description: Technologičtí giganti Facebook, Twitter, Google a Microsoft spojí síly v boji proti proti šíření materiálů teroristů a verbování stoupenců na síti. Připomíná to boj s bájnou hydrou – sotva jí jednu hlavu utnou, objeví se místo ní hned dvě nové.

title: Facebook, Twitter a další se spojí v boji proti proti šíření materiálů teroristů

maintext:
Podobně zoufalý zápas svádějí už roky západní vlády s propagandisty a verbíři teroristů na internetu. Zvlášť největší světové sociální sítě se staly pro radikální síly všeho druhu populární platformou k šíření jejich materiálů a rekrutování nových stoupenců. Sotva přitom některá z nich závadný materiál nebo celý účet odstraní, objeví se vzápětí další podobného ražení, případně je k vidění u konkurence. Jako digitální databáze otisků.
Tomu se ale nyní zavázala učinit přítrž čtveřice předních světových technologických společností. Sociální sítě Facebook a Twitter, internetový gigant Google, pod nějž spadá i největší server pro sdílení videí YouTube, a společnost Microsoft tento týden oznámily, že spojí své síly v boji proti proti šíření propagandy teroristů. Plánují spolu sdílet informace o závadném materiálu, zejména fotografiích, videích a audionahrávkách extremistů. Pokud některá z dotyčných firem ve svém prostředí identifikuje například nějaký snímek jako propagandu teroristů, zařadí ho na základě sady jistých znaků do společné databáze. Podle nich pak, podobně jako je tomu u databáze otisků prstů, mohou další technologické společnosti prověřit, zda se nevyskytuje i v jejich prostředí, a případně ho smazat.
Bojovník Islámského státu
Závazek k vytvoření takovéto společné digitální databáze je výsledkem víc než ročních diskusí odborníků této čtveřice společností, jak eliminovat neúmyslné šíření propagandy teroristů a rekrutování stoupenců na síti. Díky tomu zažívají vzestup radikální skupiny, jako je třeba Islámský stát. Firmy dlouhodobě čelily kritice vlád, aby podobné praktiky účinněji potíraly. Zkraje letošního roku kvůli tomu jednali se zástupci čtveřice dotyčných společností i představitelé Bílého domu.
Podrobnosti ohledně technického fungování databáze příslušné firmy zatím oficiálně nepředstavily. Databáze by ale měla fungovat na podobném principu jako již existující systém rozpoznávání snímků s rysy sexuálního zneužívání dětí, který vyvinul Microsoft. Na rozdíl od něj ale v případě identifikace teroristických materiálů nepanuje mezi dotyčnými společnostmi jasná shoda, co lze považovat za jeho projevy a co nikoliv. Naznačily už proto, že zatím se budou muset omezit na identifikaci takového obsahu, u něhož se shodnou, že je nepřijatelný pro všechny. S novou databází by tak měl vzniknout přinejmenším jakýsi elementární filtr. Internetoví lídři brojí proti teroru.


description: Člen pražské židovské komunity se stal v metru údajně terčem urážek od muže v uniformě dopravního podniku. Incident z minulého týdne, při němž měla zaznít výhrůžka: „Až se potkáme příště, Žide, uřežu ti hlavu,“ se podle napadeného obešel bez fyzického ataku. Pražský dopravní podnik nyní případ vyšetřuje.

title: Muži s jarmulkou měl útočník v metru vyhrožovat řezáním hlavy. Případ řeší dopravní podnik

fasttext_language: cs


description: Vánoční hit, který nepojednává o Vánocích. Nijak dramatický projekt, jehož zákulisí však zrcadlí fungování normalizačního filmového průmyslu. Příběh, který překročil hranice geografické, generační i ideologické. Filmoví vědci zkoumali Tři oříšky pro popelku a odhalili fascinující důvody jejich závratné popularity.

title: Pohádková konspirace. Tři oříšky pro popelku zrcadlí normalizační filmový průmysl

maintext:
Pokud jste si letos v prosinci koupili některý z populárních obrázkových časopisů, mohli jste na titulu spatřit snímek z výpravného pohádkového filmu režiséra Václava Vorlíčka a na dalších stranách číst text začínající slovy: „Vánoce si neumíme představit bez pohádky Tři oříšky pro Popelku.“ Tohle stručné konstatování vystihuje, jak pevnou součástí nadcházejících svátků se pro miliony lidí snímek stal.
Nevysvětluje však, proč a jak k tomu došlo. Když se totiž na filmovou pohádku a okolnosti její popularity podíváte pořádně, zjistíte, že s Vánocemi má Vorlíčkův příběh společný maximálně sníh na polích a lukách – a za časů globálního oteplování vlastně ani to ne. Výlučnému privilegiu „vánoční“, nebo dokonce „štědrovečerní“ televizní pohádky se snímek, poprvé uvedený už v roce 1973, těší relativně krátkou dobu – teprve od druhé poloviny 90. let, k tomu ne právě pravidelně. A navíc, Popelka není jen „naše“, Norové a Němci z ní udělali kult už o pár let dříve, než se k tomu dopracovalo Česko. ̈
Odhalit tajemství popularity Tří oříšků pro Popelku se proto rozhodl Pavel Skopal, odborný asistent Ústavu filmu a audiovizuální kultury Masarykovy univerzity v Brně. Spolu se šesti dalšími filmovými vědci pohádku i okolnosti jejího uvedení prostudovali a letos v Národním filmovém archivu vydali knihu esejů, v níž vypočítávají důvody její masové popularity, cestu k postavení vánočního kultu i okolnosti vzniku v československo-východoněmecké koprodukci. A odkrývají, že zpoza fasády úspěšného barrandovského hitu vyčnívá obraz poměrů v normalizačním československém filmu i malé konspirační drama odehrávající se přímo pod nosem nic netušícího publika.
„Na jednu stranu to vypadá hrozně nedramaticky, protože (schválení natáčení a koprodukce filmu) prošlo hladce,“ říká Pavel Skopal. „Ale na druhou stranu se pod vším ukazují dramatické stránky – třeba skrytého autorství –, ale hlavně se tu odhaluje něco o normalizačním filmovém průmyslu.“ Pohádková volnost Že se ze Tří oříšků pro Popelku stal vánoční kult, je vlastně dílo náhody. Pohádku natáčel Václav Vorlíček pro Filmové studio Barrandov, ale k výrobě byla přizvána i východoněmecká DEFA. Režisérovou ambicí bylo vytvořit výpravný film – a na to byly potřeba peníze. Barrandov se tedy před spuštěním natáčení dohodl s německým studiem, které do rozpočtu přispělo.
„To umožnilo zvýšit náklady a zajistit filmu větší výpravnost. Na druhou stranu spolupráce přinesla i určité problémy, protože Němci potřebovali kvůli obsazenosti ateliérů posunout natáčení na zimu,“ říká Skopal. „To dost zásadně ovlivnilo osud celého filmu, protože podle původního scénáře se měl děj odehrávat v létě. Místo sovy Rozárky tam měla být rosnička, která byla tím mentorem, partnerem Popelce. Bez toho by se z filmu asi nestal vánoční hit.“
Právě zájem o koprodukce Pavla Skopala ke Třem oříškům přivedl. Spolupráce Barrandova a studia DEFA tvoří důležitou kapitolu v dějinách československé kinematografie a Vorlíčkova Popelka, na první pohled obyčejná pohádka, byla výstavním exponátem kooperace filmařů dvou zemí sovětského bloku.
Byla to paradoxní situace. Koncem 60. let platilo Československo ve východním komunistickém bloku za zlobivé dítě. Zatímco dříve posílalo východní Německo své studenty na pražskou FAMU, tou dobou už se je vysílat bálo, aby se v Praze nenakazili příliš liberálním duchem. Ostatní státy sovětského impéria se od Čechů a Slováků odtahovaly a nakonec neposlušné členy soudružského bloku v srpnu 1968 srovnaly do latě tanky matky Rusi. Následovala takzvaná normalizace, která zvlášť tvrdě dopadla na všechny, kdo pracovali v médiích a filmu. Jenže to na druhou stranu umožnilo, že mezi Československem a východním Německem došlo k opětovnému ideologickému sblížení, jež dalo zelenou novým koprodukcím.
Zvláštní ovšem bylo, že zatímco většinu takzvaných tvůrčích skupin barrandovských ateliérů normalizátoři rozprášili, tým soustředěný na dětskou tvorbu pod vedením Oty Hofmana zůstal téměř netknutý a mohl bez přerušení natáčet dál. „Ota Hofman byl naprosto klíčovou osobností pro celý rozvoj dětského filmu v 70. letech,“ říká Skopal. „Byl respektovaná autorita a jeho dramaturgická skupina si zachovala kontinuitu se 60. lety.“
Hofmanovo postavení bylo tak silné, že si dovolil pracovat s autory, jimž bylo za normalizace zakázáno veřejně tvořit. Patřil mezi ně i jeden z nejvýznamnějších filmových a televizních scenáristů František Pavlíček, autor Tří oříšků pro Popelku. Jeho jméno si však v úvodních titulcích nepřečtete. Místo něj je v nich uvedena Bohumila Zelenková, televizní scenáristka a dramaturgyně, jež se s Pavlíčkem osobně znala, a dokonce o něm za studií divadelní dramaturgie psala diplomku. Pavlíčkovo autorství svým jménem tajně kryla.
„Naprosté utajení bylo podmínkou – jinak hrozil postih pro všechny zúčastněné (ztráta zaměstnání, ukončení spolupráce a navždy zákaz tvůrčí činnosti),“ cituje Zelenkovou kniha Skopala a spol. „V našem případě to kromě mého manžela věděli jen tři přátelé. Slušní lidé se nesnažili pátrat, kdo je skutečným autorem. Straničtí nadřízení ovšem ano, pátrali a kontrolovali (např. na jakém psacím stroji byl scénář napsán), aby znemožnili tvůrčí činnost lidem ‚politicky neposlušným‘. S Pavlíčkem jsme se dohodli, že mi poskytne rozsáhlou plnou moc pro další zpracování. Bylo by bývalo nemožné probrat každou malou změnu. Mohli jsme se scházet jen konspirativně. Můj pětiletý syn například nesměl znát Pavlíčkovo jméno, aby nás náhodou neprozradil. Tak mu říkal strejda Cinda. Pavlíček měl totiž kokršpanělku s tímto jménem. Nejprve jsem změnila Pavlíčkovu květnatou mluvu. To nebyl můj styl a bylo by to nápadné.“
Komerce a komunismus
Jak to, že se Pavlíčkovo autorství neprovalilo, by si podle Skopala zasloužilo samostatné bádání. Jedním z důvodů mohla být skutečnost, že záměrem celého projektu bylo vydělat – a tomu ustoupily i ideologické překážky. Z výpovědí lidí, kteří na snímku pracovali, vyplývá, že o Pavlíčkově autorství věděli i prorežimní tvůrci. Třeba režisér Antonín Kachlík, jenž natočil pohádku Princ Bajaja podle oficiálního scénáře dramaturgyně Evy Košlerová, přičemž věděl, že jej také napsal Pavlíček. „Do jisté míry se dá předpokládat, že to byl jeho zájem: proč by na to upozorňoval, když měl možnost natočit dobrý film?“ říká Skopal. „Roli pravděpodobně hraje i určitá vnitřní motivace, pragmatický zájem podílet se na skryté a nepřiznané produktivitě prostředí (ze kterého vycházely úspěšné projekty). Oficiální ale verze je: bylo to skryté, byla dodržována určitá pravidla konspirace, aby autoři jako Pavlíček mohli psát scénáře, které byly někým pokryté.“
Zatímco dosažení kultu vánoční pohádky se ukázalo být víceméně dílem náhody, komerční úspěch, jakkoli nepatřičně toto slovní spojení u snímku z éry socialismu může znít, byl filmu již předem naordinován. Producenti a autoři se do natáčení Tří oříšků pro Popelku pouštěli s tím, že chtějí vytvořit obchodně úspěšný film. Popelka totiž zapadla do trendu, který měl své kořeny už v 60. letech a zesílil začátkem 70. let: totiž že z barrandovských dětských filmů se stal vývozní artikl režimu.
Skupina kolem dramaturga Oty Hofmana, který měl tou dobou za sebou přes tři desítky titulů včetně filmů jako Klaun Ferdinand a raketa nebo Pan Tau, dokázala natočit snímky, jež se nejen ve východním bloku, ale také na Západě těšily značné popularitě. Západoněmecký filmový producent Gert Müntefering dokonce uvažoval, že se bude na výrobě Tří oříšků pro Popelku také koprodukčně podílet, ale východní Němci by takovou spolupráci nepřijali. Ostatně, Müntefering si už spolupráci s Hofmanem a Barrandovem vyzkoušel o dva roky dříve na filmu Karlovarští poníci. „To byl pro západoněmeckého producenta určitý test, jak bude spolupráce fungovat,“ říká Skopal.
Zatímco v tehdejším Československu i přes politický otřes na přelomu 60. a 70. let skvěle fungovala výroba dětských a rodinných filmů, pro západoněmecké producenty představovaly novinku – většina snímků tam přicházela ze studií Walta Disneyho, vlastní německá tvorba potřebných kvalit nedosahovala. A nejen tam. Hofmanova skupina stála u rozvoje žánru na celém kontinentu. „Oni se vnímali jako solitéři v celé Evropě – ve východním bloku obzvlášť, ale v kontextu Evropy to byla naprosto unikátní dílna dětského filmu. V 60. letech se chválili, že nemají celoevropsky konkurenci.“
A konkurenci neměly ani Tři oříšky pro Popelku, jejichž úspěch byl fenomenální. V roce 1973, uvádí se v knize filmových vědců, se v československých kinech staly nejnavštěvovanějším filmem – přesáhly milion diváků a zařadily se po bok hitů jako Jáchyme, hoď ho do stroje!, Jak utopit Dr. Mráčka a Noc na Karlštejně. Do roku 1988 dosáhla návštěvnost téměř 2 710 000 diváků. Vývoz do zahraničí se rovněž vydařil. „V přehledu exportně nejúspěšnějších domácích hraných filmů za léta 1970 až 1979 se Popelka ocitá na třetím místě s 28 vývozními zeměmi Západu i Východu, hned za dvěma dalšími filmy cílenými na dětské publikum – Už zase skáču přes kaluže a Šest medvědů s Cibulkou,“ uvádí publikace.
Vorlíčkova pohádka oslovila stejným dílem lidi v sovětském bloku i v západní Evropě, bez ztráty střevíčku přeskočila jinak nepřekonatelné ideologické hranice. Částečně je to díky tomu, že příběh Popelky je všeobecně znám od Kalifornie přes Stockholm po Vladivostok. Zpracovali jej bratři Grimmové, Božena Němcová (na jejíž motivy ostatně Pavlíček svůj scénář napsal), studio Walta Disneyho, ruský film i československá televize.
Ale snímek za úspěch kromě svých filmových kvalit vděčí také tomu, že v podání ústřední dvojice Libuše Šafránkové a Pavla Trávníčka byl klasický příběh modernizován napříč ideologiemi a diváci na obou stranách železné opony jej přijali mnohem vřeleji než jakékoli předchozí zpracování. Pavlíček totiž divákům představil Popelku jako aktivní, činorodou dívku, která má svůj osud pevně v rukou, z neštěstí si pomůže sama a až na výjimky nespoléhá na zázraky. Přitom vyprávění dokázal udržet v mantinelech univerzálně známého příběhu. Diváci dostali to, co od Popelčina příběhu čekají, ale nádavkem jej tvůrci naservírovali v překvapivě aktuálním a realistickém podání.
„... Popelka není ona tradiční ušlápnutá ukřivděná pasivní chudinka, kterou potká ohromné štěstí, když se do ní zakouká dokonalý gentleman – princ; Popelka je zde veselé, odvážné, citlivé a šikovné děvče (dalo by se skoro říci ‚dnešní‘, kdyby zároveň nebyla tolik poeticky pohádková),“ cituje kniha dramaturgickou explikaci k literárnímu scénáři. A stejně tak vykresluje Vorlíčkův příběh prince, jehož charakter vhodně doplňuje nezávislost hlavní hrdinky. „Ani on není princátko, které si přijde pro svou nevěstu, ale je to princ, u kterého se rozehrává napětí ve vztahu k rodičům,“ říká Skopal.
Trojnásobný kult
Film se rychle přestěhoval z pláten kin do televize, která se ukázala jako zásadní nástroj při tvarování Popelčina budoucího kultovního statusu – její úloze je ostatně v knize filmových vědců věnována celá kapitola.
V někdejším Československu si Tři oříšky pro Popelku odbyly premiéru už na Štědrý den roku 1974, jen rok po uvedení do kin. Stala se tak jednou z pouze dvou pohádek, jež Československá televize (ČST) ten slavnostní den nabízela. Tou druhou byla Pyšná princezna. Vysílaly se spíše pořady vážné hudby, inscenace z produkce ČST a několikrát za den pořad Chvilka poezie.
„ČST kladla velký důraz na vánoční svátky jako období, kdy jsou vysílány umělecké pořady. Jestliže během roku měly filmy v programy ČST velmi výrazné zastoupení, ve svátečním čase se jejich počet snížil a dominovala vlastní produkce,“ píše se v publikaci.
I když byl film uváděn téměř každý rok, ne vždy to bylo o svátcích. Na Štědrý den si ji diváci mohli pustit jen roku 1982 a pak až v letech 1991 až 1993. Hlavním pořadem Štědrého večera se stala teprve roku 1995, kdy na ni vsadila tehdy nová komerční stanice Nova a Tři oříšky pro Popelku se staly municí v boji o sledovanost. Pak nastala zase dlouhá pauza, kdy film sice běžel kolem Vánoc, ale na štědrovečerní program se vrátil teprve roku 2002. Konečně roku 2004 se stává pevnou součástí Štědrého dne – do roku 2013 na Nově, poté dva roky na stanici Prima. Loňské a letošní Vánoce běží na prvním kanálu České televize.
Ve srovnání s Popelčinou klopýtavou cestou ke statusu vánočního kultu v Česku byli v Norsku se vším hotovi mnohem dříve. Film tam byl poprvé uveden roku 1975, na program Štědrého dne se dostal někdy v průběhu 80. let. A v roce 1990 se v něm usadil natrvalo: s jedinou výjimkou jej Norové mohou vidět každoročně přesně v 11.00 dopoledne na Štědrý den.
„Dívala jsem se na něj každý rok,“ napsala Pátku LN Sara Brinchová, jedna z autorek knihy Tři oříšky pro Popelku. „Dohromady jsem ho musela vidět přibližně třicetkrát. Označila bych se tedy za oddanou divačku. Tři oříšky pro Popelku jsou film, kterého si velmi cením. Připomíná mi mé dětské Vánoce a líbí se mi na něm, že klasickému vyprávění o Popelce dal nádech ‚girl-power‘.“ Ostatně Brinchová už do zmiňované knihy napsala, že „hlavní ženská postava filmu výborně rezonovala s norským socio-politickým a kulturním klimatem 70. let, které souviselo s posilováním role ženy ve společnosti“.
Kultovní status Vorlíčkova filmu v Norsku mimo jiné táhl i tamní oblíbený herec Knut Risan, který nadaboval všechny hlasy českého filmu: mužské, ženské i dětské. I když to zní krkolomně, díky rolím v norských vánočních pohádkách je jakýmsi symbolem tamních svátků.
Podobně se Popelce dařilo v Německu, kde její osudy analyzoval Steffen Retzlaff, jeden z přispěvatelů Skopalem editované knihy. Retzlaff se studiu Vorlíčkova filmu věnoval už na univerzitě a před pár lety byl kurátorem popelkovské výstavy na zámku Moritzburg, kde se příběh začátkem 70. let natáčel.
„Mám termíny vysílání z let 1975 až 1990,“ odepsal Retzlaff vynikající češtinou na otázky Pátku LN. „Vysílaly se skoro každý rok, od roku 1981 hlavně v lednu.“ A pak, někdy v polovině 90. let, se stalo něco neobvyklého: Tři oříšky pro Popelku se začaly uvádět během adventu hned několikrát na různých kanálech. Obliba pohádky už ve sjednoceném Německu raketově rostla, Vorlíčkova a Pavlíčkova verze dala málem zapomenout na klasiku domácích bratří Grimmů a s její rostoucí popularitou stoupala i frekvence jejího uvádění v televizi – v roce 2015 měla zatím rekordních třiadvacet repríz.
Kromě Popelčiny samostatnosti a činorodosti v Německu rezonovalo i vykreslení prince a jeho vztahu k rodičům – tedy spíš jeho rebelie vůči králi a královně. „To je obecnější princip, který později dobře fungoval u Vorlíčkových seriálů, které byly úspěšné v Německu. Důvodem popularity byla vlastně jakási vzpoura proti otcovské autoritě: Arabela, Pan Tau a další ukazují jakési měšťácké prostředí, ve kterém dochází ke vzpouře proti autoritě. I tady máme prvek vzpoury proti autoritě, což je oproti běžnému modelu pohádky dost netradiční: princ se vzepře rodičům. A Popelka se také vzpírá. Téměř chybí zásahy nadpřirozené moci – samozřejmě oříšky jsou kouzelné, ale všechno ostatní je kauzálně vysvětleno, všechno ostatní má svoje příčiny.“
Vorlíčkova Popelka tak v Norsku a Německu představuje o poznání silnější vánoční tradici než v zemi jejího původu. V Norsku inspirovala několik amatérských imitací, studentský kabaret, ale i on-line pořad jednoho tamního rádia. V Německu název filmu familiárně zkrátili na 3hfa (Drei Haselnüsse für Aschenbrödel), mají tam fanouškovské webové stránky plné informací o hercích i natáčení a v posledních letech pořádají popelkovské plesy, muzikály a svatby ve stylu Popelky. Příští bál se koná už 7. ledna na hradě Bilstein nedaleko Kolína na Rýnem a vstupné je 93 eur na osobu. Ještě jedna generace?
Jak dlouho si Vorlíčkova Popelka udrží výsadní postavení ve vánočním programu milionů diváků v zemích, kde ji přijali za vlastní, si editor publikace o pohádkovém úspěchu filmu netroufne odhadnout. Potenciál k tomu podle něj má. „O Vánocích máme sklon obracet se k rituálu,“ říká Pavel Skopal, „u Popelky víme, že je to předvídatelný zážitek, víme, co od ní čekat. Kdo se chce dívat zrovna o Vánocích s celou rodinou na film, po kterém si řekne: To je pěkná blbost...“


