve fialovém V pondělí a úterý 14.-15. července proběhlo v Praze na Staroměstském náměstí zahájení a první dva dny festivalu Bohemia jazz fest, duchovního výtvoru skvělého jazzového hudebníka a také

title: BOHEMIA JAZZ FEST 2008

maintext:
V pondělí a úterý 14.-15. července proběhlo v Praze na Staroměstském náměstí zahájení a první dva dny festivalu Bohemia jazz fest, duchovního výtvoru skvělého jazzového hudebníka a také schopného organizátora Rudyho Linky.
Třetí ročník Bohemia jazz festu, který se odehrává ve dnech 14. až 19. července výhradně na náměstích, a to v Praze, Domažlicích, Plzni, Českých Budějovicích a Prachaticích, je na všech místech svého konání opět zdarma. Festival představuje hudebníky ze všech koutů světa, každý den konání festivalu jiné – a ne jen tak ledajaké. Hvězdou prvního dne festivalu byl světoznámý kytarista John Scofield, mimojiné také jeden z učitelů Rudyho Linky. Scofield převzal vůbec první udělenou cenu Bohemia Jazz Pilsner Urquell Award v podobě krásné skleněné dlažební kostky od Zdeňka Lhotského a zahrál se svými dvěma neméně skvělými spoluhráči set, při kterém zaplesalo srdce každého jazzmena.
Tématem letošního ročníku je totiž kytara – a jak řekl Rudy Linka při jednom ze svých vstupů, také manželství. To proto, že dvě z vystupujících formací jsou tvořeny manželským párem, což, jak podotkl Rudy, je příjemné hlavně z toho důvodu, že se levněji ubytovávají. V Praze zahrála z těchto dvojic jedna – švédské duo tvořené bubeníkem a zpěvačkou Wildbird&Peacedrums, jejichž album se stalo nejlepší jazzovou deskou roku ve Švédsku – a předvedla velmi působivý hudební zážitek, dost odlišný od ostatních jazzových kreací, spíše lehce ve stylu Björk.
Na festivalu ale účinkují samí výborní kytaristé, za všechny ostatní jmenujme alespoň ještě hvězdu druhého festivalového večera – Victora Wootena, který vystoupil se sedmičleným ansámblem, předvedl své těžko uvěřitelné kytarové umění a roztančil celé zaplněné Staroměstské náměstí. Wooten, který hrál v kapele legendárního Bély Flecka a je známý jako fenomenální hráč, představil i svého bratra Regiho, a to jako svého učitele („Ladies and gentlemen, the Teacher!“), který mu dal poprvé ve dvou letech do ruky kytaru a začal jeho a dalšího bratra, tehdy pětiletého, dnes klávesistu ve stejné skupině, učit základy hry. Nutno říci, že všichni tři, ale především kytaristé Regi a Victor předvedli něco, co opravdu bylo na hranici možností, respektive pro většinu lidí dávno za touto hranicí – což posluchači náležitě ocenili a nepustili je z pódia a ni o minutu dříve, než vypršel povolený čas hraní.
Festival pokračuje v dalších českých městech až do 19. července a už teď je možno říci, že se organizačně i hudebně výtečně povedl. Je to důkazem toho, že je zřejmě možné uspořádat skvělou hudební akci v Praze, i když člověk žije většinu času v New Yorku a má spoustu jiných starostí včetně své kariéry špičkového jazzového kytaristy – a to vše navíc s nemizejícím chlapeckým úsměvem ve tváři. Když Rudy Linka předával spolu se zástupci sponzorů a primátorem města cenu svému učiteli a příteli Johnu Scofieldovi, který ji přijímal viditelně dojatý, jedno oko snad nemohlo zůstat suché… Navíc kromě skvělé hudby se povedl i grafický design festivalu, k dostání jsou plakáty, trička a také festivalový magazín za lidovou cenu 30 Kč – jeho zakoupením vlastně člověk zaplatí dobrovolné vstupné a navíc vyplněním přiloženého kupónu získá možnost stát se vylosovaným šťastným výhercem úžasné kytary, kterou věnovalo Prague Music Center. Takže, jestli to ještě stihnete, spěchejte na další porci jazzu na náměstí, a pokud ne, nezbývá než těšit se na příští rok!
Více na: http://www.bohemiajazzfest.cz


description: 4.921985 Průměr: 4.9 (141 hlasů)Zdeněk Němeček, spisovatel Druhdy zřejmě prestižní edice Nakladatelství Lidové noviny Česká knižnice, jež měla zprostředkovávat základní a snad i kvalitní, leč zapomenutá díla české literatury v

