description: Parkoviště u českobudějovické sportovní haly má ustoupit čtyřpatrovému parkovacímu domu. Stavbu s odhadovanými náklady 100 milionů korun pro 500 aut, pět autobusů a 110 jízdních kol chce postavit město s využitím evropských dotací.

title: Parkovací dům v Budějovicích bude lákat na nízké ceny. Pojme až 500 aut

maintext:
Radní už mají na stole studii, nejpozději do roka chtějí vyřídit všechny potřebné dokumenty k zahájení stavby.
„Je to ideální místo pro parkovací dům v dobré docházkové vzdálenosti do centra města. Právě tak je to výhodná poloha k parkování při návštěvách fotbalu, hokeje a volejbalu, ale i strategické místo pro nástup na cyklostezky a do parku Stromovka,“ uvedl náměstek primátora Petr Holický (ANO).
Radní se neobávají, že parkovné řidiče z tradičního místa vyžene a parkovací centrum bude poloprázdné stejně, jako je nedaleký soukromý City Green Park v blízkosti Budvar arény, z něhož je do centra Budějovic ještě blíž.
„Jde především o to nabídnout službu občanům. Město jako investor nemá ambice na vybírání parkovného v tomto objektu zbohatnout. Tomu bude odpovídat i cena,“ řekl náměstek primátora Petr Podhola (ČSSD).
I kdyby městští ekonomové chtěli na strategickém místě nasadit vysoké ceny parkovného, neumožnila by jim to pravidla pro přidělování evropských dotací. Podle nich nesmějí města ždímat z těchto staveb zisk.
Spolu s přípravou objektu na něj musí radní sehnat peníze. Odhadované propočty na jedno parkovací místo jsou 125 tisíc korun. Studie totiž počítá s komfortními stáními o rozměru 5,3 krát 2,7 metru, aby se tam pohodlně vešla současná velká osobní auta.
Řidiče má kromě nízké ceny za parkování přitáhnout do připravovaných garáží také pohodlné manévrování v budově i pro méně zdatné motoristy. „Vím i od známých, že řada lidí má fobii zajet do parkovacího domu, když se tam musí točit. Mají obavy, že se s autem nevejdou do stísněných prostor. Frustruje je představa, že by mohli vozidlo odřít,“ popsal Podhola.
Slibuje, že to v městském objektu hrozit nebude. „Nájezdové rampy nabídnou dostatečný komfort i pro takové řidiče,“ upřesnil.
Parkování u sportovní haly využívají především stovky lidí z okolních satelitů, kteří dojíždějí do Českých Budějovic za prací. První městský parkovací dům jim má nejen umožnit bezpečnější parkování a ochránit vozidlo i za nepříznivého počasí, ale také rozšířit počet stání. Radní počítají s tím, že do budoucna by se mohl rozšířit o dalších 250 až 300 míst.
Řidiče zajímá především výše parkovného. „Uvidíme, kolik to bude stát. Radnice může nastavit nízkou cenu a za pár let ji vyšponovat. Už dnes okolo centra téměř nenajdete bezplatné stání a se stálým nárůstem počtu aut jezdících denně do krajského města se to ještě zhorší,“ podotkl učitel Michal Studený, který do Budějovic dojíždí do zaměstnání.


description: Jihočeští záchranáři budou moci konečně léčit a zasahovat v rakouském i německém příhraničí. A jejich kolegové dostanou stejné pravomoci u pacientů v jižních Čechách poblíž hranic.

title: Sanitky začnou jezdit se zapnutými majáky i přes hranice

maintext:
Když si dnes zlomí rakouský turista nohu v Českých Velenicích, vyrazí k němu sanitka ze 17 kilometrů vzdáleného Suchdola nad Lužnicí. Jihočeští záchranáři ho však po ošetření nemohou legálně převézt do blízké nemocnice v rakouském Gmündu, ale musí ho předat na hranicích rakouským kolegům.
Existuje ještě druhá, pro pacienta zdlouhavější varianta - že ho posádka záchranky poveze hodinu do nemocnice v Jindřichově Hradci, nebo v Českých Budějovicích. A podobně komplikovanou anabázi podstupují čeští pacienti, kteří dojdou ke zdravotní újmě v rakouském či německém příhraničí.
Už za několik týdnů se to má změnit k lepšímu. Jihočeští radní doporučili zastupitelům ve čtvrtek rozhodnout o podpisu smluv mezi hejtmanstvím a bavorským státním ministerstvem vnitra, pro stavebnictví a dopravu a dvěma dalšími spolkovými zeměmi Dolní Rakousko a Horní Rakousko.
„Bavorská strana k tomu poslala nějaké připomínky, takže ve smlouvě ještě budeme něco měnit a dodělávat. Není to nic zásadního, co by ohrozilo podpis smlouvy naplánované už na začátek října v Karlových Varech. Smlouvu s bavorskými kolegy budeme podepisovat spolu s Karlovarským a Plzeňským krajem,“ uvedla vicehejtmanka pro zdravotnictví Ivana Stráská (ČSSD).
Jako první má hejtmanství podepsat už koncem září smlouvu s Horním Rakouskem, termín podpisu s Dolním Rakouskem zřejmě sladí s kraji Vysočina a Jihomoravským, dalšími českými sousedy této rakouské spolkové země.
Jihočeské sanitky mají slovníčky pro nejzákladnější situace
„Krajské smlouvy navazují na rámcové dohody mezi státy. Jejich cílem je, že naše posádky budou moci zasahovat na území Německa a Rakouska stejně, jako by zasahovaly doma. To znamená, že tam smíme léčit, používat majáky a uznávají tam naše vzdělání, vyhlášky i auta a vybavení. A totéž platí pro rakouské a německé záchranáře u nás,“ vysvětlil šéf jihočeské záchranky Marek Slabý.
Jako předseda Asociace zdravotnických záchranných služeb ČR strávil při přípravě mezistátních i krajských dohod nespočet hodin a libuje si, že záchranáři se budou moci v příhraničí postarat o pacienty komfortněji.
„V příhraničním pásmu do 15 až 20 kilometrů můžeme požádat o pomoc Rakušany a oni přijedou, nebo náš cyklista se dovolá Rakušanům, že leží zraněný dva kilometry u hranic, protože je tam přesah signálu,“ popsal Slabý.
Ačkoli spolupracovat budou především příhraniční posádky, už nyní jsou všechny jihočeské sanitky vybaveny slovníčky pro nejzákladnější situace, které Jihočeši vypracovali společně s rakouskými kolegy. Ve chvíli, kdy kraj uzavře smlouvu s Horním a Dolním Rakouskem, začne fungovat na spolupracujících operačních střediscích webová aplikace, na níž budou v terénu blikat zelené (volné) a červené (zasahující) sanitky.
„Na operačním středisku už máme speciální linku a v říjnu začnou cvičná volání operačních středisek, aby si dispečeři na novinku zvykli. Dolnorakouská strana dokonce garantuje, že bude mít k dispozici tlumočníka 24 hodin,“ podotkl Slabý, který už si s Rakušany vyměňuje konkrétní údaje, například seznam výjezdových základen a volací znaky sanitek.
V příhraničních sídlech už novinku vyhlížejí řadu let. „Pokud si vzpomínám, přeshraniční ošetření pacientů se řeší už patnáct let. A považuji za vítězství, že se to konečně podařilo dotáhnout do konce,“ konstatoval českovelenický starosta Jaromír Slíva. České Velenice leží ve výběžku, který zasahuje do rakouského území, a dojezdové vzdálenosti na české straně je těžké dodržet.

fasttext_language: cs


description: Žárlivost bývá vražedná. Toto rčení potvrzuje muž, který vloni podle obžaloby před Vánoci zabil manželský pár v obci Horní Olešná na Jindřichohradecku. Vše odstartovala nevěra jeho ženy. Za dvojnásobnou vraždu mu hrozí až 20 let vězení, případně výjimečný trest.