description: Stavbu továrny na kondomy v ruské vesnici Bogoljubovo může zhatit místní věřící komunita. V obci se totiž nachází i klášter pravoslavné církve a kostel zapsaný na seznam kulturního dědictví UNESCO. Stavba továrny, která podle místních představitelů měla přinést zhruba 200 pracovních míst, už probíhá.

title: ‚Žádné kondomy na svatém místě.‘ Ruská ves se bouří proti továrně na prezervativy

maintext:
Ruská vesnice Bogoljubovo s pravoslavným klášterem a kostelem, které založil světec Andrej Bogoljubský.
Obyvatelé obce ležící 180 kilometrů severovýchodně od Moskvy v regionu kolem okresního města Vladimir se ale rozhodli, že v blízkosti svatého místa, které postavil jeden ze světců ortodoxní víry Andrej Bogoljubskij, stát symbol hříchu nesmí.
Nesouhlas vyhnal minulý víkend do ulic protestující, především starší ženy, které se sešly před místním úřadem, kterému chtěly ukázat, jaký jejich názor. Podle odhadů místních médií zhruba 120 demonstrujících se vyzbrojilo modlitbami, duchovními písněmi a velkým dřevěným křížem.
Nechyběly jim ani barevné cedule. „Žádné kondomy na svatém místě!“ nebo „Matko Boží, zachraň nás od znesvěcení!“ stálo na některých z nich. Na jiném si zase stěžovali, že „Vladimir není Sodoma a Bogoljubovo není Gomora!“
Svár ohledně továrny se rozdmýchal ještě o týden dříve, kdy vyšlo najevo, že skupina ortodoxních věřících sepsala petici proti jejímu vybudování. Firmu Bergus, jíž výrobna patří, překvapilo, že se proti ní vznesla vlna nevole. V továrně měla v plánu vyrábět i dětské pleny nebo náplasti. „Mysleli jsme, že uvítají pracovní místa a zisky pro místní administrativu,“ divil se ředitel společnosti KIT, které Bergus patří, Pavel Spičakov.
Spolu s dalšími představiteli upozornili, že je pozdě na zastavení procesu stavby, ale uvolili se, že se s protestujícími sejdou. Na schůzce podle lokálních novinářů aktivisté kritizovali používání kondomů i jejich funkci při prevenci pohlavně přenosných chorob. „Čistota je nástrojem proti škaredým nemocem. Z Bogoljubova bychom měli šířit pouze čistotu a svatost,“ měli údajně argumentovat.
Protestujícím se nelíbí ani poloha továrny, která má stát na místě uzavřené cihlárny v těsné blízkosti kláštera i místní školy.
Proč ne továrna na hračky?
Jedna z hlavních organizátorek demonstrací Taťjana Fadejevová vysvětlila, že je proti stavbě továrny hlavně kvůli demografii. „Proč se vyrábí kondomy? Aby se plánovaly rodiny. To však škodí naší demografické situaci,“ řekla. O ztracená pracovní místa se nebojí. „Postavme tu továrnu na sladkosti nebo hračky,“ navrhla Fadejevová.
Podle Kirila Vasiljeva z regionálních novin protesty organizuje asi 15 až 20 jedinců. „Mnoho z nich ani nepatří k místním, ale jsou třeba až z Moskvy nebo jiných regionů,“ uvedl podle serveru Rádia Svobodná Evropa.
Jejich cílem je prý získat pro petici podpisy všech místních. Vasiljev si ale nemyslí, že se jim to může povést. „Lidé skončili bez prráce poté, co se zavřela cihlárna. Teď musí jezdit do Vladimiru,“ řekl s tím, že to je sice jen 12 kilometrů daleko, ale většině lidí by byla příjemnější práce v jejich obci.
Pravoslavná církev prozatím v celé situaci zůstává neutrální. Nechce řešit lokální problémy a navíc svým věřícím umožňuje používat prezervativy, ačkoliv odsuzuje, pokud je užívají za cílem uspokojení vlastních tužeb.


description: Patří k zakladatelům abstraktního umění, ve své tvorbě prošel mnoha obdobími, vytrvale hledal a mnohdy nacházel. Ruský malíř a teoretik Vasilij Kandinskij, vystudovaný právník a ekonom, jenž k malířství zběhl až ve třiceti letech, byl ale též trnem v oku sovětským komunistům i německým nacistům. Od narození tohoto experimentátora uplyne 16. prosince 150 let.