title: Němeček nemá v České knižnici co dělat

maintext:
Druhdy zřejmě prestižní edice Nakladatelství Lidové noviny Česká knižnice, jež měla zprostředkovávat základní a snad i kvalitní, leč zapomenutá díla české literatury v poměrně luxusní výtvarné úpravě, zároveň v „kriticky ověřené čtenářské edici“ a se zasvěceným komentářem, působí poslední dobou, jako by neměla žádnou koncepci.
Vedle nových vydání emblematických děl, jako Babičky a Kytice, jež v takové edici asi být musí (byť vzhledem k množství jejich i paralelně tištěných vydání se to zdá skoro nadbytečné) přinesla Česká knižnice řadu záslužných a skvělých knih zejména ze starší a raněobrozenské české literatury – mluvíme o edicích zejména Jaroslava Kolára, Alexandra Sticha a Lenky Kusákové. Na druhou stanu nad některými čísly knižnice zůstává rozum stát . A jedním z nich je i Němečkův román New York: Zamlženo (1932). Ten není ani klasický, ani dobrý, a konečně ani zapomenutý, neboť od prvního vydání vychází již popáté. Za skutečností, že Němeček v ČK vychází, tušíme především vliv lobby Vladimíra Papouška, osamělého propagátora Němečkova díla (věnoval mu již samostatnou monografii Horizonty- život a dílo Zdeňka Němečka (2002) a třetinu své knihy Trojí samota ve velké zemi (2001)). Autorem komentáře k tomuto vydání románu New York: Zamlženo je pochopitelně opět Vladimír Papoušek. Právě nový, originální komentář nebo zásadní ediční změny by snad mohly ospravedlnit i vydání takového díla: ale editor Milan David v ediční zprávě výslovně uvádí (str.432), že oproti poslednímu 4.vydání nedošlo k žádným podstatným změnám, neb naposledy do textu (spojením dvou kapitol do jedné) zasáhl ještě autor před druhým vydáním. Otázka je, jestli může Papouškův, vesměs školský komentář přinést něco, co již autor nenapsal do zmíněných dvou knih. Z tohoto hlediska se nám jeví nové vydání románu jako zbytečné, zejména pak v České knižnici, pokud si tato řada ještě chce uchovávat alespoň nějakou základní koncepci a kvalitativní úroveň.
Román Zdeňka Němečka New York : Zamlženo je banální sentimentální próza, pojednávající srdceryvný příběh o českých emigrantech Jindřichu a Idě Macounových, jejichž smutný osud by se dal shrnout do těchto bodů – těžké začátky, nová naděje v životě za oceánem – opět těžké začátky – krátce to vypadá, že štěstí je na dosah – a ono zas ne. Vzhledem ke stylu, jímž je román napsán, se stěží dá uvěřit, že skutečně vznikal na přelomu dvacátých a třicátých let (porovnání s jinou Papouškovou oblíbenkyní, Miladou Součkovu, ukazuje na neskutečnou propast mezi touto originální autorkou a tímto tvůrcem próz , dobrých leda tak do červené knihovny). Věty typu „Hrozny měsíců a let visely z větví času, hrozny vína hořkého a sladkého. Za chvíli byly minulostí. Dni šly hladce, jako když pohladíš dětskou tvář“ (začátek druhého dílu, zde s.177) nebo „Jejich těla se rychle vytahovala, byla ještě nezakončena a nezladěna, ale u Olgy dláto přírody dokončovalo podivuhodné, jemné záseky vytvářejíc krásné dílo“ (5. kapitola druhého dílu, zde s.232), jež jsou v knize na denním pořádku, by se snad daly recitovat na komediálních večírcích, do výkladní skříně české literatury se pak ale nehodí, zvláště jsou-li prezentovány se smrtelnou vážností.
Inu, to vše bychom třeba i Němečkovi odpustili, kdyby ovšem chatrný příběh a neuvěřitelný přepatetizovaný styl plný nechutných klišé nebyl zákulisím pro prezentaci těch nejmaloměštáčtějších názorů, před nimiž by i nejkonzervativnější pantátové z počátku 19. století kroutili hlavami. Podle toho všeho by snad bylo možno brát New York: Zamlženo jako roztomilou kuriozitku, jenomže tomu by také musela odpovídat prezentace knihy a způsob jejího literárněvědného traktování.
Již delší čas pozorujeme, kterak česká literární historiografie dává přednost na jedné straně otázkám ediční teorie a textologie, na straně druhé lexikografii, a do soudů, či úvah nad tím, které z tak adorovaných nebo jaksi samozřejmě kladně hodnocených děl si toto trvalé místo na výsluní čítanek za slouží, se nepouští. Možná se zdá, že Němeček, tak jako velká část českých autorů, třeba těch, co jsou vydáváni v České knižnici, patří k té banální nudě, která nemůže vyvolat žádnou kontroverzi ani diskusi. O jeho místě a zařazení se nepochybuje, protože to nikoho nezajímá. A to je právě ta chyba.