title: Muž žárlil na svou ženu, nakonec ubodal její rodiče. U soudu se omlouval

maintext:
„Je mi to strašně líto, chci se omluvit všem, neudělal jsem to úmyslně,“ vysvětloval 52letý Slovák František Gazdík na úvod prvního dne jednání před českobudějovickým krajským soudem.
Dál vypovídat odmítl, jeho vyjádření četl předseda senátu Ondřej Vítů z protokolu u policejního výslechu. Obžalovaný v něm tvrdí, že tchyni a jejího manžela zabil ve zkratu. Dohnala ho k tomu žárlivost, když zjistil, že jeho manželka má milence.
„Vloni jsem začal mít podezření, že někoho má. Podle SMS, které posílala, jsem zjistil, že je to můj nejlepší kamarád. Přiznala se, nevěru jsem jí nakonec odpustil. V listopadu ale zmizela, nebrala telefony. Pak napsala z mobilu bývalého kamaráda, že se nevrátí. Nemohl jsem z toho spát, představoval jsem si, jak jsou spolu,“ popsal Gazdík.
Story o lásce, zradě a žárlivosti bohužel gradovala dál. Zhrzený muž koupil, alespoň podle svých slov, na černém trhu podomácky udělanou pistoli, aby zabil sám sebe. Pak ale udělal největší chybu v životě. Ozbrojený pistolí na náboje do malorážky odjel ze slovenské obce Těhelná Senec, kde s manželkou žili, do Horní Olešné na Jindřichohradecku. Tady nepozorovaně vnikl do bytu rodičů jeho ženy.
„Chtěl jsem je požádat o pomoc. Aby manželce domluvili. Místo toho mi tchyně začala nadávat do hajzlů. Vytáhl jsem zbraň, že si ji namířím na hlavu. Jenomže mi vrazila dveřmi do ruky. Pak si toho moc nepamatuji, popadl mě amok,“ stojí v protokolu.
Policisté ho našli opilého u jezera
Gazdík podle spisu nejprve ženu omráčil ranami pistolí do hlavy. Podobně následně zaútočil na jejího manžela, který ženě spěchal na pomoc a snažil se přivolat mobilem policii. Nakonec vzal v kuchyni dlouhý nůž a oba na zemi ležící manžele několikrát bodl do krku a do prsou. Oba na místě zemřeli.
Po činu vyrazil autem zpět na Slovensko, cestou si ještě převlékl zakrvácené oblečení. U jezera nedaleko domova, kam chodil rybařit, chtěl ukončit i svůj život. Koupil před tím láhev kořalky, opil se a probudili ho až ráno policisté. Na stopu je přivedlo svědectví několika lidí z Horní Olešné, kteří si všimli auta se slovenskou poznávací značkou.
Před soudem vypovídali mimo jiné svědci, kteří rodinu znali. Tvrdili, že obžalovaný silně žárlil a manželka se ho proto bála. Další uvedli, že několikrát vyhrožoval manželům v Horní Olešné zabitím, ale nikdo jeho slova nebral vážně. Soud bude pokračovat v pondělí, mimo jiné i výslechy znalců lékařů a psychologa.


description: Dopravní podnik České Budějovice slaví 65 let od zavedení autobusové dopravy ve městě. K výročí si nadělil i dárek. Nové logo. Dvě červené šipky, které vytvářejí písmena D a P a symbolizují nekonečný příběh a neustálý pohyb. „Stejně jako MHD, která se od začátku v Budějovicích nezastavila,“ řekl šéf dopravního podniku Slavoj Dolejš.

title: Budějovický dopravní podnik slaví 65 let od zavedení autobusů. Má nové logo


description: Dvoupatrová budova budějovické městské policie v ulici Jaroslava Haška je strážníkům těsná, a proto ji město nechá zvýšit o další patro. Radní si nechali loni zpracovat studii na stavební úpravy sídla strážníků a nyní schválili vypsání zakázky na zhotovení projektové dokumentace.

title: Budova už strážníkům v Budějovicích nestačí. Radnice jim přistaví patro


description: Kriminalisté zahájili trestní stíhání 34letého muže z Prachaticka. Minulý týden napadl policistu, který nebyl ve službě a řídil traktor. Pak se za ním vydal i domů.

title: Muž se mstil policistovi za to, že ho dříve vyšetřoval. Zbil ho na louce


description: Mohl to být přestup roku v kraji. Ale Jan Koller, nejlepší střelec české fotbalové historie, zůstane ve Smetanově Lhotě v I. B třídě. Vysokého útočníka se pokusil získat Týn nad Vltavou, který hraje o soutěž výš. I když přestupové období končí ve čtvrtek o půlnoci, žádost o přestup už zamítla Fotbalová asociace České republiky. Týnští přiznávají, že šlo spíš o recesi.

title: Fotbalový klub z Týna shání střelce. Z recese se pokusili koupit Kollera


description: V přísně střeženém okolí reaktorů temelínské elektrárny létal poprvé v historii dron. Legálně ho vypustili filmaři pořizující záběry jaderné technologie. „Podíval se dokonce i do útrob obří chladicí věže. V České republice a patrně i Evropě šlo o premiéru,“ uvedl mluvčí elektrárny Marek Sviták.

title: VIDEO: Filmaři vypustili dron do věže střežené jaderné elektrárny Temelín


description: Pět nových mostů, moderní nástupiště i bezpečnější přejezdy. Obnova železniční trati z Českých Budějovic přes Krumlov, Lipensko až do Volar je po dvou a půl roce hotová. Stála více než 1,6 miliardy korun bez DPH. Přes 1,2 miliardy tvoří schválený příspěvek Evropské unie.

title: Trať z Budějovic do Volar opravili za miliardu. Je nejbezpečnější v Česku

maintext:
„Nyní můžeme tuto trať považovat za nejbezpečnější v celé republice. Důležité také je, že se tím podstatně zkrátila doba jízdy přibližně o dvacet minut,“ řekl generální ředitel Správy železniční dopravní cesty Pavel Surý.
Zatímco doposud musely vlaky jezdit místy rychlostí jen 20 kilometrů v hodině a většinou to bylo kolem padesátky až sedmdesátky, nyní lze jet všude 75 km/h. Z Budějovic do nedalekého Boršova dokonce devadesátkou.
Teď bude záležet na Českých drahách (ČD), zda připraví nový jízdní řád tak, že budou vlaky místem skutečně rychleji jezdit. Nové řády začínají platit v polovině prosince.
„My už jsme na této trase jízdní dobu zkrátili letos, a to o 11 až 12 minut právě díky modernizaci železnice,“ zdůraznila mluvčí drah Radka Pistoriusová.
Další zrychlení se prozatím nechystá. Na čtvrtečním slavnostním ukončení modernizace trati třeba zástupce firmy AŽD Praha, která měla rekonstrukci na starost, přitom mluvil o zkrácení doby až o půl hodiny.
Mezi zajímavosti nákladné akce patří například nové ocelové mosty v Boršově, Holubově či Žlábku nedaleko Černé v Pošumaví.
„Jižní Čechy a Šumava jsou turistickým místem a myslím si, že je pořád lepší, když sem lidé pojedou vlakem než autem. Nyní je k dispozici přes 90 kilometrů obnovené trati. Vyzdvihl bych i obnovené nádraží v Českém Krumlově či Kájov, odkud je provoz na trati dálkově řízený,“ zmínil ředitel společnosti AŽD Praha Zdeněk Chrdle.
I po modernizaci trvá cesta vlakem mnohem déle než autem
Jestli bude modernizovaná trať pro cestující atraktivnější, lze těžko odhadnout. Soupravě na trase Budějovice - Volary jízda trvá většinou dlouhé dvě hodiny a 18 minut, tedy stejně jako z Budějovic do Prahy. Autem to lze stihnout za polovinu času. V rychlosti tak vlaky rozhodně stále nemohou konkurovat.
Zástupci Správy železniční dopravní cesty věří, že k větší atraktivitě může přispět šest nových nástupišť na nádražích a dalších třináct na menších zastávkách. Bezpečněji bude i na křížení se silnicí. Téměř polovina ze 113 přejezdů dostala světelnou signalizaci, na dalších třinácti jsou nově závory.
Jihočeský kraj chtěl také na opravenou železnici dostat modernější vlaky. Proto vypsal obří soutěž za více než dvě miliardy korun, která se týká ještě dvou tratí: Budějovice - Číčenice - Volary - Nové Údolí a Strakonice - Volary.
Ve výběrovém řízení na takzvaných šumavských lokálkách uspěla společnost GW Train Regio, se kterou chtěl kraj už loni uzavřít smlouvu na provoz vlaků na dalších 15 let. Zahájit ho chtěl původně už v roce 2017.
To se nepovede. České dráhy, jako jeden z účastníků soutěže, výsledky a průběh řízení opakovaně napadly. Tendrem se následně zabýval antimonopolní úřad, kde však ČD se svou stížností neuspěly, a tak postoupily věc k soudu a vše má řešit Krajský soud v Brně.
„My jsme nechtěli stavět na rychlosti, ale především na komfortu v podobě lepších lokomotiv a souprav. Také proto jsme k soutěži na soubor šumavských drah přistoupili. Úřad rozhodl, že jsme nic neporušili, ale smlouvu uzavřít stejně nemůžeme, protože je soudem vydané předběžné opatření. Teď jsme v roli vedlejšího účastníka a nemůžeme zasáhnout, přitom nás to stojí peníze. Nová smlouva by znamenala také významnou úsporu,“ dodal hejtman Jiří Zimola. Měsíčně by to podle něj mělo být kolem 2,5 milionu korun.