title: Barva je síla, která přímo ovlivňuje vaši duši. Vasilij Kandinskij a jeho vášnivé hledačství

maintext:
Svou nefigurální tvorbou usiloval Kandinskij o ztvárnění univerzálního, o znovuobjevení zasutých struktur, které stojí mimo námět díla, a to skrze vlastní subjektivní náhled. „Abstraktní umění svléká přírodu z kůže, ale nezbavuje ji jejích zákonů, kosmických zákonů,“ říkal.
Malíř experimentoval s barvami i liniemi, jakoby komponoval hudbu. „Barva je síla, která přímo ovlivňuje duši. Barva je klávesnice, oči jsou kladívka a duše je piano se strunami,“ popisoval Kandinskij, jenž sám hrál na klavír a na violoncello, proces vnímání uměleckého díla.
Malíř Vassily Kandinskij,
Za první abstraktní dílo je považován obraz Abstraktní akvarel, který Kandinskij namaloval v roce 1910. Kandinskij vyprávěl, že několik let předtím, když se již za soumraku vracel do svého ateliéru, upoutal ho vlastní obraz, opřený obráceně o zeď, takže nemohl rozeznat motiv na něm zobrazený. Tehdy užasl, jak mocný dojem v něm obraz vyvolal pouze svými malířskými hodnotami, a domníval se, že „předmět“ jeho obrazům škodí. Tato náhoda tak navždy podle něj změnila dějiny výtvarného umění.
Abstrakce, ve které čáry a barevné skvrny nemají vztah k světu předmětů, však do jeho díla nespadla jako blesk z čistého nebe. Jak sám přiznal, první impulz vzešel z impresionismu. „Až do té chvíle jsem znal jenom realistické umění. A náhle jsem stál poprvé před obrazem, který měl podle katalogu představovat kupku sena, a já to nepoznal. Vše to ve mně zanechalo zmatený dojem, ale tehdy jsem ještě nemohl předvídat přirozené důsledky toho objevu,“ vylíčil setkání s obrazem Clauda Moneta Kupky sena.
Kandinského malířský vývoj šel od realismu, impresionismu, secese (romantické „pohádkové“ výjevy na základě hudebních a básnických zážitků) a expresionismu až k abstrakci. Jeho závěrečné tvůrčí období se vyznačuje snahou o syntézu západního racionalismu s barevností východního umění.
Syn obchodníka s čajem, narozený 16. prosince 1866 v Moskvě, vystudoval práva a ekonomii na Moskevské univerzitě, později právo vyučoval na universitě v Dorpatu. Ve třiceti letech ale prožil otřes z výstavy francouzského impresionismu a neváhal rozlomit si život na dvě půlky. Od té chvíle se plně věnoval malířství.
Studoval v Mnichově, cestoval, poznával lidové umění na Sibiři i západní kulturu, vstřebával ji a rouboval na ruský spiritualismus. Patřil k zakladatelům slavné mnichovské skupiny Der blaue Reiter (Modrý jezdec). V té fázi, kdy skládal „barvy a linie proti sobě a spolu“, se těsně před první světovou válkou vrátil přes Švýcarsko a Balkán do Ruska.
Zde po říjnové revoluci zastával významné veřejné funkce v sovětských komisích pro umění. Vydržel tam ale jen do roku 1921 (již o rok později sovětští komunisté zakázali abstraktní umění jako tvorbu odporující socialistickým ideálům), kdy se opět usadil v Německu. Byl profesorem na proslulé umělecké škole Bauhaus, psal, vystavoval, pracoval jako designér či spolupracoval s divadlem. V roce 1928 se stal německým občanem.
Po nástupu nacismu a zavření Bauhausu se v roce 1933 uchýlil do Francie. O čtyři roky později byla jeho díla ukazována na nacistické výstavě „degenerovaného umění“ a 57 jeho děl v německým muzeích a galeriích bylo zkonfiskováno. V roce 1939 se Kandinskij i jeho druhá žena Nina Anderejevská, kterou si vzal v roce 1917 a se kterou měl syna Vsevoda (zemřel jako tříletý), stali francouzskými občany.
Vasilij Kandinskij zemřel 13. prosince 1944 v Neuilly-sur-Seine poblíž Paříže na arteriosklerózu ve věku 78 let.


description: Italský premiér Matteo Renzi po těžké porážce v nedělním referendu o reformě ústavy ohlásil, že v pondělí podá demisi. V televizním vystoupení řekl, že výsledky referenda jsou naprosto jasné a že přebírá plnou odpovědnost za porážku.

title: Italové jednoznačně odmítli reformu ústavy, premiér Renzi podá demisi

maintext:
Podle dosavadních průběžných výsledků Italové v referendu poměrem zhruba 59 ku 41 procentům hlasů jasně odmítli reformu ústavy, která měla zjednodušit systém vládnutí v zemi. Panují také obavy z politické nejistoty v zemi a následných negativních dopadů na Evropskou unii.
Účast dosahující téměř 70 procent podle webu zpravodajské stanice BBC svědčí, že referendum bylo vnímáno jako příležitost vyjádřit nespokojenost s předsedou vlády.
Jedenačtyřicetiletý Renzi, který stojí v čele italské vlády necelé tři roky, reformu hájil jako nutnou pro zjednodušení fungování politického systému země, která od roku 1945 zažila více než 60 vlád. Reforma měla posílit Poslaneckou sněmovnu a výrazně omezit vliv Senátu, který měl mimo jiné přijít o možnost svrhnout vládu a o vliv na blokování zákonů.
Výsledky referenda znamenají novou ránu pro Evropskou unii, která se snaží překonat řadu krizí a chtěla, aby italský premiér pokračovat ve svých reformních snahách v silně zadlužené zemi. Porážka rovněž může poznamenat trhy, zejména bankovní sektor, který letos na milánské burze ztratil téměř polovinu své hodnoty.
Podle italských zákonů musel Renzi uspořádat referendum o svých plánech na revizi ústavy, ale sám se rozhodl s výsledkem spojit svou budoucnost. Tento krok fakticky přeměnil hlasování v plebiscit o samém Renzim a sjednotil různorodé opoziční síly v bitvě o sesazení nejmladšího italského premiéra.
Ani Renziho odstoupení nemusí nutně znamenat, že zmizí z politické scény, jak se to stalo v Británii, kde David Cameron po porážce v hlasování o brexitu odešel z vlády. Prezident Sergio Mattarella by mohl požádat Renziho, aby vše znovu zvážil, a odvolat se na premiérův smysl pro odpovědnost v době velké nejistoty na trhu. Pokud Renzi odmítne, bude muset hlava státu začít konzultace s vůdci politických stran, aby se pokusil nalézt nového premiéra, který bude muset vypracovat nový volební zákon. Jako šéf největší strany v parlamentu bude mít Renzi velké slovo při výběru nástupce.
Za nejpravděpodobnější scénář dalšího vývoje agentura AFP označila jmenování šéfa „technické vlády“, opírající se o stávající parlamentní většinu, popřípadě rozšířenou o hnutí Forza Iralia. Za silného uchazeče je pokládán ministr financí Pier Carlo Padoan či předseda Senátu Pietro Grasso. Úkolem kabinetu by bylo přijmout rozpočet na příští rok a pozměnit volební zákon před případnými předčasnými volbami. Mohla by ale vytrvat až do konce nynějšího období v únoru 2018.
Za nejméně pravděpodobnou možnost AFP považuje okamžité rozpuštění parlemntu. Konečný výběr však udělá prezident Mattarella jako arbitr situace.
Vůdcové EU podle BBC v noci na pondělí asi mnoho nenaspali. Renzi byl totiž jediným levicovým premiérem v Evropě, který měl nějakou vizi budoucnosti EU. Referendum lze vnímat i jako barometr „protisystémových“ nálad v Evropě. Po Renziho porážce, k níž přispěla populistická uskupení, vypukly v ulicích Říma spontánní oslavy.
„Začínáme pracovat na vzniku vlády Hnutí pěti hvězd,“ prohlásil Luigi di Maio z hnutí, které vede komik Beppe Grillo.
Vůdkyně francouzské Národní fronty Marine Le Penová poblahopřála Lize severu. „Italové odmítli EU a Renziho. Musíme naslouchat této touze národů po svobodě,“ prohlásila.
Již na zveřejnění odhadů ihned reagovaly burzy, euro pokleslo vůči dolaru z 1,0625 na 1,0580.


description: Kamínek do rozrůstající se mozaiky světa Star Wars s názvem Rogue One: Star Wars Story je pomíjivý meteor, předurčený k tomu, aby s vypětím sil zazářil a pak navždy zhasl.

title: RECENZE: Rogue One: Star Wars Story - smutná mise vedlejších hrdinů

maintext:
Slavná sága George Lucase se má pod křídly studia Disney rozrůstat každým rokem. Loni přibyla nástavba za její chronologický konec, která má být základem hlavní linie budoucích dobrodružství. Dnes vstupuje do kin jakási mezihra původního vyprávění. Dopředu bylo známo, že děj snímku s tajemným názvem Rogue One skončí tam, kde začíná film Nová naděje – v chronologii ságy čtvrtý, ovšem jinak ten úplně první, s nímž George Lucas přišel.
Úvodní titulky Nové naděje z roku 1977 praví, že povstalecké vesmírné lodě právě dosáhly prvního vítězství v boji proti zlému Galaktickému impériu a že během bitvy se povstaleckým zvědům podařilo získat tajné plány k nejdokonalejší zbrani Impéria, kosmické stanici zvané Hvězda smrti. Díky těmto plánům pak v závěru Nové naděje Luke Skywalker Hvězdu smrti efektně rozstřelí.
Nynější film Rogue One, pojednávající o zmiňovaných zvědech, tedy nemusí, a co je pro něj horší, ani nemůže diváka napínat, zda se cíl mise podařilo splnit, plány ukořistit a předat. Druhé zásadní omezení pak vyplývá ze skutečnosti, že bitva na počátku Nové naděje končí masakrem, z něhož unikne jen princezna Leia (v zajetí) a dvojice droidů v záchranném modulu. Stateční špioni jsou tedy hrdinové na jedno použití se vším, co to s sebou nese.
Scenárista Chris Weitz (Jak na věc, Zlatý kompas, Popelka) byl tudíž postaven před úkol podobně sebevražedný jeho hrdinové: vytvořit v rámci uvedených daností napínavé vyprávění, které by snad navíc nemělo být příliš depresivní, je úkol pro chytrou horákyni. Není divu, že studio v průběhu natáčení najalo ještě dalšího scenáristu – Tonyho Gilroye, který má zkušenosti z jiného ranku příběhů: mimo jiné pracoval na bournovské špionážní sérii.
Zaručené zprávy o tom, jak a proč režisér Gareth Edwards (Zakázaná zóna, Godzilla) film v průběhu jeho vzniku přetáčel, dlouho a vděčně plnily fanouškovská diskusní fóra. Těžko říct, co případně ve filmu po přetáčkách není a zda je důvod toho litovat. Pokud by ale platilo, že v jakési původní verzi mohl mít snímek spád, důrazné sdělení a osobitého ducha, pak by nepoužité scény byly cosi na způsob filmařského kamene mudrců. Jenom ten by totiž mohl spasit únavný sled stereotypů, který se jinak na diváky po většinu filmu valí, byť v působivém obrazovém ztvárnění.
Ve válce se každý ušpiní
Nechybí tu leitmotiv celých Star Wars, totiž vztah rodiče a dítěte – ovšem stává se z něj už poněkud vyčpělé klišé. Rodičem je zde vědec Galen Erso (Mads Mikkelsen), kterého Impérium uneslo a násilím donutilo k práci na Hvězdě smrti. Jeho dceru jménem Jyn (Felicity Jonesová) vychoval rebelský vůdce Saw Gerrera (Forest Whitaker), potom ji ovšem ne moc hezky opustil.
Dospělá Jyn je proto rebelka bez příčiny, respektive bez cíle, nezajímá se o politiku a nechce se nijak angažovat. I tak je zavřená v pracovním táboře Impéria, kam si pro ni přijde komando „těch hodných“, nicméně po letech bojů už také notně ušpiněných. Potřebují Jyn, aby se dostali k jejímu otci. Chtějí mu zabránit, aby pro Impérium dokončil Hvězdu smrti, a posléze usilují o předání oněch pověstných plánů povstaleckým spojencům.
Peripetie mise s předem daným osudem se odvíjejí se zřetelnou snahou zaujmout ještě něčím jiným. Na Impériem okupovaném měsíci Jedha, kde se odehrává část příběhu, zuří konflikt nápadně podobný současné válce v Sýrii – vládní síly tam bezohledně likvidují rebely i civilisty pod záminkou nastolení míru a pořádku, zatímco různé frakce rebelů se radikalizují až do extrému a používají podobně nelidské prostředky. Snímek tuto špinavou povahu války docela důrazně ukáže, ale nic zásadního z toho vlastně nevyplyne, snad jen, že pak může být divákům některých postav méně líto.
Dokud snímek líčí onu bídu zoufalé války, budí naději, že by mohl přece jen něco zajímavého přinést. Jenomže to už do příběhu vstupují všemožné nadbytečné postavy, jako slepý Orientálec, který je přesvědčen, že se dokáže napojit na Sílu, a děj se roztéká do sladkobolného kýče. Rebelka Jyn se z nezájmu o odboj bleskově přehoupne v jeho ústřední postavu a motivátorku. Drsní chlapíci z její suity si ji stejně rychle zamilují jako sedm trpaslíků svoji Sněhurku a pak už jen vše obvyklými cestami směřuje k očekávanému vyústění.
Jaký film, takový droid
Drsné a bezútěšné ladění snímku zpočátku podtrhuje také droid K-2SO, svého druhu protipól ke komickému duu R2-D2 a 2-CPO, které dostává značný prostor vNové naději(a i v Rogue One se pro formu mihne). K-2SO je přeprogramovaný droid Impéria a nelidskostí svého vzhledu i uvažování dokáže být hrozivý, nakonec se však i jeho osobnost rozplizne do neškodné beztvarosti. Ve snímku jsou asi tak dva komické momenty, které by však bylo lepší vynechat, protože do jeho nálady vůbec nezapadají. Stejně tak telekinetické extempore Dartha Vadera nijak zásadně neutuží vnitřní vazbu Rogue One na původní ságu a působí jen jako snaživý ornament.
Rogue One: Star Wars Story je přehlídka vedlejších hrdinů, kteří se srdnatě, ale marně snaží ve vymezeném čase nějak výrazněji zaujmout. Zbude po nich zase jen ta krátká věta na počátku Epizody IV – Nové naděje.


description: Pět let od úmrtí bývalého prezidenta Václava Havla připomněla v neděli dopoledne, o čtvrté adventní neděli, v katedrále svatého Víta na Pražském hradě zádušní mše. Sloužil ji pražský arcibiskup a kardinál Dominik Duka. Přítomným věřícím, politikům i Havlově rodině řekl, že Havel zasvětil svůj život záchraně a obnově české svobody.

title: Havel zasvětil život záchraně naší svobody, řekl Duka při mši

maintext:
Usiloval o suverenitu národa, vládu racionality, tolerance a úcty k druhému, neznal nenávist a závist, uvedl Duka. Právě dnes uplynulo pět let od Havlovy smrti. Na závěr mše zazněla státní hymna.
„Láska a pravda zvítězí nad lží a nenávistí, to není fráze. To jsou slova, která převzal z Ježíšova poselství, poselství svatého Pavla, svatého Cyrila a Metoděje, svatého Václava a chcete-li od mistra Jana Husa či Jiřího z Poděbrad,“ uvedl Duka. Nad sídlem hlavy státu je také vztyčil první československý prezident Tomáš Garrigue Masaryk, poznamenal.
Připomeňte si, jak na Václava Havla vzpomínaly slavné osobnosti k příležitosti jeho nedožitých 80. narozenin:
„Nebyli bychom následovníky Václava Havla, kdybychom nenáviděli a pomlouvali své protivníky. Nepřineseme žádnou nápravu, kdybychom heslo roku 89 zesměšňovali a snažili se hledat chyby a selhání u toho, který nám otevřel dveře svobody a důstojnosti, který získal našemu národu po tolika létech úpadku celosvětový respekt,“ zdůraznil Duka.
Připomněl, že by se letos Havel dožil 80 let, v roce jubilejního 700. výročí narození Karla IV, který je nazýván největším Čechem a jehož křestní jméno je také Václav. Nezavazuje nás to, zeptal se Duka.
VIDEO: Zádušní mše za Havla poprvé z katedrály sv. Víta Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
Čechy poprosil o to, aby milovali pravdu a slavili Vánoce jako čeleď svatého Václava, který je podle tradice jejich věčným vládcem. Věřící se při mši také modlili za národy podmaněné totalitními a islamistickými režimy.
První český prezident zemřel v neděli 18. prosince 2011 ve věku 75 let ve svém oblíbeném venkovském domě na Hrádečku na Trutnovsku.
V přímém přenosu České televize na jeho poslední chvíle vzpomínala i řádová sestra boromejka Angelika Pintířová, která jej na Hrádečku do posledních dnů ošetřovala. Havel byl podle ní velice otevřeným člověkem, jednal stejně tak s ministrem, dalajlamou, kardinálem, jako s trutnovským Romem nebo uvaděčkou v kině. Nikdy si na nic nehrál a vždy byl pořád sám sebou, přestože kolem něj byly kamery, řekla.
Na prezidenta Havla, který zemřel právě před pěti lety, budou dnes moci lidé zavzpomínat na několika akcích v hlavním městě i jinde. V Praze se uskuteční také čtení z jeho her a večerní pochod na Hrad. Politika a dramatika připomenou ale i krátké a ohrnuté kalhoty.