title: Opuštěná Palmovka stále čeká na dělníky

maintext:
Elektronickou verzi archivu připravuje společnost NEWTON Media, a.s., Copyright (c) 2000 - 2016.
Zdrojem zpráv je PRÁVO, BORGIS, a.s. Copyright (c) 2000 - 2016


title: Dvacítka věří v kanadské probuzení

maintext:
Skóre 0:13 ze dvou přípravných zápasů s Kanadou nevěstí nic dobrého, ale čeští hokejisté, kteří se v zámoří chystají na juniorský šampionát do dvaceti let, ze svých cílů neslevují. Rádi by se probili mezi nejlepší čtyřku. Od pondělí se o to začnou pokoušet.
Marek Burkert


title: Kvitová asi přijde i o milovaný Wimbledon

maintext:
PRAHA – Tenisté si často stěžují na našlapaný turnajový kalendář, ale co by za to Petra Kvitová dala, aby se týden co týden mohla trmácet po letištích a potýkat se se soupeřka -mi v tisíce kilometrů vzdálených destinacích.
(bum)


title: Priscilla Presleyová a ČNSO

maintext:
Vdova po králi rock’ n’ rollu Priscilla Presleyová připravuje k padesátému výročí svatby s ním evropské turné. V sérii deseti koncertů nazvaných The Wonder of You ji doprovodí Český národní symfonický orchestr.
(VLA)


title: Hledá se vize

maintext:
Prezident republiky sklidil za svůj vánoční projev kritiku. Je mu vytýkáno, že projev neobsahoval žádnou vizi. S tím se dalo u bilančního projevu počítat.
Je to prašť jako uhoď. Pokud by se projev netýkal roku uplynulého, ale let, která teprve přijdou, prezident by se dozvěděl, že je planý vizionář.
Jan Keller


title: Zlínská zoo se chystá na Vánoce

maintext:
Vánoční dárek pro nejmenší návštěvníky připravuje Zoo Zlín. O Štědrém dnu budou mít děti do patnácti let vstup do lešenského areálu bezplatný. Zahrada bude 24. prosince otevřená od 8.30 do 14 hodin.
Procházku po zoo už nyní zpestřuje vánoční světelná výzdoba.
Aleš Fuksa


description: Lidé se domnívají, že v blázinci je bůhvíjaká legrace. Není. U nás, tedy na našem pavilonu, hořelo všeho všudy jednou a to jsem byl ještě v Olomouci na kongresu, takže jsem si...