description: Jihočeská reggae kapela Pub Animals natočila nový videoklip na píseň Detektivní. Celý je v retrostylu včetně rekvizit a výsledného obrazu. Vedle muzikantů si v něm zahrály dvě hvězdy Jihočeského divadla - Tereza Vítů jako zavražděná a Daniela Bambasová, která ztvárnila její vraždící sousedku.

title: V novém klipu Pub Animals zavraždí herečka Daniela Bambasová sousedku


description: Zadlužený Kovosvit MAS ze Sezimova Ústí získala firma Industry Innovation Michala Strnada. Ten je synem zbrojaře a průmyslníka Jaroslava Strnada. Je to nečekaná změna, protože zadluženou společnost se chystala převzít skupina Nordic Investors, která poskytla peníze na červencové a srpnové mzdy zaměstnanců.

title: Zadlužený Kovosvit získala firma syna zbrojaře a průmyslníka Strnada

maintext:
Změnu vlastníka potvrdili MF DNES zaměstnanci Kovosvitu, kteří odcházeli z ranní směny. Dozvěděli se o ní na konci pracovní doby. Informaci jako první zveřejnil server MotejlekSkočdopole.cz.
Podle serveru se Kovosvit MAS zatím nestane součástí holdingu Strnada staršího Czechoslovak Group. Pod ten spadá například kopřivnická Tatra nebo nejnověji letňanská automobilka Avia.
„I přes velmi obtížnou situaci firmy uděláme vše pro splnění jejích závazků vůči zaměstnancům, dodavatelům a ostatním partnerům. Stejně jako v jiných případech, i zde je naším cílem zachránit tradiční průmyslový podnik, který je významným zaměstnavatelem v jihočeském regionu,“ řekl Strnad Hospodářským novinám.
Předseda podnikových odborů Kovosvitu Jiří Ryzka hodnotí situaci pozitivně, ačkoliv oficiálně zatím nic neví a informace má pouze z médií. „Každopádně jsme věděli, že jednání o koupi probíhají. Pokud je to pravda, pak je to pro Kovosvit dobře. Podnik i lidi v něm potřebují stabilizaci. Toho by nový majitel mohl dosáhnout,“ řekl ČTK Ryzka.
Minulý týden začali dávat někteří zaměstnanci výpovědi, protože se dozvěděli, že dostanou jen část srpnové výplaty bez prémií.
Finanční problémy Kovosvitu vyšly najevo v polovině srpna. Na konci měsíce se objevil investor, skupina Nordic Investors, který začal zadlužené firmě pomáhat. Poskytl jí peníze na mzdy pro více než 700 zaměstnanců.


description: Pavel Horáček z Českých Budějovic se rozhodl po škole vyrábět kytarovou aparaturu, přestože vystudoval design. Za tři roky, co se tím zabývá, si v Jihočeském kraji vybudoval mezi hudebníky slušné renomé.

title: Mám v sobě kus českého kutila, říká tvůrce kytarových aparátů

maintext:
Na gymnáziu vynikal ve většině předmětů, vystudoval environmentální design na Technické univerzitě v Liberci a nakonec se rozhodl pro řemeslo s velice specifickým přesahem. Devětadvacetiletý Pavel Horáček z Českých Budějovic vyrábí kytarovou aparaturu a klade si za cíl, aby jeho elektronkové zesilovače vyhověly i těm nejnáročnějším požadavkům na design a zvuk.
Vystudoval jste prestižní obor pod vedením světoznámého výtvarníka, architekta a designéra Bořka Šípka. Teď se ale věnujete něčemu úplně jinému. Stojí za tím klasicky nedostatek míst v oboru?
Vybral jsem si spíš něco, co mě baví, a využil k tomu schopnosti a dovednosti, které jsem nejen na škole, ale hlavně v průběhu svého života získal. Možná v tom sehrál roli i fakt, že mám v sobě kus takového toho českého kutila, který je přesvědčený o tom, že všechno si nejlépe udělá sám. A nebo je to čistě prozaicky tím, že děda byl tesař-truhlář, táta je elektroinženýr a mojí velkou zálibou je hra na kytaru.
Do podnikání jste skočil hned po vysoké. Kdy se tahle myšlenka ale vůbec zrodila?
Vždycky mě bavila práce se dřevem, odmala jsem si pořád něco vyřezával a lepil. Takže jsem si prostě jednou vyrobil elektrickou kytaru a povzbuzen úspěchem jsem si k ní pak ještě vyrobil i zesilovač.
Nedokážu si moc představit, že bych si jednoho dne usmyslela, že si vyrobím kytaru, a druhý den na ni zahrála u táboráku. To přece vyžaduje hodně hluboké odborné znalosti.
V dnešní internetové době máme obrovskou výhodu. Když vás něco zajímá, můžete si najít informace prakticky o čemkoliv. Žádné skryté know-how vlastně neexistuje. A vyrobit si kytaru nebo aparát není žádné atomové inženýrství. Je to prostá fyzika, která má svoje přesně dané zákonitosti. Stačí do nich jen proniknout.
Chápu, že jste si vyrobil nástroj a aparaturu pro vlastní potřebu. Jak se ale nakonec takový koníček promění v něco, co vás může i živit?
Měl jsem hlavně štěstí, že jsem si to mohl dovolit. Po škole jsem se vrátil k našim, rozložil si dílnu v domě, ve kterém bydlí babička, a skočil do toho risku rovnýma nohama. Věděl jsem, že neskončím na ulici, když to hned nepůjde. Už dopředu jsem si byl vědom toho, že každý podnikatelský záměr tohoto typu má poměrně dlouhou inkubační dobu. Na druhou stranu jsem si za tím vším od začátku stál.
Kdy se to tedy rozjelo?
Teď je to třetí rok, co jsem začal, a vlastně se to pořád rozjíždí. Zásadní pro mě bylo navázání prvních kontaktů. Nejdřív jsem dělal zakázky pro kamarády, pak pro kamarády kamarádů, až jsem se seznámil s kytaristou Honzou Běhunkem. Ten mi tenkrát jako úplně neznámému klukovi z Budějovic dal důvěru a nechal si postavit zesilovač. Hodně mi to pomohlo oslovit širší okruh hudebníků. A dneska můžu říct, že mám i zákazníky, kteří nejsou známí známých, ale jsou úplně odjinud. Pár jich už přišlo i ze zahraničí.
Při pohledu na všechny ty věci se ve vás designér nezapře.
Já jsem na rozdíl od velké části svých spolužáků nebyl nikdy vzhledem věcí úplně posedlý. Design pro mě nebyl na prvním místě. Teď se ale paradoxně musím designem zabývat více a víc si uvědomuji jeho důležitost, protože propojení designu a funkce je pro moji práci naprosto zásadní.
Můžete být konkrétnější?
Například teď vyrábím kytarové pedály s reprodukcemi obrazů slavných malířů. Já krabičku vyvinu po technické stránce a s kamarádem kunsthistorikem Karlem Řepou, který stál u zrodu tohoto nápadu, pak najdeme vhodné umělecké dílo.
Jak to myslíte?
Tak třeba pro krabičku, která bude vhodná pro blues, najdeme nějaký melancholický obraz, pro metal zase černobílou grafiku.
Dělat zakázkovou výrobu může být někdy dost o nervy. Dají se vůbec splnit všechna přání zákazníků?
Tohle je vždycky individuální. Vlastně se to může podobat pozici architekta, který chce na jednu stranu vyplnit přání klienta, ale na druhou stranu nechce být podepsán pod věcí, za jejíž kvalitou si nestojí.
Z kterého klienta máte největší radost?
Asi bych měl říct, že ze spokojeného. Ale nejvíc mě těší spolupráce s talentovanými muzikanty, kteří mají jasnou představu o zvuku, který chtějí. Taková práce je pak i pro mě nesmírně obohacující, protože se díky ní mohu naučit spoustu nových věcí. Skvělým příkladem je třeba moje aktuální spolupráce s mladým jazzovým kytaristou a skladatelem Igorem Ochepovskym. Jsem si jist, že o něm ještě uslyšíme.
Nelitujete, že jste se do toho všeho pustil?
Jsou dny, kdy závidím těm, kteří si jdou sednout do kanceláře, dělají od osmi do čtyř, ve čtyři deset odcházejí s čistou hlavou a na konci měsíce mají jistotu, že jim přijde výplata a stravenky. Zároveň cítím, že dělám věci, ze kterých mám radost, a i když nejsem zrovna milionář, je to zábava. Také se díky kontaktu s klienty z nejrůznějších profesí dostávám z umělecko-intelektuální bubliny zpátky na zem, do reálného světa.