description: Na dálnici D1 na 21,5. kilometru ve směru na Brno u Mirošovic se v neděli před pátou hodinou ranní stala hromadná nehoda sedmnácti aut, která si vyžádala jednoho mrtvého. Další lidé jsou zranění těžce a středně těžce. Informovala o tom mluvčí policie Markéta Johnová. Dopravu ve středních Čechách komplikuje ledovka.

title: Dálnici D1 u Mirošovic uzavřela hromadná nehoda. Na místě zasahuje vrtulník

maintext:
Středočeská policie žádá řidiče, aby kvůli ledovce vůbec nevyjížděli na silnice. Pokud někdo musí bezpodmínečně vyjet, má dbát maximální opatrnosti.
Před místem hromadné dopravní nehody na 21,5. kilometru se stalo několik dalších dopravních nehod. Jsou hlášeny i z okresních silnic především z benešovského regionu. Staly se i dvě nehody autobusů, které se obešly bez zranění.
Na místě zasahuje vrtulník záchranné služby, povolán byl i evakuační autobus.
V blízkém okolí se staly další dvě nehody. Na 19,5. kilometru ve směru na Brno se podle dopravního webu srazila dvě osobní auta s nákladním, tato nehoda se obešla bez zranění.
Na sjezdu z dálnice D1 na Mirošovice se také stala nehoda dvou osobních vozů s kamionem, podle informací policie je na místě minimálně jeden zraněný.
Dopravu ve Středočeském kraji v neděli ráno zkomplikovala ledovka, na mrznoucí déšť si řidiči musejí dát pozor na Pražském okruhu, na dálnici D1, v okresech Rakovník a Kladno. V ostatních okresech jsou hlášeny dešťové srážky, které kvůli teplotě pod nulou mohou namrzat.
Nehoda na Příbramsku
Dálnici D4 v neděli před 05:00 u obce Voznice na Příbramsku na 24. kilometru ve směru na Prahu uzavřela nehoda nákladního auta. Nehoda si podle webu policie vyžádala zranění. Dálnice je namrzlá.
Podle informací policie narazilo nákladní auto do svodidel. Objízdná trasa vede z exitu 24 na Voznici přes Novou Ves, Mníšek pod Brdy až k exitu 18, kde se řidiči vrátí na dálnici. Policie upozorňuje na to, že namrzlá je i objízdná trasa. Komplikace budou podle webu dopravních informací trvat nejméně do půl desáté dopoledne.


description: Kanadský rocker a písničkář Neil Young je jeden z největších workoholiků hudební scény. V samém závěru letošního roku vydává už druhé album s vročením 2016. Jmenuje se Peace Trail.

title: RECENZE: Neil Young proložil album muzikantskými fóry. Možná trochu zlomyslnými

maintext:
Od roku 1969, kdy Neil Young nastoupil na sólovou dráhu, uplynul jen málokterý rok, aby nevydal aspoň jednu desku. Svůj zájem rozprostíral od akustického folku po tvrdý rock s kapelou Crazy Horse, s mnoha úkroky stranou, ať už k blues, rockabilly, country, nebo experimentální hudbě. V posledních letech ale aktivitu ještě zvýšil na standard dvou dlouhohrajících novinek ročně (k čemuž musíme připočíst jeho osobní aktivitu při opulentním zpřístupňování vlastního archivu). Přitom stylový rozstřel je možná ještě širší než kdy předtím.
V roce 2012 se Young po letech sešel se zmíněnými Crazy Horse a natočili nejprve album coververzí amerických lidovek a pak dvojalbum vlastního Youngova materiálu. V roce 2014 rozšířil Young svoji diskografii jednak o sólové akustické album A Letter Home, na němž smekl klobouk nejen před prastarými nahrávacími technikami, ale obsahově i před svými písničkářskými kolegy, jednak o experiment s orchestrálními aranžmá na albu Storytone.
Neutuchající pokusnictví
Letošní rok patří také k oněm „dvojalbovým“. V létě vyšlo dvojalbum Earth, živá nahrávka koncertů s kapelou Promise Of The Real, vedenou syny Youngova kolegy Willieho Nelsona, s níž natočil o rok dříve studiové album The Monsanto Years. Neil Young ovšem lehce kontroverzní album „vytunil“ tím, že do živých nahrávek vmíchal přírodní zvuky – od šumění deště po kdákání slepic.
A nyní tedy Peace Trail, novinka, vydaná v pátek, opět úplně jiná než kterékoli Youngovo album z posledních let. Písničkář tentokrát zvolil akusticko-elektrický mix a ke spolupráci přizval jen dva muzikanty: slavného bubeníka Jima Keltnera a neméně zkušeného baskytaristu Paula Bushnella. V podstatě se jedná o folkrockové album, byť i na něm najdeme to, co se táhne vlastně celou Youngovou tvorbou: neustálé hledání, pokusnictví, snahu o překvapování a možná i jistou formu zlomyslnosti, s níž nedovolí ani tomu největšímu fanouškovi „usnout“.
Na první dojem, jakoby zdálky, se může zdát, že Peace Trail je album jaksi nehybné, velmi klidné, jdoucí tomu nejkonzervativnějšímu posluchači po srsti. Ale stačí se zaposlouchat, a dojdeme k názoru, že se jedná naopak o jednu z nejzvláštnějších desek Neila Younga vůbec – a že je z čeho vybírat a s čím srovnávat.
Základ písní tvoří většinou zcela prostorově, syrově a až jaksi „nehotově“ sejmutý zvuk základního tria, tedy bicích, baskytary a akustické kytary. K tomu jsou ovšem většinou metodou playbackových dohrávek přidány další hlasy, zvuky, nástroje – všechno v podání samotného leadera, takže třeba v písních Peace Trail nebo My Pledge slyšíme na sobě navrstvený celý sbor Neilů Youngů, respektive duet Younga s Youngem. To sice není nic až tak šokantního, ale že bychom se s tím v současné hudbě setkávali na každém kroku, to tedy rozhodně ne.
Neil Young
Mezi zvuky, které k základní kostře v některých písních přibývají (třeba Can’t Stop Workin’, Texas Rangers či Terrorist Suicide Hang Gliders), jsou vpády foukací harmoniky. Ta je elektronickými efekty tak brutálně zkreslena a zdeformována a v kontextu s jinak akustickým prostředím té které nahrávky působí natolik výrazně, že je vlastně dominantním zvukem celého alba, přestože se neobjevuje zdaleka ve všech skladbách.
Kmotr práce s elektronikou Velmi oživujícím dojmem pak působí, když kromě akustické kytary, která občas „halabala“ stylem zahrání připomíná spíš demonahrávku, což je ale patrně záměr (celé album natočil Young s kolegy za pouhé čtyři dny a zřejmě spíš chtěli zachytit ducha okamžiku vzniku hudby než perfekcionalisticky vybrousit každý tón), zazní také elektrická kytara. Neboli ikonický Youngův nástroj a důvod, proč je vlastně dodnes tolik ctěn i rockovou generací svých potenciálních vnuků. Je to případ třeba hned úvodní skladby Peace Trail, která působí nejproaranžovaněji a jaksi „nejhotověji“.
Letití fanoušci Neila Younga budou možná za nebetyčnou drzost považovat použití vokodéru v závěrečné písni My New Robot – elektronický „deformátor“ hlasu použil na dvou albech v 80. letech. Tehdy naprosto propadla u kritiky i posluchačů, nicméně následující generace je pro sebe objevila a Younga právem považovala za jednoho z kmotrů práce s elektronikou.
Zkreslená elektrická kytara a jiné legrácky
Kuriozitou (anebo další youngovskou zlomyslností?) pak je, že zatímco třeba song Texas Rangers, stojící na zvláštním groovu, který bychomsi dovedli v jiném „ošacení“ představit třeba v repertoáru nějaké novovlnné kapely, je hrán akusticky, naopak vysloveně countryovou Glass Accident táhne typicky youngovsky zkreslená elektrická kytara. Ne, tenhle člověk to svým posluchačům neusnadňuje.
Jedna věc ovšem jsou aranžérské legrácky, jimiž je album Peace Trail doslova prošpikováno (a díky nimž rozhodně stojí za doporučení i poslech), a věc druhá pak samotné písničky. Pokud – když mluvíme o de facto akustickém Youngovi – chce někdo mezi oněmi deseti novými songy hledat nové Heart of Gold, bude rozhodně zklamán. Young v písničkách pokračuje ve svém aktivismu, to k němu patří naprosto neodmyslitelně, ale hudebně často dost neinvenčně. Zajímavé melodické nápady lze najít u titulní písně nebo u My Pledge, snad ještě v Indian Givers nebo Show Me, ale v ostatních písních se vlastně musíme spokojit s oněmi aranžérskými fóry, abychom se měli čeho chytit. Což je u vyzrálé autorské osobnosti kalibru Neila Younga přece jen trochu málo.


description: Krymská, náplavka na Rašínově nábřeží či Letná jsou místa, která ožila díky nadšení pražských aktivistů. Nyní se lidé setkávají i v podzemí hlavního města a zaplňují ho kulturním programem. Někdejší Dům uměleckého průmyslu hostí desítky tisíc knih i osobnosti, kterým se v životě něco nepovedlo.

title: Retrovečery smolařů v pražském podzemí.

maintext:
Mezi prodejnou obuvi na pražské Národní třídě a obchodním centrem Quadrio visí na vratech slepé pasáže papír s nápisem DUP36. „DUP je zkratka Domu uměleckého průmyslu, který tu původně sídlil,“ vysvětluje Tomáš Studeník název dnes multifunkčního prostoru.
Oprýskané betonové zdi vyplňují police s přibližně 30 tisíci knihami. Denně jich tu prodají kolem jednoho tisíce. Ve spodní části se nachází prodejna nábytku z první republiky i socialismu. Večer se zde až pro 200 lidí pořádají besedy, konference, kurzy a vystoupení vázaná na literaturu, ale i reklamu nebo design, charitativní akce, křest knih a cédéček nebo komorní koncerty.
„Budeme tu mít výstavu studentských prací AVU, chystáme projekce filmů. DUP36 je také dispozici všem, kteří mají nějaký nápad, co tu podniknout,“ doplňuje výčet kulturních zážitků Studeník.
Bez velkého pohodlí
Spolu s kamarádem antikvářem Jakubem Cortésem vede od září místní retroobchod a pořádá různé akce ve velmi provizorním stylu. „Chceme, aby se sem dostalo maximum zajímavých, ideálně alternativních projektů. Nejedná se ale o profesionální prostor, v němž by bylo možné pořádat divadelní představení s veškerou technikou,“ popisuje limity prostoru Studeník.
Samotná stavba postavená v roce 1937 dnes působí velmi omšele. Přesto byla ve své době ukázkou české moderny a velmi revolučním počinem. Dům disponoval proskleným průčelím, odsouvací vnitřní střechou, atriem, výborně řešenou vzduchotechnikou i kotelnou. „Spoustu technických fíglů, které už samozřejmě po osmdesáti letech nejsou aktuální,“ doplňuje Studeník. „Dnes chceme podzemní prostor vrátit k původnímu DUP, propojit umění s průmyslem.“
Podzemní prostor láká všechny generace. V knížkách za pětikorunu listují studenti i starší lidé. „Myslím si, že je to tu vhodné pro lidi, kteří nepotřebují moc pohodlí. Občas je tu zima, někdy se musí vystát fronta na záchod. Na druhou stranu to umožňuje větší nesvázanost a dělání všeho možného,“ popisuje Studeník.
Nejistá budoucnost
První událostí organizovanou v DUP36 byla Fuckup Night. Původně mexický formát převzal Tomáš Studeník, který od roku 2014 uspořádal 12 večerů na téma lidských neúspěchů.
„Vždy vybereme pět vystupujících z různých oborů. Ti následně mluví o tom, co se jim nepovedlo, ostatní jim pokládají dotazy,“ popisuje pravidla akce Studeník.
Blížící se 13. ročník, pořádaný v polovině prosince, je již vyprodaný. „Lidi si evidentně rádi poslechnou příběhy nezdarů ostatních lidí. Je to lepší než koukat doma na televizi nebo jít na jinou akci, kde někdo vypráví, jak je dobrý.“
Se svými životními fiasky a zmařenými pracovními plány se návštěvníkům Fuckup Nights svěřilo již 86 osobností. Mezi ně patří například podnikatel Tomáš Čupr, zakladatel serverů Dáme jídlo, Rohlík a Slevomat, miliardář Karel Janeček nebo šéf projektu služby Liftago Juraj Atlas.
Ačkoli prostor i program DUP36 láká mnoho návštěvníků, budoucnost místa je nejistá. „Zvažujeme zavést v příštím roce systém patronů nebo oslovení firem, které by přispěly na chod celého prostoru. Jednoduše, chceme vytvořit okruh nakloněných lidí. Dále bychom to tu chtěli rozšířit. Pracujeme na stavebních úpravách,“ plánuje Studeník.
Spolu s Jakubem Cortésem ale mají podzemí pod Národní třídou pronajaté jen na dva roky. „Je tu tedy možnost, že nějaký člověk z toho udělá hotel. V ideálním případě se to tu zrekonstruuje, vrátíme se a vybudujeme prostor vyhovující všem standardům, s profesionální technikou. Na druhou stranu, v tom punkovém stylu to má něco do sebe.“


description: Přemýšlel jsem, zda tento prostor nevyužít k nějakému komentáři ohledně EET, zavírání obchodů o svátcích nebo kouření v restauracích, ale přijde mi, že nyní je spíše čas, který si zaslouží vážná témata nechat stranou a raději si užívat klid a pohodu. A dobré jídlo! Mnoho dobrého jídla.