title: Názory Aktuálně

maintext: Lidé se domnívají, že v blázinci je bůhvíjaká legrace. Není. U nás, tedy na našem pavilonu, hořelo všeho všudy jednou a to jsem byl ještě v Olomouci na kongresu, takže jsem si žádnou srandu neužil. Zavinila to kuřačka, která odložila cigaretu mezi matrace, aby ji sestra neviděla a nezakázala jí kouřit. Ani vodník Čochtan v tom tehdy neměl prsty, ač přijeli hasiči až bůhví odkud. Hasiči, dříve požárníci, předtím hasiči, mají zajímavý doporučený postup označovaný v naší hantýrce medicínských doporučení jako guidelines (čti gujdelynes). Když zlikvidovali požářiště, pustili se dál a vtrhli do nezasažených prostorů. Přestože jim vyšel v ústrety sbor odevzdaných sester nesoucích na nerez táce všechny potřebné klíče, zachovali se ve stylu keltských dobyvatel Říma a nemajíce mečů popadli sekerky a zbývající dveře vytloukli. Vae victis! Sestry zůstaly nedotčeny. To byla poslední scéna hodná němé grotesky.Zprávy o tom, že v noci chodí blázni na zahradu a hrajou si na padající zralá jablka, se nezakládají na pravdě, hrajeme si na hrušky. Stejné je to s vodou napuštěnou vanou, lžičkou a kýblem. Nabízíme naběračku a pětilitrový hrnec. Je to podobné, jako když jsme na skupině dávali dohromady vánoční příběh a po delším tápání jedna účastnice, intelektuálka, absolventka humanistické VŠ, usoudila, že Josef s Marií šli do Betléma proto, že tam byla porodnice.Nakonec ale rodila Marie mimo zdravotnické zařízení (pokud to místo naň nebude časem povýšeno). Asi nebude, protože tam dosud nevnikli auditoři a nevylepili příslušné tabulky a cedule s instrukcemi.Dle ověřených zpráv zatím vtrhli do navrácených církevních budov. Jeden kněz mi sdělil, že byl vyzván, aby ke gotickým dveřím přitloukl zelenou ceduli s úžasnou kresbou a nápisem ÚNIKOVÝ VÝCHOD. Když namítal, že jsou tam všeho všudy jedny dveře a že jeho věřící nejsou tak blbí, aby nevěděli kudy vešli, byl poučen, že za takové jednání by mohl dostat pokutu. Věděl ale, jak vymítat zlé mocnosti a odkázal hygienickou službu na diskusi s památkáři. Tamtéž poslal též hasiče, kteří chtěli v portálu za zpovědnicí instalovat na stěnu pěnový přístroj. Diskutují dodnes.Z toho plyne, že víc legrace je možno užít s blbcem, než s bláznem.