authors:
Autor
Na Náměstí Už Byly Dřevěné Budky

description: V Českých Budějovicích začala výstava Vnímání. Architekt Jan Šépka obklopil Samsonovu kašnu sedmimetrovou stěnou. K dominantě náměstí se lidé až do 2. října dostanou jen po lávce vedoucí z pořádajícího Domu umění.

title: Symbol Budějovic zmizel za stěnou. Zakrytí Samsona rozdělilo obyvatele

maintext:
Projekt Vnímání Do kdy výstava potrvá?
Do 2. října Jak se dostat ke kašně?
Po lávce vedoucí z Domu umění Otevírací doba?
Denně 10.00-18.00, vstup zdarma Kolik stavba stála?
250 tisíc korun z rozpočtu galerie plus příspěvky sponzorů Co bude po skončení?
Dřevo bude opět použité jako stavební bednění a nevyhodí se


description: Inkluze. Slovo, které vzbuzuje obavy v kantorech a naději v rodičích dětí s lehkým mentálním postižením. V Jihočeském kraji zažádali o přechod do běžných základních škol rodiče čtyř žáků. Tři z nich nastoupili do Základní školy v Trhových Svinech.

title: Školy se bály inkluze, na jihu Čech se zatím týká jen čtyř žáků


description: Festival Vltava žije je poprvé dvoudenní. Na náplavce u Dlouhého mostu začne ve čtvrtek a vyvrcholí v pátek po setmění audiovizuální show, která nabídne velkoplošnou projekční vodní stěnu, desítky akrobatů, lasery i scénické prvky. Akci každý rok navštíví okolo 25 tisíc lidí, vstup je zdarma.

title: Festival Vltava žije letos uctí sport. Na náplavku dorazí 25 tisíc lidí


description: Na kolony na hlavním tahu mezi Českými Budějovicemi a Českým Krumlovem jsou řidiči zvyklí. Denně tudy projedou tisíce aut a stovky autobusů či kamionů. V pondělí v podvečer ale několikaminutové zdržení u obce Kosov překvapilo každého. Žádná bouračka, žádné opravy. Ale kachny.

title: VIDEO: Na hlavním tahu do Krumlova stála kolona. Po silnici chodily kachny

maintext:
„Jel jsem od Budějovic do Krumlova a už při sjíždění z kopce u Kosova to stálo. Pak jsem zahlédl, že občas projede nějaké auto. Když jsem asi po pěti minutách posouvání se v koloně přijel blíž, všiml jsem si, že po silnici normálně chodí zástup asi dvaceti kachen,“ líčí netradiční zážitek od volantu 35letý Petr Matouš z Českých Budějovic.
Kachny pobíhaly po silnici v obou pruzích. Řidiči na ně troubili, ale kachny se nenechaly vyrušit.
„Museli jsme holt počkat, až tam něco sezobou a vrátí se k rybníku,“ konstatoval Matouš. „To jsem fakt viděl poprvé, ale ani vám to nemůže vadit, alespoň jsem se trochu při řízení pobavil,“ doplňuje Matouš.
V zatáčce mezi rybníčkem a parkovištěm u restaurace a penzionu Český mlýn takové zdržení provozu není neobvyklé.
„To je tu každý rok. Kachny vylezou z vody ven a chodí po silnici. Pak musí někdo od nás jít a vyhnat je třeba koštětem zase zpátky do rybníka. Dělali jsme to tak i v pondělí. Řidiče to však na chvíli zdrží,“ uvedl jeden ze zaměstnanců restaurace.


description: Monumentální sochu Klementa Gottwalda přivezli v úterý pracovníci Alšovy jihočeské galerie ze středočeské Příbrami na letiště v Plané u Českých Budějovic, kde je jeden z depozitářů této instituce. Více než čtvrtstoletí ležela plastika v areálu technických služeb v Příbrami.

title: Alšova galerie přijala sochu Klementa Gottwalda, možná ji někdy vystaví

maintext:
„Socha zůstane v depozitáři, dokud někdo z kurátorů nepojme nápad využít ji například jako součást nějaké kritické výstavy,“ řekl ředitel Alšovy jihočeské galerie Aleš Seifert.
Monumentální plastika prvního dělnického prezidenta stála před rokem 1989 na tehdejším náměstí Velké říjnové socialistické revoluce v Příbrami. Po listopadové revoluci skončila v depozitu technických služeb.
Současná rada města Příbram doporučila sochu Klementa Gottwalda jako umělecké dílo takzvaně muzealizovat. Žádná z místních zřizovaných organizací na ni však neměla místo, nebo ji nechtěla. Zájem projevila až Alšova jihočeské galerie.
„Autor originálu Břetislav Benda byl významný český sochař a jihočeský rodák. Tato bronzová socha je odlitkem té původní, která dlouho stála na náměstí v Písku a hned po revoluci byla zničena. U té příbramské se to nestalo,“ říká Seifert.
Někteří umělci však přijetí takového daru kritizují (psali jsme zde).
V roce 1978 ji odpálil příbramský dělník
Příbramskou sochu proslavila akce dělníka Ondřeje Stavinohy, který ji v roce 1978 s přáteli odpálil pomocí výbušniny. Stavinoha za svoji protirežimní akci putoval na devět let do vězení (celý příběh najdete zde).
„Získáváme tak do svých sbírek umělecké dílo s příběhem, což je dnes velice žádané. Je to dílo dobře řemeslně provedené. Pro mě je zásadním motivem neničit a nevytrhávat z paměti národa to, co se událo,“ upozornil Seifert.
Podle historika umění Radka Wohlmutha je socialistický realismus stejně jako třeba pop art umělecký směr, který charakterizoval určitou dobu.
„Přijetí této sochy do sbírek galerie je v pořádku. Ničení tendenčních věcí, i když jsou spojené s nevybíravou minulostí, nic neřeší. Je také důležité upozornit, že sochu Gottwalda nikdo nechce uctívat a modlit se k ní,“ dodal Wohlmuth.


description: Celý minulý týden hydrobiologové z jižních Čech zjišťovali stav ryb v naší největší vodní nádrži. Chtěli ověřit, jak se vzpamatovala populace candáta. V Lipně zaznamenali víc ryb, než čekali.