title: PUNČOCHÁŘ: Topinamburový či salát z pečené řepy. Vykašlete se letos na majonézu

maintext:
Hodně lidí se čím dál více přiklání ke zdravé výživě a při představě cukroví, smaženého kapra a všech těch další vánočních dobrot si možná říkají, že by chtěli maličko odlehčit. A tak jsem se rozhodl vám poodhalit několik nápadů a receptů ze své kuchyně, které nahradí sice famózní, ale pro mnohé kaloricky nepřijatelný bramborový salát. Jak jsem již psal v minulé glose, já jsem tradice sama, takže já se svého bramborového salátu s domácí majonézou a smaženého kapra vzdávat nehodlám, ale rozumím, že někdo je striktní a umí se držet, nebo že někomu klasický bramborový salát ani nechutná.
Čočkový salát
Zdálo by se, že jde spíše o salát na prvního ledna, ostatně připravit ho můžete i na Nový rok, ale věřte, že čočka se výborně hodí i ke kaprovi. Určitě je třeba použít co nejkvalitnější čočku, já používám čočku beluga, která je tmavá a vaří se al dente. Do čočky zamíchejte kvalitní olivový olej, dobrý vinný ocet a čerstvé nasekané bylinky a přidejte cibulku, řapíkatý celer, sušená rajčata a na zjemnění lžíci zakysané smetany a máte fantastický salát. Jen doporučuji nechat rozležet přes noc, ať se chutě krásně propojí.
Vídeňský salát
Milujete brambory, ale majonézu raději necháváte jiným. Zkuste si připravit skvělý vídeňský salát! Stačí uvařit brambory ve slupce a ještě teplé oloupat a nakrájet na jemné kroužky. Vezměte cibulku, také nakrájejte na kroužky, osolte ji a pořádně ji promněte, aby cibule pustila šťávu. V hrnci svařte vývar s petrželkou a octem a zredukujte. Nakonec vše dejte do mísy, přidejte hořčici, zakápněte olivovým olejem a promíchejte. Salát servírujte ještě vlažný.
Jan Punčochář Jan Punčochář se vyučil se v hotelu Ambassador a hned po škole pracoval v několika vyhlášených pražských restauracích. Deset let byl šefkuchařem v restauraci Le Terroir, nyní působí jako šéfkuchař v Grand Cru.
Topinamburový salát
Chcete něco netradičního? Připravte si topinamburový salát s artyčoky. Nakrájené topinambury opečte na olivovém oleji, artyčoky oloupejte, uvařte, nakrájejte a také orestujte. Vše vložte do jedné mísy, přidejte šťávu a kůru z citronu, kapary a nakrájené ančovičky. Těsně před podáváním do salátu ještě zamíchejte polníček.
Salát z pečené řepy
Řepa je bezesporu hodně populární surovina, ale většinou se omezujeme na konzumaci té červené. A to je škoda. Vezměte několik druhů řepy, na plech položte alobal, posypte hrubou solí na ni vložte řepy. Doplňte rozmarýnem a tymiánem, zakápněte olivovým olejem a pečte než jsou řepy měkké asi 50 minut na 140 stupňů. Po upečení nechte řepy vychladnout, nakrájejte a ochuťte malinovým octem, olivovým olejem, přidejte nakrájenou šalotku a bulgur nebo quinou.
A ještě jedna rada závěrem – sice není úplně tak k salátům, ale spíše ke smažené rybě. Zkuste si místo klasické strouhanky připravit strouhanku z čerstvých rohlíků a přidejte do ní malý stroužek česneku, citronovou kůru a bylinky jako petržel a pažitku. Uvidíte, jak vám taková strouhanka krásně provoní kuchyň a navodí tu pravou vánoční atmosféru. Užijte si svátky v klidu a pohodě s parádním jídlem a nějakým pěkným mokem k tomu.


description: Edward Luce se ve Financial Times zabývá otázkou, proč se trhy radují z vítězství Donalda Trumpa. Je to jednoduché: místo obchodních válek a masových deportací Mexičanů vidí trhy snižování daní, deregulace a velké zvyšování výdajů.

title: MACHÁČEK: Osobností roku nemá být Trump, ale Putin


authors: Bývalý Vicehejtman Kouda Si Byl Pro Obvinění O Víkendu

authors: Cílem Skupiny Bylo Paraziticky Participovat Na Dotacích

description: V kauze údajných machinací s dotacemi v ROP Severozápad zbývá obvinit posledního z celkem 24 lidí, kteří v případu figurují. Je jím bývalý boss severočeské ODS Alexandr Novák, podle svého advokáta je v pracovně v USA. Vrátit by se prý mohl do konce roku. Uplynulou sobotu si zatím jako poslední vyslechl obvinění někdejší ústecký vicehejtman Pavel Kouda, který byl v době spuštění zatýkání počátkem minulého týdne také v zahraničí.

title: Exsenátor Novák v kauze ROP pro obvinění nespěchá, v USA zůstane do konce roku

maintext:
„Když jsem byl předminulé úterý na policii, vyšetřovatelé se mě ptali, kdy se můj klient vrátí. Řekl jsem jim, že je schopen se vrátit do konce roku. A pokud by bylo urgentně potřeba, tak přijede kolem 21. prosince,“ sdělil serveru Lidovky.cz Novákův právní zástupce Michael Kis. Podle něj policie na tuto nabídku nereagovala, Novák tedy dál v klidu pobývá v Americe. „Kdyby řekla, ať přijede, tak přijede, je to jednoduché. Ale policie se nevyjádřila, tak podle toho se můj klient k tomu i staví,“ dodal Kis.
Proč kriminalisté netrvali na co nejdřívějším Novákově návratu do České republiky, není jasné. Dozorující žalobce Tomáš Minx z Vrchního státního zastupitelství v Praze se omezil na stručné vyjádření. „Mohu potvrdit jen to, že z celkového počtu 24 osob bylo sděleno obvinění 23 osobám. Další zprávy s ohledem na probíhající trestní řízení a zachování jeho účelu vám poskytnout nemohu,“ vysvětlil serveru Lidovky.cz státní zástupce Minx.
Termín Novákova návratu by ale neměl být předmětem dohadování jeho advokáta s policií. Bývalý vlivný člen ODS o plánovaném stíhání ze strany policie ví, sám by se tak měl co nejdříve dostavit a být vyšetřovatelům k dispozici. A platí tedy, že do Česka přijede hned po Novém roce? „To bylo v úterý minulý týden. Co se mu zrodí v hlavě dneska, to nevím,“ poznamenal advokát Kis.
Výhýbá se Novák vyšetřování? Proč by to dělal, namítá jeho advokát
Na první pohled laxní přístup policie k Novákovi budí rozpaky o to víc, že exsenátor za ODS byl podle kriminalistů vedle jiného bývalého zákulisního hráče ODS Daniela Ježka hlavou celé skupiny. Ježek už přitom kvůli ovlivňování svědků sedí ve vazbě. „Kdybych se dostal do situace, že mám usnesení doručeno celé skupině kromě jednoho, tak bych se hodně snažil, abych to doručil i poslednímu,“ uvažuje senátor a někdejší vyšetřovatel hospodářských kauz Václav Láska, jemuž server Lidovky.cz případ popsal.
Podle Lásky by právě kvůli vazbě policie měla konat co nejrychleji, aby maximálně šetřila Ježkova práva. „Když je někdo ve vazbě, je povinností dělat úkony a vyslechnout svědky co nejrychleji,“ upozorňuje bývalý vyšetřovatel. Současně ale připouští, že termín avizovaného návratu Nováka je akceptovatelný. Protože exsenátor údajně představoval vedle Ježka klíčovou postavu skupiny, i v jeho případě by po návratu do země mohla být podle Lásky hrozba vazby kvůli svědkům ve hře.
Nesnaží se tak nakonec Novák setrvat v Americe, aby se policejní cele a vyšetřování vyhnul? „Samozřejmě, že se nebude snažit mařit vyšetřování. Proč by to dělal,“ podotkl však advokát Kis. „Je tam pracovně, řekl jsem to i policistům,“ dodal. Novák se v USA už několik let zabývá byznysem s realitami, obchodním aktivitám se věnuje především na Floridě, kde si rovněž koupil dům.
Bývalý vicehejtman Kouda si byl pro obvinění o víkendu
Na rozdíl od Nováka už má obvinění v ruce někdejší vicehejtman Ústeckého kraje Pavel Kouda (dříve ČSSD), který byl pro změnu minulý týden na dovolené v Itálii. Ale hned po návratu se uplynulou sobotu přihlásil na expozituře Národní centrály proti organizovanému zločinu (NCOZ) v Teplicích.
Pavel Kouda (dříve ČSSD) býval náměstkem hejtmanky Ústeckého kraje Jany Vaňhové.
„Můj klient si v sobotu převzal usnesení o zahájení trestního stíhání. Protože s jeho obsahem nesouhlasí, podali jsme do protokolu stížnost, kterou odůvodníme v následujících dnech,“ sdělil serveru Lidovky.cz Koudův právní zástupce Vencislav Sabotinov.
Kriminalisté z NCOZ rozhodli o stíhání skupiny předminulé pondělí, o den později rozjeli zatýkání. V kauze jde podle vyšetřovatelů o rozsáhlé manipulace s evropskými penězi v dotačním programu ROP Severozápad, k němuž mělo docházet mezi lety 2008 až 2011. Účelovým hodnocením žádostí o dotace mělo projít na 530 projektů, škoda se podle kriminalistů vyšplhala na 13,9 miliardy korun.
Cílem skupiny bylo paraziticky participovat na dotacích, píše policie
„Policejní orgán je přesvědčen o tom, že každý z obviněných se různým způsobem a různou měrou podílel na protiprávním činnosti skupiny, kterou založili Alexandr Novák a Daniel společně s vybranými významnými regionálními politiky ČSSD s cílem paraziticky participovat na finančních prostředcích poskytovaných z fondů EU spolu s osobami z politicko-podnikatelského prostředí,“ stojí v usnesení, s nímž se server Lidovky.cz seznámil.
Skupinou se linou obvinění z poškození finančních zájmů zájmů Evropské unie, účast na organizované zločinecké skupině, zneužití pravomoci úřední osoby, podplácení či sjednání výhody při zadání veřejné zakázky.
Nejvýraznějšími postavami skupiny jsou bývalá ústecká hejtmana Jana Vaňhová (ČSSD), někdejší členové celostátního vedení sociálních demokratů Jakub Pánik a Petr Navrátil, vysoký úředník na ministerstvu průmyslu a obchodu a exprimátor mostu Vladimír Bártl (ODS) či někdejší předseda severočeské ODS a současně ředitel největšího zdravotnického zařízení v Ústeckém kraji Petr Fiala (ODS).


description: Výstava s názvem „You Say You Want a Revolution?“ Records and Rebels 1966 -1970”, kterou připravilo londýnské Victoria & Albert Museum přibližuje revoluční dobu konce šedesátých let, která znamenala i revoluci v umění, designu a hudbě. Unikátní audiovizuální výstava zkoumá tuto dobu z mnoha úhlů a ukazuje, jak se společenské změny a kultura ovlivňovaly a spojovaly.

title: Museum v Londýně představuje revoluční léta šedesátá

maintext:
Revoluce se projevovala v podstatě ve všech směrech, v politice - boji proti válkám a establishmentu, v boji za občanská práva a práva menšin, ale zároveň s rostoucím bohatstvím západní společnosti nastala revoluce i v konzumu.
Touha po lepším světě
„Zachycujeme toto období šedesátých let jako moment, kdy lidé, a obzvláště mladí lidé napříč společností v Británii, Americe, ale i mnoha zemích Evropy procházeli sérií radikálních změn a představovali si lepší život, lepší svět, než ten, který dosud zažili, řekla kurátorka výstavy Victoria Broackers.
Výstava je uspořádána v několika sekcích, z nichž každá představuje samostatnou revoluci v rámci určitého prostředí. Začíná zpodobněním Carnaby Street v Londýně jako symbolu změn doby, kdy Londýn zažil raketový vzestup jako centrum kultury, módy, hudby i fotografie. Prosperující módní scéna s novými butiky na Carnaby Street a King ́s Road zaměřená na mladou generaci je představená například minišaty Biba nebo minisukní od Mary Quant.
Kostýmy navržené pro Micka Jaggera a Sandy Shaw zdůrazňují význam populární hudby během této doby a písně od The Kinks nebo Beach Boys poskytují patřičný zvukový doprovod. Mladistvý vzhled Londýna byl ztělesněný také hubenou modelkou Twiggy, jejíž portrét a modely šatů od Cecil Beaton ukazují její slávu a vliv. Obzvláště se dařilo v té době i fotografickým ateliérům, které zvěčňovaly hvězdy jako Michaela Caina nebo Rolling Stones, a nemohou chybět scény z ikonického filmu Zvětšenina (Blow Up) z roku 1966.
Psychedelie a demonstrace
Výstava se zaměřuje také na kluby a kulturu jdoucí mimo mainstream a zkoumá formy experimentování a alternativní životní styl doprovázený často psychedelickými drogami. Připomíná především londýnský klub UFO, experimentální místo, kde se kombinovala živá hudba se světelnými show a avantgardním filmem a které bylo domovskou scénou pro skupinu Pink Floyd. Vystaveny jsou práce nejvýznamnějších grafických designérů té doby, jejichž psychedelická tvorba byla ovlivněna grafikou secese, což dokládá plakát od Alfonse Muchy. Bezprecedentní vliv Beatles je představen prostřednictvím přelomového alba Sgt Pepper’s Lonely Hearts Club Band, které vyšlo v červnu 1967.
Studentské nepokoje v Paříži, protesty proti válce ve Vietnamu a jiná hnutí ukazuje formou filmových záběrů, fotografií a protestních plakátů jiná část výstavy zaměřená na období společenského neklidu a střetu mladých lidí s politikou, která vedla k demonstracím na mnoha místech světa. Vystaven je zde například i plakát Joe Tilsona věnovaný Janu Palachovi.
Světové výstavy a přistání na Měsíci
Konec šedesátých let představoval ale také revoluci v konzumu živenou rychlým nárůstem osobního bohatství a doprovázenou příchodem kreditní karty. Světové výstavy Montreal 1967 a Osaka 1970 nabídly pohledy na spotřebitelskou budoucnost a přivítaly desítky milionů návštěvníků na obrovskou přehlídku designových a technologických produktů. Pavilon USA na Expo 67 od Buckminstera Fullera (Geodesic Dome) představil futuristické architektonické vize.
Je zde také ale zmíněn úspěch pavilonu tehdejšího Československa a zvláště proslulý Kinoautomat jako vůbec první interaktivní kino na světě. Toto období dokumentuje i móda od Olivera Goldsmithe a Pierra Cardina nebo nábytek od Aero Aarnia a Olivera Mourgue. Ukazuje se ale i růst vlivu televize jako zpravodajského media, které dokáže v přímém přenosu přiblížit jak válku ve Vietnamu, tak i přistání Apolla na Měsíci. K vidění je i kus měsíčního kamene zapůjčeného z NASA.
Woodstock a Google v papírové podobě
Gigantické hudební festivaly potom symbolizovaly revoluci ve shromažďování. Rekordní davy se setkávaly, aby poslouchaly hudbu, často vedeny utopickou vizí žít společně v harmonii s přírodou. Tuto část výstavy ilustrují velkoplošné záběry z festivalů jako byl Woodstock, na který přišlo v roce 1969 více než 400 tisíc lidí. Jsou zde zobrazeny nejen nástroje (například kytara Jimiho Hendrixe), kostýmy, ale také pozadí těchto obrovských akcí včetně smluv, cateringu apod.
Alternativní komunity na západním pobřeží USA byly místem zrodu revoluce v komunikaci. Tyto komunity v Kalifornii i jinde byly založeny na psychedelickém rocku, sexuální svobodě, odmítnutí institucí a filozofii návratu k přírodě. Žily paralelně s jiným druhem alternativní komunity – počítačových průkopníků. Obě skupiny věřily, že sdílení znalostí bude základem pro lepší svět. Tuto snahu vystihuje časopis Whole Earth Catalog, který vydával Stewart Brand a o kterém později Steve Jobs prohlásil, že je to „Google v papírové podobě“.
Výstava také ukazuje na začátek snah o environmentalismus, který začal na konci šedesátých let, a dokládá ho plakátem na první Earth Day, který vytvořil Robert Rauschenberg a který je prezentován vedle psychedelického plakátu Save Earth Now.
Výstava „You Say You Want a Revolution? Records and Rebels 1966 – 1970,“ kterou návštěvník celou projde se sluchátky na uších, ho svojí komplexností a propracovaností do detailu, unikátními exponáty i hudebním doprovodem naprosto strhne a vtáhne do doby, která významným způsobem ovlivnila následující období a směřování kultury a designu. Výstava vybízí ale také k zamyšlení, jak ideály šedesátých let tvarují dnešek. Možná i motivuje k znovuobjevení optimismu a snah představit si lepší zítřek, jakkoliv se to v dnešní době zdá obtížné. Výstava potrvá do 26. února 2017.