title: Vladimír Kučera

maintext: Je laskavý povánoční a předsilvestrovský čas. V něm bychom se měli snažit dělat bližním radost. Miloš Zeman na Hod Boží hodil žížalu na háčku; projevil obavu, že ruské a proruské weby, živící se nepravdivými a zkreslenými informacemi, hoaxy a polohoaxy, budou omezeny ve své blahodárné činnosti. Teď se s Ovčáčkem, Mynářem a Nejedlým (Jindříška Forejta před koncem roku z party vyštípali) těší, jak ti kavárenští troubové budou opět rozzuřeně reagovat. Jako první návnadu zhltl ovšem nikoliv havloid. Ministr vnitra Milan Chovanec poněkud upoceně vysvětloval, že nové speciální oddělení, zaměřené na ruské lži, masově se šířící po sociálních sítích, není cenzura. Spíše cosi, co se v Jirotkově Saturninovi nazývá „uváděním románových příběhů na pravou míru“. Mohl si to Chovanec nechat a vůbec si Zemanova rýpnutí nevšímat. Jenomže už jsme si zvykli brát hradní nonsensy jako cosi důležitého. Není to pitomost družiny okolo hlavy státu, nýbrž naše, že se takovým plácáním vůbec vážně zabýváme.Ale, jak jsem už řekl, jest krásný čas, v němž bychom si měli činit vzájemně potěšení. Zemanovy provokace jsou v zásadě totéž, co dětské dopisy Ježíškovi. Žádá reakce, aby se mohl (pravda, poněkud zvráceně) kochat, jak zase vybudil nenáviděné pseudointelektuály.Jsem člověk dobromyslný. Ba až moc. Raději dávám, než dostávám. Dobře, Miloši Zemane, činím ti dobře. Spolkl jsem tučnou rousnici, háček je v patře.S pravdou si Miloš Zeman příliš nerozumí. Ba, můžeme říci, jsou si téměř cizí. Standarta s heslem: „Pravda vítězí!“ je v tomto prezidentském období až školním příkladem pro termín „contradictio in adjecto“, „rozpor sám o sobě“. Obyčejným jazykem bychom řekli, že se pod tím Husovým vyznáním Zeman vyjímá jak pěst na oku.To může být důvodem, proč se tak vehementně ohradil proti konfrontaci proruské propagandy s pravdou. Odhlédněme od toho, že Miloš Zeman hájí cokoliv ruského. Zda to činí z náklonnosti, nebo z povinnosti, kdo ví… Ale možná, že mu prostě jenom imponuje ruská informační ofenziva, postavená na ne-pravdách a ještě častěji na polo-pravdách. Sám tak založený, musí obdivovat mistry tohoto umění. A že Rusové jimi jsou, to není možné popřít. Uznejme každému po právu, co jeho jest: Kreml umí s překroucením skutečnosti pracovat vskutku geniálně. A nemluvme v této souvislosti pouze o všelijakých Čekách, NKVD, KGB a jak se všechny ty sovětské „dílny na padělání pravdy“ jmenovaly. Vždyť už carská ochranka vytvořila veledílo „teorií spiknutí“, Protokoly sionských mudrců. Staly se fundamentem antisemitismu, byly významnou zdrojnicí špinavé stoky, zvané holocaust. Moc krásně o tom píše Umberto Eco v knížce Pražský hřbitov. Sovětský svaz na tyto zkušenosti navázal. Lenin žádal, aby novinář byl informátor, agitátor a propagátor. Nikoliv aby se snažil přidržovat pravdy, nýbrž ideologie. A samozřejmě bolševických interesů a za nimi skrytých velkoruských tužeb.Přiznám se: docela se zájmem všechnu tu ruskou žumpu sleduji. Nebudu tu jmenovat jejich adresy, nechci jim rozšiřovat klientelu. Myslím, že Miloš Zeman tu nachází mnoho svých informací, které potom přenáší mezi své milované „obyčejné lidi“. Zdali ovšem nedostává instrukce přímo od zdrojů těchto webových latrín.(Na okraj: přemýšlel jsem vždycky, co bude dělat Jiří Ovčáček, až nebude viceprezidentem. Zdá se, že v tomto prostoru má velmi široké pole působnosti. Tam se všechny jeho schopnosti uplatní ještě víc než na Hradě.)Doopravdy nemám problém s tím, jaký kdo má názor. Dobrá, ať si Marta Semelová říká, že podle ní byla okupace v roce 1968 vlastně bratrskou pomocí. Pravda, je to na hraně souznění s vlastizradou, však: ať si užije svobody slova. Víc mi ovšem vadí, když státní ruská televize totéž odvysílá nikoliv jako mínění, ale coby historickou pravdu, a naši politici tak nějak pípnou, místo coby nahlas a důrazně řekli: „Rusové, nelžete!“ Hlasitěji a důrazněji se k tomu nakonec vyjádřila ruská opozice. Poněkud ostudné.Myslel jsem, že takovou obranou proti moskevské lži bude právě ten odbor či co na ministerstvu vnitra. Že prostě řekne: „Pozor, tohle je tradiční kremelská prolhaná propaganda!“ a doloží to věcně a přesvědčivě.Miloš Zeman se toho jaksi bojí. Nechce slyšet, že na Ukrajině to prostě a jednoduše nebyla občanská válka, jak ve shodě s Putinem a s ruskými weby vyhlašoval. Že Krym byl nejprve okupován a teprve potom se konalo referendum. Že jisté letadlo narazilo jako nebohý pták na tvrdý BUK. Atd. Atd.Varování před lží a její odhalení nazve hradní pán cenzurou. Jak už řečeno, s pravdou si příliš nekonvenuje. Možná ani neví, co to pravda je. V už uvedené knize Umberta Eca nehraje vlastně onen „pražský hřbitov“ žádnou dramatickou roli. Spíš jaksi atmosférotvornou. Při sledování kariéry současné „osoby z Hradu“ mám čím dál tím větší obavy, že dostane tento termín mnohem důležitější význam. Že se tu bude definitivně pohřbívat pravda. Hrobník už se přihlásil.No jo, sežral jsem dešťovku a půnebí svrbí. Zase jsem to Zemanovi zbaštil. A jistě nebudu sám. Pěkná nadílka. To se s Ovčáčkem nařehtají. Všem moc hezké po Vánocích!


description: V zónách placeného stání v hlavním městě řidiči o vánočních svátcích zdarma zaparkují pouze v Praze 3. Ostatní městské části výjimky neplánují. Pro místní obyvatele, kteří mají parkování v modrých zónách zaplacené, by to prý znamenalo komplikace. Některé radnice ovšem umožní bezplatné parkování ve smíšených zónách určených pro řidiče bez parkovacích karet. Změny začnou platit ve středu 21. prosince, respektive v pátek 23. prosince, a budou platit do začátku ledna. V minulosti většina radnic parkovací zóny o svátcích rušila.

title: Modré zóny letos nepřestanou platit ani o Vánocích. Pouze Praha 3 chystá výjimku


description: Praze a dopravnímu podniku (DPP) hrozí to, že budou muset redukovat počet tramvajových spojů.