title: VIDEO: Biologové zatáhli sítě na Lipně. Candátů v přehradě přibylo

maintext:
Jedeme mlhou. Motor tiše přede a příď lodi rozráží hladkou lipenskou hladinu. Náhle se z mlhy vynoří bóje a za ní hned druhá. Dostali jsme se do míst, kde včera večer položili vědci z Biologického centra Akademie věd ČR své sítě. Chvíli čekáme, než se naproti nám ukáže druhá loď. Vědci v ní zamíří k bójím a začnou první síť zvedat z vody.
Rybářský revír Lipno Se svou rozlohou 4 870 hektarů je největším revírem českého rybářského svazu. Už od doby svého napuštění láká nádrž především lovce dravců, ideální podmínky tam nachází především candát. Jeho populace ale před několika lety silně poklesla nejen kvůli rybářskému tlaku a nenechavosti pytláků, ale také kvůli úbytku potravy. V současné době se smí candát na Lipně chytat buď vláčením umělé nástrahy, nebo na rybku o minimální délce 15 cm.
Jsme jen pár metrů od břehu a po pár přehmátnutích vidíme první rybku. A za ní desítky dalších. Občas se objeví nějaká větší. Všechny končí v bedně uvnitř lodi.
Když je třicet metrů sítě venku, následuje několik metrů šňůry bez sítě. Potom začíná dalších třicet metrů s oky, která se stala pastí pro zdejší ryby. „Takhle jsme pokládali a zase vytahovali sítě po celý týden. Prozkoumali jsme přehradu od jejího přítoku, kde je nejvíce živin, až k hrázi, kde je živin nejméně a voda je nejčistější,“ popisoval Jan Kubečka, ředitel Hydrobiologického centra Biologického ústavu Akademie věd ČR.
Vědci nastražovali sítě ve všech hloubkách nádrže a některé rozprostřeli i přímo pod hladinu na volnou vodu. „Tam se zdržují především oukleje, které také patří k potravě candátů. A nebo další dravé ryby, boleni,“ podotkl hydrobiolog Milan Říha.
Svou pozornost biologové soustředili i na plochu takzvaného Malého Lipna poblíž Černé v Pošumaví, kam ústí potok Olšina. Právě jeho přítok je stejně jako řeka Vltava důležitým místem, kam ryby vyplouvají za rozmnožováním.
„Výzkumy tohoto typu se ale provádějí v pozdějším létě, protože ryby už nejsou soustředěné jen na trdliště, tedy místa tření, ale jsou rozprostřené rovnoměrně po celé nádrži. Z odlovených ryb potom můžeme zjistit cenná data o stavu populací jednotlivých druhů,“ vysvětluje Kubečka.
Jeho kolegové zatím na dohled od ostrova Tajvan vytahují síť za sítí. Většinou jsou v nich ježdíci, okouni, plotice nebo cejnci a v hlubších místech i candáti. Právě kvůli nim sledují výsledky výzkumu i jihočeští sportovní rybáři. Populaci candátů se totiž podařilo na Lipně téměř zdecimovat.
Všechny změřili a zvážili
Zatímco v roce 2004 počet úlovků kulminoval a rybáři vylovili z jezera skoro 30 tun candátů, o tři roky později byl úlovek jen 2,5 tuny. Kromě nadměrného lovu kolaps populace zřejmě způsobil i nedostatek potravy, candáti totiž rostli jen velmi pomalu a lovné délky 45 centimetrů dosáhli až po šesti letech. V dobách hojnosti jim to trvalo o dva roky méně.
„Opatření v podobě nástražní rybičky dlouhé 20 centimetrů a také jiný management hospodaření na jezeře dokázaly zřejmě situaci zvrátit a candátů oproti minulému výzkumu v roce 2012 znatelně přibylo,“ podotýká Kubečka s tím, že překvapením pro vědce je i to, že kromě candátů přibylo i dalších druhů ryb.
V tu chvíli se v jedné z vytahovaných sítí zatřepe pěkný kapr. V jezeře patří k hojnějším rybám, vědci jej ale jen změří, zapíší si místo odchytu a po chvíli ryba mizí znovu ve vodě. Jeho výzkum by pro ně neměl význam, vědí totiž, že kapr se v Lipně rozmnožuje jen sporadicky. Většina kaprů, které tady rybáři chytí, tak pochází z jihočeských rybníků a pravidelného zarybňování.
Ve chvíli, kdy biologové v sousední lodi vytáhnou poslední síť, je už mlha dávno pryč a hladinu zalévá slunce. Vracíme se na základnu do Hůrky. Když loď vědců přirazí ke břehu, všechny bedny s rybami putují do stanu, kde se už na ně chystá další skupina biologů.
Ryby je třeba nejprve vymotat ze sítí, což dá zvláště u drobných a ostnatých ježdíků opravdu práci. I tu nejmenší rybku teď čeká změření a zvážení, z některých potom odebírají tkáň nebo otolity, sluchové kůstky, z nichž se dá poznat věk ryb.
„Z těchto dat potom můžeme zjistit, jak se populace daného druhu vyvíjí. Pokud převládají mladé ryby a stále je i dost ryb v produktivním věku, je to v pořádku. Tak se nám zatím jeví populace plotic, ale i ježdíků, kteří dravým rybám slouží za potravu. To by nám měl potvrdit i laboratorní výzkum trávicího ústrojí, které odebíráme candátům,“ vysvětluje Marie Prchalová, zatímco stále vymotává ulovené ryby ze sítě.
O kus dál začíná měření. Pak zaevidované ryby poputují do nádob s ledem. „Nic nepřijde nazmar. Na těchto rybách si potom pochutnají vydry a další zvířata ze zoo v Hluboké nad Vltavou. Pravidelně spolupracujeme vždy s nejbližší zoologickou zahradou,“ vysvětluje Kubečka, který podobné průzkumy provádí i daleko za hranicemi Česka.


description: Bratr Krále Šumavy Bohumil Hasil zemřel při přechodu státní hranice po přestřelce v noci 13. září 1950. Po 66 letech vznikl památník tam, kde jej devětkrát zasáhly kulky pohraniční stráže. Přesné místo 10 let hledal Pavel Horešovský.

title: Bratr Krále Šumavy má památník tam, kde ho trefily kulky pohraničníků

maintext:
Za jízdy vyskočili z vozu tak, aby na světlech nebylo znát ani zpomalení, které by je mohlo prozradit. Auto je dovezlo až těsně k česko-německé hranici, na křižovatku mezi Schnellenzipfem a Marchhaüserem.
Josef Hasil ten terén dobře znal. Věděl, že okolní les je podmáčený a dá se v něm snadno zapadnout až po pás do mokré hlíny. Spolu s bratrem se proto vydal jednou ze stezek, které byly bezpečné a rychle se po nich dalo dojít až k hraničnímu Mechovému potoku.
U jeho meandrů oba bratři chvíli odpočívali, než se vydali od lesního výběžku do mírného kopce na protějším svahu. Byla temná noc. Právě takové si agenti překračující hranice vždy pro své akce vybírali. Tentokrát se však z Německa nevraceli do Čech kvůli špionáži, Bohumil Hasil chtěl z Lažiště přenést přes hranice svého teprve ročního syna Jiřího.
Bratr mu sice nabízel, že ho za jeho matkou, která už čekala v Německu, dostane sám, ale Bohumil o tom nechtěl ani slyšet. Nakonec se tedy vydali na nebezpečnou výpravu spolu. A nevěděli, že jejich úmysly už dávno vyzradil dvojitý agent.
Pustou pastvinou stoupali k horizontu, kde se před nimi začaly objevovat kamenné zídky. Podle jedné z nich se vydali směrem do vnitrozemí. Josef vlevo, Bohumil pár kroků za ním. Po pár desítkách metrů se Josef zastavil. Snad se ozval jeho instinkt, díky kterému vždy vyvázl z nastražených pastí pohraničníků a později získal i svou přezdívku Král Šumavy.
Chtěl se vždy držet v otevřeném terénu, daleko od houštin a blízkého lesa. Jenže právě tam to táhlo Bohumila. Kdysi tady pomáhal při lesních pracích a věděl, že kousek odtud vede cesta, po níž by mohli snadno pokračovat.
Bratři se vzdálili na několik desítek metrů a každý se vydal otevřeným prostorem po svém. Blížili se k terénnímu zlomu, který byl odtud vzdálený 200 metrů. V tu chvíli se z lesa po pravé straně ozvaly výstřely. „Vzdejte se!“ uslyší z okraje lesa.
Josef instinktivně strhne z ramene samopal, aby opětoval palbu do míst, kde viděl zášlehy ohně z hlavní. Jenže po pár výstřelech se mu v komoře zasekne náboj. Hlavou mu probleskne, že by mohl použít i granát, který měl u sebe. Tak by ale mohl ohrozit i bratra. Místo toho se dá na útěk a věří, že to samé se podařilo i Bohumilovi.
Hlídka mu ztěžovala cestu světlicemi, které osvětlovaly planinu. Vždy, když nějaká vylétla k nebi, přitiskl se do trávy a pokračoval jen v krátkých okamžicích tmy. Tak se se štěstím dostal znovu až za potok, do bezpečí. A dlouhé hodiny čekal.
Vydržel až do rána a v jednu chvíli se mu dokonce zdálo, že svého bratra vidí, ale nakonec zjistil, že to byl jen klam z vyčerpání a rozrušení.
Nevěděl, že Bohumil při přepadení utrpěl devět zásahů a že se z bezvědomí neprobral ani ve chvíli, kdy ho převáželi v povozu na nedalekou stanici Sboru národní bezpečnosti u Českých Žlebů. Tam zemřel. Přítomní péesáci mezitím slavili v domnění, že dostali Krále Šumavy. Byla noc na 14. září roku 1950.
Do hledání místa přestřelky se pustil Pavel Horešovský
Kde přesně se přestřelka odehrála, nevěděl nikdo přes šedesát let. Místo, kde byl bratr Josefa Hasila smrtelně zraněn, ale dlouhá léta hledal Pavel Horešovský. A především díky jeho snaze byl nedaleko zaniklé osady Dolní Cazov nedávno odhalen památník, který tuto událost připomíná. Místo také vysvětil volarský kněz Karel Falář.
Kromě samotného památníku stojí na místě informační tabule, která připomíná osudy šumavských převaděčů a agentů chodců a po načtení QR kódu si mohou zájemci přečíst v chytrých telefonech i rekonstrukci poslední společné cesty bratří Hasilů.
Právě rekonstrukce posledních společných chvil obou bratrů byla pro určení místa smrtelného zranění Bohumila Hasila klíčová. Horešovský kvůli ní kontaktoval před lety i samotného Josefa Hasila, kterému mnohokrát telefonoval přímo do Chicaga. V archivech totiž našel jen strohé informace, podle nichž dál postupovat nemohl.
„Zkusil jsem tedy nakontaktovat posledního známého žijícího člověka, který se té přestřelky účastnil. Přes počáteční nedůvěru, kterou jsem očekával, se nám postupně dařilo dělat pokroky. A obraz poslední cesty se stával stále reálnějším. Dnes je panu Hasilovi přes 92 let a má problémy s nohama. Ale hlavu má pořád v pořádku a postupně si vybavil i detaily,“ popisuje 67letý badatel, jenž pracoval ve strakonické výrobě motocyklů, které byly i jeho největším koníčkem.
Při motocyklových soutěžích několikrát reprezentoval Jihočeský kraj na mistrovstvích ČSSR. Dnes je v důchodu a historie Šumavy ho zajímá od dětství.
Na celém příběhu ho nejvíce zaujalo, že se Hasilovi vraceli přes hranice pro dítě, jehož matka už čekala v Německu. Na místa, která jsou s přechody Josefa Hasila spojena, jezdil každou volnou chvíli. Na kole, na motorce. Pátrání mu trvalo přes deset let.
„Měl jsem se ale o to zajímat mnohem dříve. Dělal jsem v Německu, žil jsem nějakou dobu ve Strážném, měl jsem ta místa nadosah. A tenkrát jsem se od pamětníků také mohl dozvědět mnohem víc. Mně ale dlouho nedocházelo ani to, že bych se mohl odvážit mluvit se samotným panem Hasilem. Hodně mě v tomto směru nakoplo vydání Návratu Krále Šumavy od Davida Jana Žáka,“ lituje Horešovský.
S Josefem Hasilem nejen telefonoval, ale posílal mu za oceán také speciálně upravené mapy. Například letecké snímky Šumavy z roku 1949, které vlastně krajinu zobrazovaly tak, jak ji Král Šumavy znal. A nebo dnešní upravené snímky. Na nich si člověk musel odmýšlet změny, které krajina zaznamenala za posledních šedesát let. Za tu dobu zanikly některé dříve využívané cesty a zmizela původní stavení, která chátrala už po válce.
„Vegetace samozřejmě tu krajinu mění a kdysi bylo lesů mnohem méně než teď. Do terénu jsem proto chodil vždycky po zimě. Sníh totiž umačká loňskou trávu, stromy z náletů jsou bez listí a znovu se objevují i orientační body, které jindy už vidět nejsou,“ vysvětluje.
S Hasilem ladili detaily přes Skype
Po místě posledního boje Bohumila Hasila nepátral sám, často šel ale také po falešných stopách. Všímal si bodů, které ani čas nemohl vymazat – kamenných tarasů, zbytků domů nebo obřích balvanů.
Vodítkem mu od začátku bylo rozcestí u Schnellenzipfu a planiny mezi Horním a Dolním Cazovem. Jeden z bludných kamenů v té oblasti ho málem svedl z cesty, jako další orientační bod pak ale posloužila hrana lesa.
Noční cesta obou bratří začala pomalu dostávat reálnou podobu. Do Chicaga posílal i speciálně připravené listy, podle nichž si mohl Josef Hasil v klidu připravit odpovědi, které pak tlumočil do telefonu.
Zlom ale nastal až loni. „Podařilo se mi seznámit se s jedním člověkem z Michiganu, Láďou Králem, který je jako já rodák od Kladna. Ten vzal pana Hasila k sobě, protože má Skype, a komunikace díky němu byla mnohem jednodušší a přesnější,“ podotýká badatel.
Nejen, že viděl Josefa Hasila při hovoru z Michiganu poprvé před sebou na monitoru, ale nebyl problém ani dorozumět se, co je důležité v té které mapě, a doladit poslední detaily.
„Tehdy také k mé radosti padla ta věta, při níž pan Hasil označil s jistotou na jednom z rastrů čtverec G5. Ten odpovídá dnešní poloze nedávno odhaleného pomníku,“ popisuje.
Pomníček chtěl Horešovský nejprve vytvořit sám tak, aby o něm vědělo jen pár známých. Pamatoval si jeden kámen poblíž, do něhož chtěl vytesat jméno s datem a křížkem. Údaje chtěl ještě dobarvit stříbřenkou. „Kamarádi mě od toho odradili, tak jsem výsledky zveřejnil a do budování pomníku se zapojil i šumavský národní park,“ říká.
Místo, kde se před 66 lety střílelo, tak už je známé. Zatím se ale nikomu nepodařilo objevit pravý hrob Bohumila Hasila. Před dvěma lety vznikla na hřbitově v Českých Žlebech, kde ho měl v roce 1950 údajně zakopat místní 18letý Walter Breit, pamětní deska i s jeho fotografií. Kde přesně Breit jámu vykopal, stále zůstává tajemstvím.