description: Ve chvíli, kdy dostanete v restauraci do ruky jídelní lístek, automaticky vyhodnotíte, na co z nabídky máte největší chuť, kolik máte zrovna peněz v peněžence, a podle toho objednáte. Zkuste ale zvážit i jiný model rozhodovacího procesu. Vyždímejte ve stravovacích zařízeních maximum z poměru cena/výkon/zážitek. A jiná jídla si uvařte raději doma. Poskytnu vám na to návod k obsluze.

title: Knedlíky, bramboráky i lilek. Co si rozhodně nedávat v restauraci?

maintext:
V restauraci si třeba zásadně nedávám bramborové knedlíky. I přesto, že výjimka potvrzuje pravidlo, v naprosté většině případů bývají tuhé, často oschlé, ohřívané v mikrovlnce a rozhodně si na nich nepochutnám. Jednou za čas si proto doma raději dám tu práci sama.
Dalšími příklady toho, co raději neriskovat, jsou třeba bramboráky. Zpravidla smažené ve friťáku na vyjetém oleji a navíc z mraženého polotovaru. Riskantními se ukázaly být i opékané brambory. Lenost některých kuchařů zaslepila jejich svědomí a bez pardonu je zaměňují na talíři za smažené kupované a mražené americké brambory.
Obezřetní byste měli být i v případě lilku. Až příliš často jsem ho obdržela uvnitř ještě nazelenalý a křupavý, tudíž nedodělaný. Zvláštní skupinou jsou suroviny, na které se zpravidla velmi těšíte, jste na ně nalákáni, ale v praxi jich objevíte na talíři prachbídně málo. Jde třeba o lesní houby v polévce, artyčoky na pizze, avokádo v salátu, nebo krevety v předkrmu. Nechci ale aby to vypadalo, že vás chci od návštěvy restaurace odradit, sama tu trávím coby host více času než je záhodno.
Opačným příkladem jsou ústřice. Doma se do nich dostat speciálním nožem sice není nemožná, ale o velkém nebezpečí se tu rozhodně dá hovořit. Celá konzumace si pro exkluzivitu suroviny přeci jen žádá i určitou úroveň prezentace třeba na ledové tříšti a podobně. Je to obřad a domácí prostředí to nedokáže stoprocentně poskytnout. Stejně tak jako většina dalších luxusních plodů moře.
Veronika koko Kokešová Foodblogerka a moderátorka pražského rádia Expres FM Veronika Kokešová se na půl roku vzdala psaní o jídle i kulinářských pořadů pro internetovou televizi Stream.cz, aby se zasoustředila na vlastní byznys. Celá věc je ale stále spojena s jídlem a natáčením videí. Začíná to horkými vývary do kelímku, pokračuje zavařovanými ve sklenicích a z nich nabízí originální street-foodové verze tradičních českých pokrmů, které prodává na trzích a festivalech. Příběh se odehrává v reálném čase, takže můžete vše i na nahlášených místech ochutnat a převzít osobně z jejích rukou.
Humra jsem doma vařila pouze jedinkrát a hned v tu chvíli jsem věděla, že také naposledy. Ostatně je o tom na internetu i legendární video. Pravidlo číslo jedna, nedávat mu jméno, jsem porušila. Franta byl po hlavě hozen živý do vroucí vody a přiklopen pokličkou. Další možností je usmrtit ho bodnutím do hlavy nebo rozpůlením zaživa. I na dobré slávky si raději zajdu do originální belgické restaurace než je doma čistit a třídit. U takových ingrediencí jde také o kvalitu a především čerstvost. Takže když už, dejte si je spíše v restauraci. V opravdu dobré restauraci, kde jste si kvalitou a čerstvostí ale jistí! To dvakrát podtrhávám.
Přihodím i opravdu dobrý burger nejen kvůli masu na grilu, ale i luxusní briošce. I taková je doma upečitelná a nebo dnes už i ke koupi v pekařstvích, ale alespoň v zimě, když negrilujete venku, je lepší se svěřit profíkům. Stejně tak můžeme mluvit o hovězím steaku. Pánev a trouba nebo ani kontaktní gril doma nenahradí takový, jaký za velké peníze pořídili do steakhousů s dřevěným uhlím a neskutečně vysokým žárem. Navíc tu špatně propečené maso můžete vrátit a chtít jiné. To doma nejde. Chcete-li si pořídit kvalitní uleželou flákotu, beztak za ní dáte v řeznictví několik set za porci.
Někteří lidé mají ale rádi specifickou úpravu pokrmu, kterou kuchaři (často i právem) považují za znehodnocení suroviny. U steaků je to propečení well done. Nevěřili byste, kolik toho kuchař nabrblá, když mu přijde taková objednávka. Samozřejmě můžeme namítat, že zákazník je jeho pán. Nicméně ze vzteku maso buď umučí do absurdna, abyste si své podrážky užili se vší parádou a nebo naopak nedbá požadavku a stejně vám tam pošle ještě dosti růžové. Znám to, moje maminka má ráda minutkové kvalitní hovězí, ale když si ho chce dát well done v restauraci, vždycky je s tím nějaký problém, diskuse, vracení a druhý pokus a podobně. Raději jí ho propeču pořádně, ale nezabiju úplně v pohodlí domova a bez debat.
Mohli bychom takto pokračovat dál. Nestihla jsem se zmínit o speciálních dietách či stravovacích návycích a omezeních, alergiích a podobně. Ale pokud vaříte rádi a s chutí, většina jídel se dá doma, i když třeba ve zjednodušené podobě, obstojně uvařit. O tom je i můj pořad MENU domů, který se na internet vrátil po roční pauze a začala tak další série videoreceptů, které převádí pokrmy ze zajímavých a luxusních restaurací do domácího prostředí.


description: Stačil jen jeden nebo dva centimetry čerstvě napadeného sněhu na vozovce a doprava v kanadském Montrealu v pondělí zkolabovala. Na jedné z ulic v centru města v sobě skončilo několik aut, dva autobusy, policejní hlídka a nakonec i posypové vozidlo. Incident vyvolal údiv tisíců lidí na sociálních sítích. Sněhová pokrývka totiž byla podle předpovědí očekávaná.

title: VIDEO: Kolaps kanadské dopravy kvůli troše sněhu. Srazily se autobusy, policie i rolba

maintext: City buses, police vehicle and salt truck collide on slippery roads in Montreal this morning. Submitted by Willem Shepherd. pic.twitter.com/1tXTnE37ew


description: Debbie Reynoldsová, legenda hollywoodského muzikálu a matka herečky Carrie Fisherové, zemřela ve věku 84 let. O pouhý jeden den tak přežila svou dceru. Fanoušci i významné světové osobnosti začali bezprostředně reagovat na tuto ztrátu a prostřednictvím internetu uveřejňují kondolence.

title: Průkopnice a hrdinka Debbie Reynoldsová. Internet reaguje na smrt oblíbené herečky

maintext: This is beautiful. Debbie and Carrie singing in the rain. May the force be with with you both. #RIPCarrie #ripDebbie #RipDebbieAndCarrie https://t.co/gVB10Q8QqX


description: Alenka Doláková. Holčička z Brna, co před premiérou brutálně náročného monologického představení v Divadle v Celetné, kde s dvěma hráči nesleze dvě hodiny z jeviště, říká o kolezích: “Jsou vážně skvělí,” uculuje se jak čtrnáctiletá studentka konzervatoře, co v představení bezeslovně přinese psaní, olympiádu skromnosti pak završí dvojitou vodkou jako útěchu za to, že ona jediná je jistě úplně příšerná. Když jde do Dobrého rána mluvit sama za sebe, zhroutí se.

title: Zrzka v Hollywoodu: Mé americké sebevědomé já vs. české ubohé já s 12 vodkami na žal

maintext:
Když vidí poprvý Chýlkovou a Svěráka, ještě dva dny hyperventiluje. Když nezaplatí složenku, jde se za trest schválně bouchnout o roh a píše do dětského divadla v Brně, že moc děkuje za nabídku role Křečka, ale s těžkým srdcem odmítá. Co když to byla moje životní šance? Jdu to zajíst třema tabulkama čokolády, brečet, že su tlustá a randit s dalším klukem, co mě podvádí.
EL. EJ. NA . Tak mi říkaj v Jú Es Ej. Nebo taky Elena, Alina, Allana, Eileen, Helena, a vůbec. Záleží, kdo zrovna dělá ve Starbucksu. Elejna vykračuje ze svého apartmá v upnutých legínách na cvičení. Její každodenní euforie z dance fitness jí činní Bohyní Veškerejch Elesťáků Světa. Má dokonce tričko odhalující bříško a gayové ze čtvrti na ni volaj: “Nice abs, honey!” (doslovný překlad: “Krásný břišáky, Medíku”)
Elejně vlajou vlasy. Elejna si sice zatím zahrála v pár americkejch šort filmech, v divadle pro padesát lidí a jinak učí tanec a dělá jakoukoliv práci, co se namane. Elejna ale ví, že ta velká role je stoprocentně na cestě. A jestli není, tak se minimálně může chovat jako že už jí dávno má. Fejk it until jú mejk it! Elena si píše scénáře a točí filmy. Dopadá to katastroficky. Elejně je to ale fuk, páč má z toho procesu radost. Elejna chodí na nekonečný pracovní schůzky a vyjmenovává všechny jazyky, co umí, i když už je možná dávno neumí. Elena zpívá. Elena pořádá bohatýrské večírky. Elejna září.
Do Prahy přiletí Elejna. Nejdřív jí někdo řekne, že fotky břišáků na sociálních sítích jsou dost laciný, pak jí módní redaktor Elle na večírku ve Varech řekne, že vypadá jako kurva, načež první holka na tom samém večírku prohlásí, že Elejna vůbec neumí psát, ale je to i tak mírně zábavný. Načež si Elejna uvědomí, že sice v hlavě (a možná i ve třetím kole castingu) je sice krůček od hollywoodského pozlátka a hereckého nebe, ve Varech ovšem nemá jedinej film.
Snad jen ten s dvěma větama, což je snad ještě trapnější, než kdyby neměla žádnej. Elejna najednou přemýšlí, proč nešla do angažmá do Jihlavy a odmítla Křečka. Následně se ocitá na castingu, kde se červená jako když šla poprvé do Sama doma a brečela tři dny, že je na kameru hnusná. „Myslím, že můj všeobecný neúspěch zapřičiňuje, že jsem na herečku příliš inteligentní,” říká si na útěchu před tím, na co se v zrcadle ani nemůže podívat. Tak tohle už není Elejna. Tohle je stará dobrá kravka Alenka Doláková.
Elejská Elena pije fresh džusy, tři litry vody denně, miluje saláty a kouření jí příjde odporný: “Na to su příliš božsky nádherná, a tak bych rozhodně neměla brzo umírat.”
Alena Doláková Narodila se ve Vyškově, dětství ale dětství strávila v Brně. Vystudovala činoherní herectví na JAMU, už za studií hostovala v Národním divadle v Brně. Po škole vystupovala čtyři měsíce v profesionálním divadle v Anglii. Od roku 2012 je členkou souboru Kašpar, který působí v pražském Divadle v Celetné. Zahrála si v seriálech Crossing Lines, Případy 1. Oddělení, Četnické trampoty, v pohádce Tři bratři či v připravovaném filmu Ztraceni v Mnichově. Sledovat ji můžete i na Instagramu.
Alenka si dá ráda dvanáct vodek na žal, pak krabku, pak hambáč, pak víno, nebo co kdo koupil ve čtyři ráno, arašídy, brambůrky, vyslechne od nějaký ožralý trosky, jak je život těžkej, a další den se nesnáší za kocovinu. Eleně je hodně teplo, ale i kolečka od potu můžou bejt sexy.
Alenka je schovaná ve svetrech a šálách, páč je buřt, jen na jevišti nebo na ty dvě věty před kamerou jakoby mohla být sama sebou a to se pak dějí věci: „Plnoštíhlá Alena Doláková jakoby zaostávala za hereckými kolegy,” napíše o mě nějaká holka a pak se mnou chce kamarádit na Fejsbuku?!
Nechápu, jak mě mohl rok praktické nezaměstnanosti a konstantího žebrání o práci posílit sebevědomí víc než úspěšná (tu jednu recenzi fakt nepočítám, holko z Fejsu!) divadelní kariéra a složenky poplacené občasným natáčením.
Asi že v Americe vám každej řekne, že vám to přeje. Že má taky sny a ty se splní a ty vaše taky. Že vám přeje hezkej den a že krásný legíny a super břišáky. Asi že v Česku někomu vystřihnu kompliment a co prý po tom člověku chci? A nejsem trochu naivní, že jsem odjela do Ameriky? A proč jsem pořád tak veselá?
Elejna mě naučila se milovat bez práce, bez peněz, samotnou v bytě, tisíce kilometrů od rodičů, a dlouholetých přátel. Elejna se netrápí, co kdo říká, nebo nějakým klukem, co si nemůže pomoct, prostě miluje ženy, nebo je nesnáší nebo co já vím, jak to bylo s jeho matkou, a co na to jeho podvědomí. Elejna je vysoce inteligentní, hrdá, nelogicky sebevědomá postava, která píše pro Lidovky.cz, píše scénáře, vystupuje v legendárním Comedy Store jako stand up komik, chodí na castingy a připadá si, že s úsměvem na tváři zvládne úplně všechno na světě.
Nevím, proč mi to nešlo v Česku. Asi, že mi doma říkali, že mám bejt hodná, skromná holka a já byla příliš poslušná. Nebo jsem prostě potřebovala chvíli bojovat sama za sebe, abych si uvědomila, že je za co. Teď jsem šťastná, že jsem poslechla svý srdce, co mi řeklo, že mám odjet. A vysvětluju teda té malé Alence Dolákové, že může klidně zůstat někde na baru na Moravě a rozpustit se do piva. Elejnu už mi nikdo nikdo neodpáře! Komentujte si ji jak chcete. Já jdu se sebevědomím Meryl Streep doufat, že dostanu dvě věty ve filmu do Varů. Nebo na Hollywoodskou premiéru. Anebo dál spokojeně chodit na castingy a učit tanec ve West Hollywoodu. Dyť je to fuk. Hlavně, že už je ze mě Alena Doláková.