title: V Praze se možná kvůli hluku zruší desítky tramvajových spojů

maintext:
Důvodem jsou nová hygienická pravidla pro výpočet hlukových limitů. Týká se to tratí, které budou opravovány nebo už byly opraveny, ale neprošly ještě kolaudací. Novinářům to dnes řekli dopravní ředitel DPP Jan Šurovský a primátorčin náměstek Petr Dolínek (ČSSD). Omezení tramvají by se mohlo dotknout spojů jezdících od 22:00 do 6:00.
Problémy by mohly být například v Bělehradské ulici, která byla před časem rekonstruována. Po změnách letos v srpnu tudy jezdí nová tramvajová linka. Pokud bude muset město dodržovat platné limity, linka bude muset být zrušena. Celkem by to na území Prahy mohlo znamenat odebrání až 73 spojů.
Podle Šurovského je problém ve výkladu nařízení hygieniků. Navíc se podle něj na trať nebudou vztahovat hlukové limity, které má daná ulice - hygienici tak rozlišují ulice, kde jezdí tramvaje na svém pásu, od těch, kde jsou koleje součástí vozovky. A tam vzniká problém. "Tramvaj má na stejném místě přísnější limity než autobus. Hygienici mají za to, že dráha má své limity určené ochranným pásmem dráhy, a nebyli schopni pochopit, že tramvaj není jako běžná železnice, že má jinou charakteristiku," řekl Šurovský.
Pokud by hygienici svůj názor nezměnili, mohlo by to dospět k tomu, že by DPP nahradil tramvaje autobusy, protože ty by hlukové limity splnily. Tím by se ale zřejmě zhoršil stav ovzduší a životního prostředí. Dalším problémem je podle Šurovského to, že neexistují starší data měření hluku a míra se zpětně pouze dopočítává.
Problémy má DPP i ve vozovnách, hygienici hluk z nich vnímají jako stacionární zdroj. "Tramvaj, která jede do vozovny, ale není přece stacionární zdroj hluku. Chápal bych to, kdyby tam byl nějaký agregát, který neustále hučí," řekl Šurovský. DPP proto nemá stále zkolaudovánu vozovnu ve Vokovicích. "Tam ale ani není možné hluk změřit, protože z Evropské (ulice) jde od aut i v noci takový kravál, že to nejde. Kdybychom postavili protihlukovou stěnu, která začne odrážet k domům hluk aut z Evropské, tak je to ale v pořádku. Hluku budou mít lidé víc, ale původcem budou auta a to nevadí. Je to celé absurdní," řekl.
Praha a DPP chce proto v lednu uspořádat jednání, na které by přizvali rovněž hygieniky a problém jim vysvětlili.


description: Tenistka Petra Kvitová se poprvé po úterním přepadení a následné operaci pořezaných prstů objevila před kamerami a areálu pražské Sparty ve Stromovce.

title: Online: Petra Kvitová od 13:30 hovoří o přepadení a následné operaci


description: V Česku po více než dvaceti letech ukončil činnost Mezinárodní baptistický seminář. Sídlo školy se přesunulo do Nizozemska. Lukrativní zámeček Jenerálka v pražském Šáreckém údolí, v němž sídlil, baptisté za blíže neurčenou cenu prodali.

title: Baptisté prodali zámek Jenerálka v Praze u Šáreckého údolí


description: Radnice Prahy 7 a Prahy 8 už to slibují několik let. Skutečně pohodlný přístup pro pěší a cyklisty na Štvanici. Nyní se zdá, že se věci daly do pohybu. Institut plánování a rozvoje Prahy (IPR) vyhlásí v lednu veřejnou architektonickou soutěž na novou lávku, která propojí Holešovice a Karlín s ostrovem Štvanice.

title: Pražané nechodí na Štvanici. Zašlou slávu má oživit zdvihací lávka


description: Podíl Prahy na výkonu české ekonomiky loni obnovil růst. Hlavní město, které stabilně vytváří zhruba čtvrtinu českého HDP, loni podíl zvýšilo o dvě desetiny bodu na 24,4 procenta. Od roku 2011 podíl Prahy klesal. Druhý je Středočeský kraj s podílem 11,6 procenta na celkovém HDP, třetí Jihomoravský kraj s 11 procenty. Nejmenší příspěvek k výkonu ekonomiky má Karlovarský kraj s podílem 1,9 procenta. Vyplývá to z regionálních účtů, které vydal Český statistický úřad.