description: Jihočeští policisté při dopravně-bezpečnostní akci na začátku září náhodou narazili na muže, který v červenci opustil vazbu a je obviněn z prodeje drog. Auto řídil i přes zákaz a vezl s sebou několik desítek gramů pervitinu.

title: Soud neprodloužil vazbu, muž za pár týdnů prodal drogy za desetitisíce


description: Novým ředitelem Diecézní charity České Budějovice je od září vystudovaný filozof, teolog a archivář Jiří Kohout. Chce udržet současné služby a sehnat nové partnery.

title: Z německé firmy odešel dělat šéfa charity. Chybělo mi naplnění, říká

maintext:
Pro Jiřího Kohouta, který dosud pracoval v soukromé poliklinice a poté v rakouské a německé firmě jako koordinátor logistiky, je prostředí charity úplně nový svět. Řídit nestátní neziskovou organizaci na území čtyř krajů vnímá jako velkou osobní a profesní výzvu.
„Do konkurzu jsem se přihlásil, protože mě láká práce, která je smysluplná a zároveň prospěšná druhým. Můj cíl je úplně prostý - udržet dílo charity tak, jak funguje, protože to v dnešní době není snadné. A pokud to půjde, její služby i rozšířit,“ říká 39letý Kohout.
Rodák z Tábora vyrostl v Soběslavi v rodině s učitelskými kořeny. Maminka učila, otec pracoval ve státní správě a později u soukromé firmy. Nový šéf charity má sestru, která pokračuje v učitelské tradici, a sám o kantorské kariéře po studiích také vážně uvažoval.
Absolvoval Filozoficko-teologickou vysokou školu v Heiligenkreuzu v Rakousku a archivnictví na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy Praha. Má státní jazykovou zkoušku z němčiny.
„Původně jsem myslel, že budu směřovat do školství, kde se zaměřím na němčinu. Místo toho jsem začínal v soukromé poliklinice s klinickou laboratoří v Praze, kde jsme tehdy bydleli. Pracoval jsem tam pět let jako manažer a měl na starosti péči o lékaře a svoz krve,“ popisuje Jiří Kohout.
Chybělo mu vnitřní naplnění
Poté se s rodinou přestěhoval do jižních Čech a pracoval nejdřív v rakouské firmě v Českých Budějovicích a poté v německé firmě v Českém Krumlově. Tam se poprvé dotkl i sociální oblasti, protože firma intenzivně spolupracovala i s několika chráněnými dílnami.
„Jenže dlouhodobě jsem pociťoval v práci prázdnotu a říkal si, že bych rád dělal něco smysluplného. Něco, kdy člověk do práce nechodí jen proto, že tam jde vydělat peníze. Chybělo mi nějaké vnitřní naplnění,“ přiznává otec čtyř dětí ve věku od devíti let do čtyř měsíců.
Impulz k nové práci nakonec přišel od manželky. Našla inzerát na stránkách biskupství na post nového šéfa charity.
„Nepočítal jsem, že mě vyberou. Ale nakonec jsem stál před rozhodnutím opustit dobré a dobře placené místo a jít do něčeho neznámého s mnohem větší zodpovědností. Ale také do něčeho, co mě víc naplní a kde můžu s kolegy rozvíjet něco, co má smysl a pomáhá druhým,“ srovnává Kohout.
Po nástupu do českobudějovické diecézní charity se ocitl ve zcela novém prostředí. Jeho prvním úkolem je seznámit se s jejími 38 farními, oblastními a městskými charitami. Za jejich 461 pracovníky nacestuje stovky kilometrů nejen po celých jižních Čechách, ale i v částech krajů Vysočina, Plzeňského a Středočeského. Vyrazit musí i na návštěvy spřátelených zahraničních charit a dalších partnerů.
„Budu se snažit zlepšit vztahy se spolupracujícími úřady a s partnery, ať už jsou to soukromí dárci nebo firmy. A protože mám osobní kontakty z minulých zaměstnání na různé společnosti, rád bych přivedl nové partnery,“ plánuje Kohout, který ovládá excelentně němčinu a domluví se i anglicky.
Němčina je mu blízká tak, že si oblíbené detektivky čte výhradně v Goethově jazyce. „Mám rád severské krimi nebo kriminálky z prostředí Itálie,“ upřesňuje.


description: Kožní lékaři i zdravotní pojišťovny oceňují, že lidé začínají víc dbát na prevenci rakoviny kůže. Jihočeši si nechávají častěji vyšetřovat znaménka i s využitím bonusu od pojišťoven.

title: Na vyšetření kůže chodí stále více Jihočechů, lékaři to oceňují


description: Ve středu odpoledne narazil na Českokrumlovsku mladý motorkář do před ním jedoucího auta. Pravděpodobně nedodržel povolenou rychlost jízdy a bezpečnou vzdálenost. Vrtulník ho převezl do nemocnice v Českých Budějovicích.