description: Stránky časopisů plní ve třech státech: v Česku, na Slovensku a v Maďarsku. Narodila se totiž do maďarsko-slovenské rodiny v někdejším Československu. A tak jsou jí teď tyhle tři země jejím domovem.

title: Vica Kerekes: Když mě začnou na jednom místě štvát, nasednu na vlak a jedu jinam

maintext:
Píše se o ní jako o živelné dračici a část pánského publika chodí do kina jen kvůli ní. V kavárně v pražských Dejvicích však Vicu Kerekes ten nedělní podvečer nepoznal nikdo. Usměvavá mladá žena v bundě a baretu jako filmová hvězda na první pohled nevypadala. Až na ten druhý.
Kromě češtiny, slovenštiny a maďarštiny začíná nyní hrát pro zahraniční produkce i v němčině a angličtině. Má všechny předpoklady uspět v továrně na sny. Do Hollywoodu ji to však moc netáhne. Vyrostla na malém městě, kam se ráda vrací, a po červeném koberci by nejraději procházela svižným krokem bez zbytečných cavyků. Do českých kin teď vstupuje pohádka Anděl Páně, kde si zahrála jednu z hlavních rolí. Během podzimu uvedla taky snímky Krycí jméno Holec nebo Tenkrát v ráji.
LN: Hrát současně ve třech státech není úplně běžné. Jsou to pro vás tři různé zkušenosti?
Ano, musím se do toho vždycky dostat. Můj mateřský jazyk je maďarština. Když s rolí bojuji, raději hraji maďarsky. Nemusím tolik přemýšlet nad jazykem a mohu víc nad postavou, která mi není vlastní. I v maďarštině ale musím cvičit, když jsem před tím hrála třeba česky. Nikdy se mi tak nemůže stát, co je v herectví běžné, tedy že se člověk jen naučí text a ví, že to nějak přirozeně dá.
Muži v naději - Éva Vica Kerekes, Bolek Polívka, Jiří Macháček
LN: A to zmiňujete jako výhodu, nebo nevýhodu? Všimla jsem si, že v poslední době hrajete česky častěji.
Baví mě, když se mám co učit. V některých filmech jsem tu sice hrála slovensky, protože nevadilo, když bude moje postava Slovenka. Teď ale chci dosáhnout toho, že budu hrát v českých filmech česky a nechají mi můj hlas. Česky totiž hraji od začátku, jen mě pak předabují. Obvykle se rozhodují na poslední chvíli. Už se tomu směji. Někomu moje čeština vyhovuje, jinému ne. I když ale herce dabují, musí se snažit hrát v daném jazyce, aby slova seděla do pusy. Musela jsem se tedy vždycky připravovat česky. Pro mě je to samozřejmě těžší, používám při mluvení svalstvo v puse a v krku úplně jinak. Celá působím jinak.
LN: Používáte třeba i rozdílná gesta?
Jasně. Čeština, maďarština a slovenština mají rozdílný temperament. Při střídání jazyků se musím znovu a znovu seznamovat sama se sebou, abych byla pravdivá. V každé řeči musím nasadit to, čemu říkám můj hlas. A v češtině a slovenštině ho mám mnohem vyšší. V Maďarštině byste mě teď podle hlasu nepoznala. Poslouchejte... (spustí maďarsky)
LN: Nebudu umět přepsat ani slovo, ale v každém případě jste zněla dost výhružně.
Že? Pro mě je ale spíš hrozně nepřirozené, když se slyším, jak mluvím ve výšinách tím ženským, jemným hláskem. Trošku zpíváte. Maďaři mluví s jasnou tečkou na konci věty. Nebo vykřičníkem.
LN: Tak byste popsala rozdíl mezi našimi národnostmi?
Velké rozdíly už nevnímám. Když jste někde poprvé, vidíte věci víc zkresleně a stereotypně. Šedý všední život ale vypadá všude dost podobně. Maďaři možná dávají snáz najevo radost nebo nesouhlas, snáz se rozčílí. Češi rádi žijí klidněji, neotvírají se hned při prvním setkání. Troufám si říct, že už znám všechny tři země dobře. A žít ve třech státech najednou je super. Když mě začnou na jednom místě štvát, nasednu na vlak a jedu na čas jinam. Vrátím se, až vychladnu.
LN: Letos hrajete poprvé ve vánoční pohádce. Mají Maďaři taky kult vánočních pohádek?
No vůbec. Když doma říkám, že hraji v pohádce, koukají na mě jako na zjevení. Jak to myslíš? To jste tam jako kreslené postavy? Nebo si představují něco na způsob Pána prstenu. Filmy pro děti v Maďarsku existují, ale filmové pohádky ne.
Češi v zajetí sociálních bublin
LN: A na co se díváte doma? Na staré filmy jako třeba ve Spojených státech?
Na českou televizi. Ke zdobení stromečku si pouštím pohádky v české nebo slovenské televizi. Vidíte, nejsem tak úplně Maďarka. Nevím, na co se koukají v Maďarsku na Vánoce.
Celý rozhovor s Vicou Kerekes o její roli v nové filmové pohádce Anděl páně 2, o životě mezi Prahou, Bratislavou a Budapeští a o skocích do neznáma si přečtěte v magazínu Pátek LN, který vychází 2. prosince.
V magazínu dále najdete:


description: Americké úřady v neděli ohlásily, že zrušily povolení vést trasu nového ropovodu přes sporný úsek u rezervace indiánského kmene Siouxů v Severní Dakotě. Indiáni a ekologové po měsících protestů slaví vítězství.

title: Siouxové vyhráli nad ropovodem. Zkazit

maintext:
Ropovod Dakota Access za 3,8 miliardy dolarů (96 miliard korun) má spojit ropná pole Severní Dakoty s rafineriemi ve státě Illinois. Skoro 1900 kilometrů dlouhý projekt, vedoucí přes čtyři americké státy, je téměř dokončen, zbývá pouze úsek, který křižuje zdroje pitné vody zásobující siouxskou rezervaci Standing Rock.
Ropovod by podle Siouxů narušil jejich posvátná území, kde jsou pohřbeni jejich předci, a ohrozil zdroje pitné vody.
„Nejlepší způsob, jak postupovat odpovědně a rychle, je využít alternativní trasy ropovodu,“ uvedla představitelka úřadů Jo-Ellen Darcyová.
Protesty během podzimu podpořilo několik celebrit, jako rockeři Dave Matthews nebo Neil Young, nebo senátor Bernie Sanders. Naposledy se přidaly i tisíce válečných veteránů.
„Podporuje z celého srdce rozhodnutí úřadů a s krajní vděčností vzdáváme čest odvaze prezidenta Obamy a jeho ministrů za historické rozhodnutí,“ prohlásil náčelník kmene Dave Archembault. „Nejsme proti energetické nezávislosti, hospodářskému rozvoji a národní bezpečnosti, ale musíme zajistit, aby přijatá rozhodnutí respektovala původní obyvatele,“ dodal.
Co na to Trump?
Vítězství odpůrců ropovodu však podle agentury Reuters nemusí mít dlouhé trvání, protože jeho dokončení podpořil budoucí americký prezident Donald Trump. Ten se k nedělnímu rozhodnutí ještě nevyjádřil. Po nástupu do Bílého domu by jej mohl zvrátit během pár hodin, pokud to bude chtít udělat.
Agentura AP uvedla, že Trump vlastní nevelký počet akcií společnosti Energy Transfer Partners, která projekt realizuje.
Původně mělo potrubí vést severně od Bismarcku, hlavního města Severní Dakoty. Server The Bismarck Tribune v srpnu citoval federální dokumenty, podle kterých z počátečního záměru sešlo částečně kvůli obavám o kvalitu pitné vody v nedaleké metropoli.
Nakonec byla schválena varianta stavby pod nádrží Oahe na řece Missouri, což je posvátné místo a zdroj pitné vody kmene Siouxů z rezervace Standing Rock. První protest v okolí nádrže byl již v dubnu, kdy na místo dorazily dvě stovky Siouxů na koních. V létě zde pak vyrostl tábor demonstrantů, jejichž počet se rozrostl až na tři tisícovky, navzdory drsnému počasí.
Několikaměsíční protesty přinesly řadu vypjatých okamžiků. Hořelo zde stavební vybavení, proti aktivistům zasahovali psi i gumové projektily a vodní děla. Skoro šest stovek lidí bylo během protestů zatčeno.
Guvernér Severní Dakoty Jack Dalrymple ještě ve středu uvedl, že změna trasy ropovodu „zřejmě není proveditelná“. Nedělní rozhodnutí úřadů pak označil za „vážnou chybu“.


description: Na Vysočině zemřeli kvůli chřipkám tři lidé. Ke dvěma úmrtím z minulého týdne přibylo další v pondělí. Jde o pětasedmdesátiletou ženu z okresu Jihlava, sdělila ve čtvrtek Radka Štěpánková z krajské hygienické stanice.

title: Na Vysočině zemřeli na chřipku tři lidé, přibývá zákazů návštěv


description: Město Valašské Meziříčí má nové logo, které pro něj navrhlo pražské Studio Najbrt. Logo pracuje se zkratkou VALMEZ a jsou na něm vyobrazena "tančící písmena" uzavřená v symbolu heraldického štítu. Inspiraci prý čerpá z lidových krojů.

title: Ve znaku Valašského Meziříčí tančí písmena. Nové logo navrhlo Studio Najbrt


description: Na úplném okraji severomoravské metropole Ostravy se nachází kulinární adresa, již není radno minout: Věšínova 29, kde funguje už sedmým rokem španělská restaurace Pata Negra. Jídla, která zde vaří, se majitel a šéfkuchař v jedné osobě učil připravovat v Andalusii.