title: Význam Prahy pro českou ekonomiku začal růst, hlavní město vytváří čtvrtinu HDP

maintext:
Pokles podílu Prahy v minulých letech měl podle statistiků souvislost s významem zpracovatelského průmyslu na tvorbě hrubé přidané hodnoty celé republiky a s vlivem exportu na růst národního HDP. Tyto faktory podporují růst spíš mimo hlavní město.
Zatímco HDP na obyvatele ČR loni byl 432.000 korun, v Praze to bylo více než dvojnásobných 881.400 korun. Všechny ostatní kraje jsou pod republikovým průměrem, nejblíže k němu má Jihomoravský kraj s 425.000 korunami na obyvatele. Statistici k regionálnímu HDP ale dodávají, že údaj do značné míry ovlivňují lidé, kteří do daného regionu dojíždějí za prací a zvyšují tak jeho hospodářskou výkonnost na úroveň, kterou by jen s místními nedosáhl.
HDP loni v ČR stoupl o 4,5 procenta, v pěti krajích byl růst výraznější. Nejvyšší růst vykázal Ústecký kraj, kde se HDP zvýšil o sedm procent. Ve Středočeském kraji ekonomika stoupla o 6,6 procenta. Nejmenší růst HDP o 1,8 procenta vykázal Karlovarský kraj. V žádném kraji stejně jako předloni ekonomika neklesla, v roce 2013 pokles zaznamenalo deset krajů.
Praha vyniká i v rámci evropských statistik, které jsou zatím zpracované do roku 2014. Tehdy si Praha udržela postavení devátého nejvýkonnějšího regionu v Evropské unii. Nejlépe na tom byl vnitřní Londýn následovaný Lucemburskem a Bruselem. Před Prahou se jako šestý umístil Bratislavský kraj, například Stockholm či Vídeň jsou ale v žebříčku za českou metropolí.
HDP na obyvatele Prahy byl v roce 2014 podle statistiky 173 procent průměru EU, Česká republika byla na 84 procentech průměru. Statistika pro potřeby tohoto srovnání dělí Česko na osm regionů.
Kromě Prahy je na tom se 79 procenty evropského průměru nejlépe Jihovýchod, zahrnující kraje Jihomoravský a Vysočina. Následují Střední Čechy (Středočeský kraj) ze 77 procenty a Jihozápad (Jihočeský a Plzeňský kraj) se 76 procenty průměru. Ostatní české regiony jsou pod 75 procenty průměru, což EU považuje za méně rozvinuté regiony a v případě dotací je k nim štědřejší.


description: Vjezdu do dolní části Václavského náměstí mají zabránit zhruba půl metru vysoké betonové zábrany, které tam dnes odpoledne začaly instalovat Pražské služby pod dohledem policie. Opatření souvisí s pondělním teroristickým útokem v Berlíně, kde do davu lidí na vánočním trhu vjel kamion. Obdobné zábrany budou i na Staroměstském náměstí od Pařížské ulice. Zvýšená bezpečnostní opatření v Česku potrvají minimálně do 2. ledna, uvedl ministr vnitra Milan Chovanec (ČSSD).

title: Praha staví betonové zátarasy. Pařížskou ulicí kamion neprojede


description: Jeden z největších opuštěných průmyslových komplexů v Praze se letos začal měnit na novou čtvrť k bydlení a práci. Roky se na volných pozemcích po ČKD v Praze-Vysočanech pořádaly bleší trhy. Letos je vystřídaly bagry a jeřáby. Podívejte se ve fotogalerii na syrovou realitu zimního staveniště.

title: ČKD mizí. Místo továrních hal rostou ve Vysočanech byty a kanceláře


description: Deset minut na metro, kousek od lesoparku a Hostivařské přehrady. Podobnými slovy lákají developeři ke koupi bytů v pražských Horních Měcholupech, kde v současnosti probíhá masivní výstavba. Nové bytové domy vyrůstají přímo u starších paneláků, které  formovaly ráz oblasti na přelomu osmdesátých a devadesátých let. Podívejte se v naší fotogalerii na další růst sídliště.

title: OBRAZEM: Realitní boom nenávratně mění okraj Prahy. Prohlédněte si, jak se zahušťuje sídliště


description: Čínská skupina China Energy Company Limited (CEFC) uhradila plnou kupní cenu za pražské Florentinum a stala se jeho majitelem.