title: Motorkář jel příliš rychle, na přehledném úseku narazil do auta v koloně

maintext: Porušil snad vše, co mohl, a těžce na to doplatil. Motorkář v Havířově vjel na červenou do křižovatky a vzápětí narazil... celý článek


description: Policisté obvinili 28letou ženu z Jindřichohradecka z týrání zvířat. Tato chovatelka psů podle vyšetřovatelů během půl roku trápila sedm zvířat, tři psi dokonce uhynuli. V případě prokázání viny jí hrozí až pět let vězení.

title: Policie obvinila ženu z jihu Čech z týrání sedmi psů. Tři uhynuli

maintext:
Vše se dělo v době od listopadu loňského roku do letošního 24. června v rodinném domě v obci na Dačicku. Žena údajně trýznivým způsobem úmyslně týrala nejméně čtyři psy plemene americký stafordšírský teriér a tři psy plemene mini bulteriér.
„Držela je v nepřiměřených podmínkách a svým jednáním je měla vystavovat extrémním bolestem a utrpení na hranici snesitelnosti trvajícím po delší dobu,“ řekla mluvčí jindřichohradecké policie Hana Millerová.
Psi byli podvyživení a dehydratovaní. Kvůli špatnému zdravotnímu stavu tři z nich uhynuli. „Zvířata ležela ve vlastních výkalech, všude kolem byl nepořádek a odpadky,“ popsala situaci na místě Millerová.
Na špatný stav zvířat upozornil jiný chovatel psů na sociálních sítích. „Díky tomu se to dozvěděla policie, která případ začala řešit,“ doplnila Millerová. Ve středu si chovatelka převzala sdělení obvinění z týrání zvířat, v případě prokázání viny jí hrozí až pět let vězení.
Chovatel nemusí veterináře k psům vůbec pustit
Odhalit problémového chovatele není jednoduché. „Většinou si dávají velký pozor. Pokud chceme přijít na kontrolu, musíme se dopředu ohlásit a majitel s tím musí souhlasit,“ vysvětluje Jaroslav Rudolf z Klubu chovatelů málopočetných plemen psů.
Povinnost nahlásit se má i veterinář, kterého chovatel nemusí k psům vůbec pustit. „Často se stane, že když tam přijedeme, tak tam psy vůbec nemají a vymlouvají se například, že místo předělávají, takže je na chvíli dali jinam,“ objasňuje praktiky problémových chovatelů Rudolf, který jako předseda klubu může jezdit na kontroly chovatelů.
Celkově jsou možnosti kontroly velice omezené. „Když už se psi odeberou, tak jakmile majitel zlepší podmínky chovu, úřady je musí zase vrátit. Přitom by stačila jednoduchá ohlašovací povinnost. Majitel by nahlásil, kolik má psů, a úředník s veterinářem by mohli přijít na kontrolu. Pokud by zjistili, že fena byla březí a chovatel to nenahlásil, tak by hned na místě dostal pokutu,“ navrhuje Rudolf.
Dodává, že v okamžiku, kdy si někdo nakoupí třicet fen, které mají třikrát do roka štěňata, tak už se nejedná o zájmový chov, ale regulérní výdělek. „Chovatelé často píšou kupní smlouvy bez ceny nebo napíšou cenu nižší, aby to nemuseli nahlašovat na finanční úřad,“ konstatoval šéf spolku.


description: Vědci prozkoumali častá úmrtí při triatlonu, Garmin zase nový levný sporttester Forerunner 35 a aplikace Fitbit má novou funkci, která vás bude motivovat k pohybu díky virtuálním prohlídkám zajímavých míst. Opět jsme se podívali, co se děje ve světě běhání.

title: Při triatlonu umírá třikrát více lidí než během maratonu, může za to edém

maintext:
Proč při triatlonu umírá tolik lidí?
Podle statistik umírá při triatlonových závodech dvakrát až třikrát více lidí než při maratonu. V průměru připadají na každých 200 tisíc závodníků tři mrtví. Je triatlon smrtící sport? Vědci se tomu snaží přijít na kloub a v nové studii v časopisu BMJ Open Sport & Exercise Medicine zmiňují příčiny.
Asi nikoho nepřekvapí, že největším úskalím triatlonu je plavání. Více než 72 procent úmrtí nastává právě ve vodě a příčinou je podle studie plicní edém, při kterém se do plic dostává tekutina (nikoliv vdechnutá tekutina, ale krevní tekutina). Může nastat, pokud se člověk velmi rychle ponoří do vody (a nejhůře do studené vody). Tělo se v takovém případě snaží zachovat teplotu tím, že většinu krve z končetin nahromadí do trupu těla. Taková událost vyvolává v těle velkou změnu tlaku, která může znamenat tvorbu a hromadění krevní tekutiny z krve přímo v plicích. To má za následek potíže s dýcháním a malér (obzvlášť při závodě) je na světě.
Autoři studie dále uvádějí, že u velkého množství úmrtí hrálo roli také zvětšené srdce, které je v případě plicního edému jedním z rizikových faktorů, a apelují na účastníky triatlonových závodů, aby nezanedbávali preventivní lékařská vyšetření.
Fitbit Adventures
Fitbit připravil novou zajímavou funkci ve své mobilní aplikaci, která má pomoci uživatelům s motivací k pohybu. Jmenuje se Fitbit Adventures a umožní vám si virtuálně proběhnout například maraton v New Yorku nebo poznat krásy Yosemitského národního parku. Každé z těchto dobrodružství si můžete rozdělit podle výkonnosti do vícedenních cílů nebo je můžete zkusit zvládnout najednou.
Jak se budete s aplikací pohybovat, absolvujete virtuální trasu, na které budete sbírat „poklady“, a navštěvovat významné body, které vás odmění úžasnými fotografiemi a dalšími virtuálními interaktivními odměnami, které se budou vázat k místu, které virtuálně procházíte.
Aby vás Fitbit udržel motivované, bude postupně výrobce přidávat další zajímavé lokality, která budete moci s aplikací navštívit a pohybem odemknout.
Garmin Forerunner 35
Po luxusní variantě svého nadupaného sporttesteru Fenix 3 Chronos přináší Garmin také něco pro běžce, kteří do sporttesteru nechtějí investovat moc peněz. Nový Forerunner 35 navazuje na řadu nejlevnějších sporttesterů od této značky.
Forerunner 35 má již zabudovaný optický snímač tepu ze zápěstí, který se stává novým standardem, takže odpadá nutnost nosit hrudní pás. Změnou prošel také design, který se od levně vypadajícího sporttesteru přiblížil spíše elegantnímu fitness náramku typu Garmin Vivoactive.
Výrazné zlepšení oproti předchozímu Forerunneru 25 nabízí nový model v oblasti výdrže. V GPS módu by totiž měly hodinky vydržet 13 hodin, s vypnutou GPS pak až devět dní. Hodinky dále zaujmou poměrně velkým eInk displejem (můžete znát z elektronických čteček), který Garmin pro jeho energetickou nenáročnost používá u sporttesterů rád.
Samozřejmostí už dnes je monitoring denní aktivity (počítání kroků pomocí pohybového čidla) a propojení s mobilním telefonem pomocí Bluetooth, kterého využívá také pro zobrazení notifikací z telefonu. Dobrý dojem z technických parametrů podtrhuje udávaná vodotěsnost 5 ATM. Dá se proto říci, že těmto hodinkám vlastně nic zásadního nechybí. I díky příznivé ceně, která by se měla pohybovat kolem pěti tisíc korun, by tak mohly zaujmout velkou skupinu běžců.


description: Začala jsem běhat, ale bolí mě kyčle. Boty už mám, jak ale začít, když mám nadváhu? Při běhu se mi rozedírají paty. Vaše dotazy ohledně běhu zodpovídá v naší poradně specialista Vítek Kněžínek. Ptát se můžete i vy.