title: Pata Negra v Ostravě. Španělská restaurace s rodinnou atmosférou

maintext:
Při první návštěvě ostravské restaurace Pata Negra řeší všichni to samé: jak tam dobloudit. Tenhle španělský podnik je totiž na samém okraji severomoravské metropole, ukrytý v nevýrazných uličkách tvořených rodinnými domky a zároveň v obklíčení sportovní haly, výpadovky na Olomouc a industriálních kulis. Je skoro zázrak, že se na takovém místě podařilo vytvořit vlídně a klidně působící restauraci, kam nedoléhá ani hluk, ani ji nehyzdí podivný výhled typický pro okraje velkých měst.
Nečekejte, že vás v Pata Negra přivítá chrastění kastanět a číšnice v sukních s širokými volány, což je styl nejedné španělské restaurace v hlavním městě. Připadat si budete spíš jako na předměstí Barcelony, kde jste náhodou došli do malého rodinného podniku. Právě tím Pata Negra je. V kuchyni se otáčí hlavně majitel Jiří Nenička, na place můžete potkat třeba jeho švagrovou. „A brácha dělal pro Pata Negra grafiku,“ dodává Nenička, když návštěvu provádí interiérem.
Podomácku
Pata Negra vznikla na místě italské restaurace, kterou provozovali rodiče bratrů Neničkových. „Fungovala deset let, ale naši už byli unavení. Když jsem se vrátil ze zkušené ve Španělsku, dohodli jsme se, že restauraci převezmu. Byla to jejich srdeční záležitost, tak to nebylo úplně jednoduché.“ Přeměna italského podniku v španělský netrvala dlouho. „Čtrnáct dní jsme malovali a vůbec měnili interiér, na víc nebyl čas ani peníze.“ Výsledek je docela přesvědčivý, čemuž pomáhá příjemná dispozice dělící prostor na dvě části a také zahrádka, která přiléhá k vysokým oknům.
Jiří Nenička Jiří Nenička (37) Ostravský rodák zkoušel tři roky studovat stavební obor na Vysoké škole báňské, pak mu ale došlo, že tohle není jeho cesta. Už na střední škole jezdil na brigády do Itálie jako číšník a právě tamní zkušenosti ho přitahovaly ke gastronomii. A tak vychodil hotelovou školu, nastoupil do ostravského hotelu Clarion a pak do Radniční restaurace. „Postupně mi došlo, že chodit celý den v kvádru není nic pro mě, a tak jsem odjel na zkušenou do Londýna.“ V Británii pracoval v italské restauraci, pak se na čas vrátil domů a nakonec se s ženou vypravili do Španělska. „Já jsem měl kompas namířený spíš k Itálii, ale žena ve Španělsku studovala, tak jsme nakonec jeli tam.“ V Andalusii, kde zakotvili, postupně vystřídal několik podniků, nakonec se stal součástí týmu La Reserva 12 v Málaze. Tady už měl místo v kuchyni, nikoliv na place, a když se vrátil domů, roznášení talířů nechal být a oddal se vaření. Po návratu domů převzal od rodičů italskou restauraci na jižním okraji Ostravy, změnil koncept na španělský a otevřel pod jménem Pata Negra.
Civilní pojetí příslušnosti k iberským kořenům působí příjemně a naznačuje, že tady nejde ani tak o styl, jako o jídlo samotné. Což se bez debaty prokáže, když se na stole objeví první pokrmy. Ani aranžmá talířů se moc netočí na formě a sází spíš na domácký styl.
„To je jeden z důvodů, proč mě španělská kuchyně baví víc než italská: je míň restaurační, je zemitější, v jistém ohledu víc cikánská. Potkává se v ní víc vlivů, v chuti cítíte blízkost severní Afriky a nejen jí. Španělé mají taky mnohem méně minutek než Italové, spíš připravují jídla z jednoho hrnce, pomalu dušené maso...“
Asi nejoblíbenějším jídlem v Pata Negra je klasický španělský recept z jedné pánve: paella. Rýže obarvená na žlutý odstín šafránem, kousky ryby, šťavnaté krevety a slávky – to vše tvoří výrazný koktejl chutí, který vás po pár soustech ve vzpomínkách vrátí do doby prázdnin, kdy jste se projídali středomořskými specialitami přímo u moře. Řidší obdobou paelly je arroz caldoso: rýžová polévka, do níž se většinou přidává dýně, zelené fazolky a ryba.
Prochutnat se tapas
Často si štamgasti ostravské restaurace objednávají také bešamelové krokety s kousky šunky serrano. „Obliba tohohle jídla je pro mě trochu záhada. Vždyť je to taková jednoduchá blbina. Ale všichni se po nich můžou utlouct.“
Krokety se řadí v menu mezi teplé tapas, spolu s bramborovou omeletou, jíž Španělé říkají tortilla, či minitoasty s kozím sýrem a cibulovou marmeládou. „Ochutnávací porce tapas jsou základem španělského stravování. Lidé v Andalusii nechodí na pivo, ale na tapas. Prostě vyrazí po tapas barech a testují.“ Prorazit s tímhle konceptem v Česku prý nebylo úplně snadné. „Zdejší zákazníci jsou zvyklí na větší porce a kombinace malého jídla a ceny, která není nízká, je zvedala ze židle. Chvíli trvalo, než pochopili, že dostávají vysokou kvalitu a menší porce jim umožní toho zkusit víc.“ Když Neničkovi před sedmi roky změnili restauraci z italské na španělskou, znamenalo to radikální obměnu hostů. „Spousta lidí přišla jednou, když nenašli, co znali, tak už jsme je tu neviděli. Nějakou chvíli taky trvalo, než jsme si uvědomili, že lidé z okolí nás neuživí. Zkoušeli jsme pro ně nasadit nízké ceny, ale nakonec nám došlo, že cílová skupina jsou ti, co sem přijedou z centra města a nebude jim vadit zaplatit víc.“
Dnešní okruh zákazníků je víc než pestrý, „dojíždějící“ v něm tvoří jednoznačnou většinu. Jeden lékař sem jezdí z poměrně vzdálené nemocnice týden co týden už šest let, pravidelným hostem je také profesor z báňské univerzity. Potkáte tu právníky, podnikatele, ale i studenty.
Pata Negra nevyužívá klasické reklamní kanály, lidé si o ní říkají mezi sebou – funguje osobní doporučení.
Ostravský cortador
Podobně jako v jiných restauracích, které staví na cizokrajných receptech, se Jiří Nenička od začátku potýkal s hledáním dodavatelů. „Zkoušel jsem dovážet šunku přímo ze Španělska, ale stalo se mi třeba, že v jedné byla plíseň, a reklamovat je v takovém případě hodně složité. To samé se týká ryb: když mi malý dodavatel přiveze štítníka, který smrdí už na ledu, příště prostě půjdu do Makra, protože nemám kapacitu na řešení těchhle malých katastrof.“
Vyslovené vychytávky ovšem ve velkých obchodech koupit nejdou a právě ty vozí do Pata Negra specializovaní obchodníci. „Většinu z nich najdete v regálu s delikatesami támhle u zdi. Je to vlastně takový živý obraz: sklad a obchod v jednom. Sami si odsud bereme zásoby rýže pěstované v jedné chráněné oblasti nebo olivový olej, který má fantasticky nízkou kyselost. Však ho taky používá i španělská restaurace Kalanté v Tokiu. Část obsahu regálu vždycky zmizí v naší kuchyni, něco si odnášejí hosté.“
Vystaveny jsou i další suroviny: sytě rudé chilli papričky svázané do copů nebo kýta upevněná v držáku, ze které se krájí tenké plátky tvořící součást studených předkrmů. K odkrajování nevelkých kousků vyhlášené šunky serrano má Jiří Nenička připravený speciální nůž, a když se pustí do práce, jsou jeho pohyby bez nadsázky virtuózní.
„Nedávno jsem absolvoval kurz Cortador Profesional de Jamón, kde jsem do nuancí krájení pronikl. Každá kýta vyžaduje trochu jinou techniku, síla plátku ovlivňuje chuť. A v neposlední řadě jde taky o to okrájet šunku ekonomicky, aby nic nezbývalo,“ vysvětluje šéfkuchař a majitel v jedné osobě, když otáčí sedmikilovou kýtou, aby si ji našteloval pro co nejčistší řez.
Kolik se za poslední léta snědlo v Pata Negra šunky, můžete snadno odhadnout: na poličce nad stoly visí modré šňůrky od jamónů, které už zákazníci stihli zkonzumovat. Na slavnou iberskou šunku ostatně odkazuje i název podniku: pata negra je mezi jamóny asi nejvyhlášenější. Negra – čili černá – je v tomhle případě vždycky zadní nožka prasete, které se v poslední fázi života krmí žaludy, aby jeho maso dostalo tu správnou chuť.
Neměnné menu
Vepřové maso je jednou z položek menu, které Pata Negra vybudovaly stálou štamgastskou klientelu. Pluma iberica, tedy ramenní řez vepřového udělaný jednoduše na grilu, má lahodnou chuť, libovou konzistenci a od středoevropského vepřového se liší absencí nepříjemné pachuti v mase.
Čistě španělské chutěvmenu tvoří také iberský šafrán, bobkový list přidávaný do rybích vývarů nebo kdoulové želé, které se výborně hodí k sýrovým dezertům. Kombinují jej tu klasicky se sýremmanchego nebo s čerstvým queso fresco.
Za ochutnání v domku na okraji Ostravy rozhodně stojí i olivy, většinou je tu dostanete s peckou. „Oliva bez pecky, to je jako kotleta dělaná bez kosti. Něco jí chybí.“ Jak černé, tak zelené olivy mají jemnou neagresivní chuť, výborně jdou k jamónu i sýrům.
Odlehlá poloha Pata Negra logicky nabízí otázku, zda Jiří Nenička někdy nebude chtít expandovat do centra Ostravy. „Přemýšleli jsme o tom před rokem. Představoval jsem si místo, kde bude dobrá kypačka, klidně na stojáka.“ Kypačka? „Rychlé a dobré jídlo – takový dobře vymyšlený bufet či bistro,“ vysvětluje lokální výraz Nenička.
Další podnik ale podle něj bude muset ještě nějaký rok počkat. „Mám problém delegovat odpovědnost a práci na druhé a rozpůlit se nemůžu. Hospod můžu časem mít, kolik chcu, ale nejdřív musí děcka vyrůst,“ přepíná znova do dialektu. Neničkovým ratolestem jsou teď čtyři a šest roků, takže nejlepší vepřové v Ostravě ještě nějakou dobu zůstane na okraji města.
A nejspíš bude ještě nějakou chvíli vypadat dost podobně jako dnes. „Mým ideálem je jeden barcelonský tapas bar, kde mají už léta jen čtyři druhy tapas, pořád stejné. A lidé tam chodí, protože jsou fantastické. Dělat jednu věc dokola znamená dospět k mistrovství. Takže ideální představa Pata Negra za padesát let je pro mě stejné menu jako dneska. Vyladěné do dokonalosti.“
Článek vyšel v magazínu Esprit.


description: Policisté dopadli podezřelé ze tří loupežných přepadení luxusních obchodů v centru Prahy. Zmizely z nich šperky za téměř 34 milionů korun. Podle detektivů jde o členy dvou různých mezinárodních gangů. Hrozí jim až 15 let vězení. Na tiskové konferenci to v pondělí oznámila pražské policie.

title: Policie dopadla gangy Vyborg a Růžoví panteři. Vykrádaly luxusní obchody v Praze

maintext:
První případ se týká přepadeného klenotnictví Bvlgari v Široké ulici z prosince 2012. Tři lupiči si z něj odnesli hodinky, náramky, náhrdelníky či náušnice za 17 milionů korun. Dva byli zatčeni v Mnichově, kde se chystali na další loupež. Na zbývajícího podezřelého byl vydán mezinárodní zatykač. Všichni mluvili srbsky.
Podle policie má loupež na svědomí mezinárodní skupina Růžoví panteři, kterou tvoří především občané ze států bývalé Jugoslávie. Podle vedoucího pražského oddělení loupeží Jiřího Zábrodského má gang zhruba 800 členů, je řízen ze Srbska a organizuje loupeže v luxusních obchodech po celé Evropě.
Další dva případy se týkají skupiny Vyborg, kteří se rovněž zaměřují na přepadení obchodů se šperky. Tvoří ji hlavně lidé ze zemí bývalého Sovětského svazu, řízena je z Ruska a Finska. Podle policie tento gang přepadl v roce 2014 klenotnictví Audemars Piguet v Pařížské ulici a letos prodejnu luxusních hodinek Hublot v Dušní ulici.
Při těchto loupežích vznikla škoda 16,5 milionu korun. Na těchto přepadeních se podle policie podílelo deset pachatelů z Ruska, Lotyšska či Estonska. Část je podle Zábrodského v českých věznicích, další pachatelé byli zatčeni ve Švýcarsku nebo Estonsku. Někteří se podle policie skrývají v Rusku, které své občany ke stíhání do jiných zemí nevydává.
Pachatelé podle Zábrodského prodávají uloupené zboží za zlomkovou cenu. „Nekončí to v Evropě. Máme poznatky, že to končí v Japonsku a jižní Asii. Jsou to luxusní věci, které jdou dohledat. Většinou mají výrobní čísla, takže se po nich pátrá,“ podotkl Zábrodský.
Pařížská a přilehlé ulice v centru Prahy u Staroměstského náměstí patří mezi hlavní nákupní třídy a jsou synonymem luxusu, protože tam jsou obchody nejdražších světových značek. Policisté například nadále vyšetřují přepadení prodejny s hodinkami Carollinum z konce letošního října. Podle Zábrodského vyšetřování podobných případů trvá delší dobu, protože pachatelé jsou ve většině případů cizinci, kteří hned po loupeži odjedou mimo Česko. „Spolupracujeme s celou Evropou, jezdíme na kontaktní schůzky,“ popsal složitou práci při objasňování kauz Zábrodský.
Kromě loupeží v luxusních obchodech v centru metropole dnes policisté informovali o dalších dvou objasněných případech z loňského listopadu. Týkají se přepadení zlatnictví ve Spálené a Jablonecké ulici, při kterých pachatelé získali šperky za zhruba jeden milion korun. Dva podezřelí z těchto loupeží byli zadrženi v Estonsku. Loni se od začátku ledna do konce listopadu stalo v Praze 256 loupeží, policisté jich objasnili 142. Letos vyřešili 128 z 206 loupeží. Objasněnost se tak meziročně zvýšila o šest procent.


description: Do Izraele v pondělí dorazily dva stíhací letouny F-35 americké výroby, které posílí vojenské letectvo židovského státu. Stroje tvoří předvoj z celkové dodávky 50 letounů, které mají v příštích letech posílit vojenskou převahu Izraele v regionu. V úterý si s F-35 izraelští piloti zalétali nad svou vlastí.

title: Izrael ve videu představil nové ‚hračky‘. ‚Neviditelné‘ americké stíhačky F-35


description: Korupční kauza exposlance a bývalého hejtmana Davida Ratha bude moci pokračovat. Podle zjištění serveru Lidovky.cz už je totiž hotové rozhodnutí odvolacího soudu. Spis během příštích pár dní zamíří k prvoinstančnímu Krajskému soudu v Praze, kde znovu proběhne hlavní líčení.

title: 'Zprošťující' rozsudek nad Rathem je napsaný, má přes 40 stran


description: Maďarská policie začala vyšetřovat případ pozměněného rozhovoru s premiérem Viktorem Orbánem, který vyšel v jednom z regionálních deníků. V souvislosti s kauzou ve středu přišlo o práci pět zaměstnanců velkého mediálního domu, informovala agentura AP. Neznámý pachatel vložil Orbánovi do úst satirické výroky, které předseda vlády nepronesl.

title: Maďarský deník vložil Orbánovi do úst satirické výroky. O práci přišlo pět lidí


description: Putin doufá, že Rusko a USA učiní po nástupu Donalda Trumpa do úřadu skutečné kroky k vylepšení vzájemných vztahů. Ruský prezident to uvedl v novoročním vzkazu budoucímu americkému prezidentovi, napsala agentura Reuters s odvoláním na prohlášení Kremlu.

title: Putin se na spolupráci s Trumpem těší. Chce vylepšit rusko-americké vztahy


description: Filipínské úřady vyzvaly podle agentury AFP statisíce obyvatel, aby opustily své domovy na východě země, kde by již v sobotu v noci mohl udeřit tajfun Nock-Ten. Ničivou bouři budou podle amerických meteorologů nejspíš provázet vichry o rychlosti kolem 222 kilometrů v hodině.

title: Na Filipínách byly kvůli tajfunu Nock-Ten evakuovány statisíce lidí