title: Florentinum je už definitivně čínské, CEFC zaplatila plnou cenu

maintext:
Administrativní komplex v centru Prahy jí prodala investiční skupina Penta. ČTK to oznámil ředitel komunikace CEFC Pavel Bednář, cenu společnost nezveřejnila. Podle dřívějších informací ČTK jde o 283 milionů eur, což je v přepočtu 7,7 miliardy korun. Smlouvu o koupi společnosti uzavřely začátkem listopadu, antimonopolní úřad prodej schválil začátkem prosince.
"Florentinum je vynikající obchodní příležitostí v oblasti realit. Jeho areál chceme dále rozvíjet a vytvářet co nejlepší podmínky jak pro vlastní zázemí CEFC, která v České republice buduje svou evropskou centrálu, tak pro všechny jeho nájemce," uvedla výkonná viceprezidentka CEFC Group Marcela Hrdá.
Nájemníků je v plně obsazené budově sedm desítek, všichni mají uzavřeny dlouhodobé pronájmy. Patří mezi ně například Penta, Bank of China, EY, Veolia, HSBC Bank, Fortuna či Hospodářská komora ČR.
Florentinum je moderní administrativní palác s obchodní pasáží, nádvořím a zahradou. Do provozu bylo uvedeno koncem roku 2013, celková investice se pohybovala v přepočtu kolem 5,5 miliardy Kč.
V těsné blízkosti Florentina, v místě současného brownfieldu u Masarykova nádraží, plánovala Penta oživit dnešní zapomenuté území moderními administrativními budovami s obchody a restauracemi, ale také parkem, podle projektu architektky Zahy Hadidové.
CEFC China, největší soukromá společnost v Šanghaji, se rozhodla expandovat do Evropy a Českou republiku si vybrala jako hlavní sídlo svých evropských aktivit. Od loňského září v Česku kapitálově vstoupila do J&T Finance Group, strojírenské společnosti ŽĎAS, leteckého přepravce Travel Service, společnosti Pivovary Lobkowicz Group, dále do mediální skupiny Médea Group a vydavatelského domu Empresa Media a Televizní skupiny Barrandov. Společnost je strategickým partnerem v investici do internetové cestovní agentury Invia.cz.
CEFC je dále majitelem pětihvězdičkových pražských hotelů Mandarin Oriental Prague a Le Palais Art Hotel Prague a také historické budovy bývalé Živnobanky v centru Prahy. Je rovněž majoritním vlastníkem fotbalového klubu SK Slavia Praha.


description: Borohrádek - Žáci Církevní základní školy v Borohrádku opět vystoupili s betlémským příběhem o narození Ježíška doplněného vánočními koledami a písněmi.…

title: Tradiční živý betlém dojal návštěvníky


description: Rychnovsko - Okresní soud v Rychnově nad Kněžnou se potýká s nedostatkem přísedících. Až do konce letošního roku se proto mohou noví zájemci o tuto pozici…

title: Okresní soud by rád vyřešil nedostatek přísedících

maintext:
Rychnovsko - Okresní soud v Rychnově nad Kněžnou se potýká s nedostatkem přísedících. Až do konce letošního roku se proto mohou noví zájemci o tuto pozici hlásit na příslušných městských úřadech v okrese.
Okresní soud Rychnov nad KněžnouFoto: Jolana Zeidlerová
V současné době má soud k dispozici celkem 36 přísedících, jejich počty by rád navýšil až o dvacet nových posil. To však nebude úplně snadné, jak říká místopředseda okresního soudu Michal Strnad: „S nedostatkem přísedících se potýkáme dlouhodobě, o pozici není velký zájem, i z důvodu ne příliš vysokého platového ohodnocení. Dalším problémem je i vysoký věkový průměr, většina našich přísedících je nyní v důchodovém věku."
Zájemci o místo u soudu by si měli určitě předem důkladně rozmyslet své možnosti. Podle Strnada se totiž velice často stává, že se přísedící nechají do funkce zvolit, pak se ale chození k soudu vyhýbají. „Někteří nemají čas, nebo se jim nechce chodit k nepříjemným kauzám. Stává se to hlavně u složitějších případů," dodává místopředseda soudu.
Přísedící zasedají v trestních senátech, v nichž se rozhoduje o závažných trestných činech, a dále se podílejí na rozhodování v senátních věcech občanskoprávních.
Přísedícím může být ustanoven státní občan České republiky, který je plně svéprávný a bezúhonný, jestliže jeho zkušenosti a morální vlastnosti dávají záruku, že bude svou funkci řádně zastávat, v den ustanovení dosáhl věku nejméně 30 let a souhlasí se svým ustanovením za přísedícího a s přidělením k určitému soudu.
Při účasti na jednání soudu náleží přísedícímu náhrada hotových výdajů (stravné dle příslušných právních předpisů a dále vynaložené jízdné), náhrada ušlé mzdy a dále pak paušální náhrada ve výši 150 korun. Přísedící je volen do této funkce na dobu 4 let.
(jan, zr)