title: Rozedřené paty a jak začít běhat. Odpovídáme na vaše dotazy

maintext:
Trápení s přitahovači kyčlí
Dotaz: Dobrý den, po dvou letech nicnedělání jsem se rozhodla, že chci být zase aktivní, a začínám postupně cvičit. Když ale běhám, bolí mě po běhu hodně kyčle, resp. přitahovače nad kyčlemi. Myslíte si, že je to jen nutná bolest pro rozhýbání po tak dlouhé době, nebo to není při běhu obvyklé? Moc děkuji za odpověď. Kateřina
Odpověď: Ahoj Katko, těžko říct, jestli tvá bolest patří mezi ty, které časem odezní, nebo se bude postupně zhoršovat. Přitahovače nad kyčlemi jsou svaly, které mají na starosti zejména stabilizaci, takže pokud běháš v terénu, je dost možné, že se bolest postupně zmírní s tím, jak se svaly posílí. Nicméně těžko soudit na dálku. Doporučuji nezanedbávat poctivé protažení po každé fyzické aktivitě (úplně nejlepší by bylo zařadit protahování každý den, večer alespoň 15 minut), a pokud by bolest přetrvávala nebo se zhoršovala, navštívit sportovního fyzioterapeuta. Konkrétní protahovací cviky najdeš v tomto článku fyzioterapeutky Marcely Lajnerové.
Vítek Kněžínek Vítkovi leží v botníku něco přes třicet párů běžeckých bot všech možných typů, které nejraději testuje na dlouhých závodech v horách, kde se mu čas od času podaří probít na pódiové umístění. Rád má i silnici, na které v letošním roce pokořil hranici 75 minut na půlmaratonu. Chcete-li se Vítka na něco zeptat, navštivte naši poradnu.
Boty a rozedřená pata. Mohou pomoci jinak uvázané tkaničky
Dotaz: Ahoj, koupila jsem si nové běžecké boty a pomalu je rozběhávala spíš v kopcovité krajině, byly úplně v pohodě. Pak jsem s nimi začala běhat do práce (asi 13 kilometrů, spíš rovina) a začaly mi do krve rozedírat paty (v kopcích se mi to nestalo). Existuje trik, jak tomu zabránit, kromě olepování si pat flastrem? Na omak není na patě boty nic, co by mě mohlo tlačit. Už nevím, co s tím, nové boty se mi moc kupovat nechce. Díky za radu, Kája
Odpověď: Ahoj Kájo, první otázka zní: kolik máš v botě naběháno? Pokud jsou totiž boty na pokraji své životnosti (asi tisíc kilometrů), je možné, že se problémy mohou začít projevovat a těžko s tím něco vymyslíme. Určitě ale můžeš vyzkoušet uvázat tkaničky tak, aby lépe zafixovaly patu. Návod nalezneš v článku: Uvázat správně tkaničky může být problém. Šest tipů, aby bota netlačila.
Chci začít, boty už mám
Dotaz: Dobrý den, chtěl bych vědět, jak začít. Nikdy jsem neběhal, mám 188 centimetrů a 115 kilogramů. V místě bydliště nemám žádný park, jen asfalt. Boty již mám, děkuji, Rudolf
Odpověď: Ahoj Rudolfe, nejsnazší způsob, jak začít a hlavně u běhu vydržet je vybudování návyku (o tom i v tomto článku). Hodně by pomohlo, kdybys měl parťáka, který tě chtě nechtě vytáhne ven (tuhle roli splní i pes). Ze začátku bych se vzhledem k vyšší hmotnosti vyhnul běhu a začal pouze chůzí, kterou můžeš postupně prodlužovat a zrychlovat. Až shodíš pár kilo a nabereš lepší fyzičku, můžeš začít prokládat chůzi krátkým během (ze začátku určitě ne více než jedna minuta běhu) a délku běhu opět postupně prodlužovat.


description: Většina onemocnění ledvin o sobě nedává do poslední chvíle znát, tím víc je nutné dbát na prevenci. Její součástí je samozřejmě i pohyb, třeba běh. „Jak člověk žije, pozná lékař v ordinaci často na první pohled,“ říká nefrolog Petr Hartl a autor on-line ledvinové kalkulačky.

title: Hýbejte se, nepřejídejte se a pijte vodu z kohoutku, radí nefrolog

maintext:
Hrozí onemocnění ledvin i sportovcům s aktivním životním stylem?
Jistě ano, ale u většiny typů onemocnění se pravděpodobnost snižuje. Nejčastější příčiny závažných onemocnění ledvin, tedy hypertenze a cukrovka, jsou zdravým životním stylem ovlivněny nejvýznamněji.
Zdraví ledvin je prý částečně závislé na zdravém srdci. Je tedy správná úvaha, že během, který je pro srdce zdravý, pomáháme i ledvinám?
Zcela jistě. Běh a pohyb obecně pomáhají zlepšit kvalitu a fungování svalů, tím ovlivňují spalování cukrů. To pak ovlivňuje i to, jestli se objeví cukrovka. Cukrovka poškozuje ledviny zásadně. Lidově se dá říci, že pohyb podporuje pružnost cév a oddaluje jejich stárnutí. To prospívá srdci i ledvinám, které jsou na krevním zásobení cévami zcela závislé.
Čím ledvinám škodíme nejvíc?
Právě nedostatkem pohybu, který souvisí s nadváhou a hypertenzí, se schopností správně zpracovat jednotlivé složky potravy, hlavně cukry.
Oblíbený Ibuprofen může způsobit v určitý případech pohromu
I zdraví sportovci občas sáhnou po lécích proti bolesti, jak moc tím ledvinám můžou uškodit?
Léky na bolest škodí sportovcům nejčastěji v závislosti na dávce a na okolnostech – na stavu hydratace, ale i na věku. Mezi léky na bolest tvoří speciální skupinu takzvaná nesteroidní antirevmatika, u nás je z nich nejpopulárnější Ibuprofen. Často ho používají sportovci při bolestech způsobených tréninkem, případně při závodě. Při dehydrataci ale může v ledvinách způsobit doslova pohromu, především pak tehdy, když běžec běží extrémně dlouhou trať, kdy se navíc přidává poškození svalů, byť mírné. Z poškozených svalů se uvolňují látky, které mají schopnost ledviny „ucpat“ a přispět k jejich selhání.
Lidé teď začínají chodit nebo i běhat naboso. Naše maminky i babičky ale často říkají, že nohy mají být v teple, jinak nám nastydne „spodek“, tedy ledviny a močové cesty. Mají pravdu? Nebo může být bosá chůze naopak otužováním a posilováním imunity?
Problematika prospěšnosti chůze či běhu naboso je hlavně doménou ortopedů, z hlediska ledvin je vliv minimální. Při pohybu se člověk zahřeje, proto je riziko močových infekcí minimální. Ale to je úvaha selského rozumu a zkušenost, výsledky přesných pozorování nejsou k dispozici.
Vy sám jste také sportovec. Sportujete ze zvyku, pro radost, nebo cíleně pro zdraví?
Řekl bych, že jsem spíše nesportovní typ. Poslední roky mne ale začala trápit mírná nadváha, včetně jejích laboratorních ohlasů. A taky jsem chtěl vyzkoušet, jak rady, které dávám pacientům, fungují. Proto jsem změnil jídelníček a přidal nejprve jízdu na kole a později i běh. Ačkoli jsem sportoval málo, kila šla dolů. Teď mám asi tři týdny s během pauzu. Rozbolela mě záda a kyčle. Myslím si, že mám nezpevněný střed a škodí mi přetěžování kloubů nadváhou, takže se nejprve chystám pracovat s tím. Je fakt, že jsem začal relativně záhy běhat příliš dlouhé tratě. Ve svých čtyřiceti letech si uvědomuji, že je čas zatáhnout za brzdu a běh času trošku zpomalit. Proto se nehodlám cíle zlepšit si kondici vzdát. Myslím na to denně.
Sportoval jste i dřív? Vedli vás k tomu rodiče?
Nesportoval jsem nikdy jinak než rekreačně, a to spíš sporadicky. Na gymnáziu jsem byl vždy nejrychlejší běžec ve třídě plné sportovců, na krátké i dlouhé tratě, ale svůj talent jsem nijak nerozvíjel. Běhat jsem začal až loni.
Sport je náhražka za přirozený užitečný pohyb
Občas lidé, zejména nesportovci, ironicky říkají „sportem ku zdraví“, když se někdo při sportu zraní. Jak to je podle vás? Jsou sportovci zdravější nežli nesportovci?
Zcela jistě jsou zdravější. Zvláště ti, kteří sportují pro radost a s rozumem. Vrcholový sport je podobně nezdravý jako život strávený s brambůrky a pivem před televizí. Moderní způsob života naše tělo ničí, ačkoli se předpokládaná délka života od listopadu 1989 stále prodlužuje. Jsme naprogramovaní na přiměřený pohyb, na pobyt v přírodě a manuální práci. Dělbou práce se někteří z nás, a zdá se, že je nás stále víc, přestali dostatečně hýbat. Sport je náhražka za přirozený užitečný pohyb, po kterém naše tělo touží, aby fungovalo tak, jak má. Běh (za zvěří, před nepřítelem) k tomu starému a opuštěnému způsobu života patří. Naši předkové zvěř štvali, i proto jsme schopni lépe obstát při běhu na delší vzdálenosti.
Jak jsou na tom nesportovci s ledvinami? Když k vám přijde pacient do ordinace, poznáte podle stavu jeho ledvin nebo jiných orgánů, jak aktivně žije?
Lékař často správně pozná už při prvním pohledu, jak člověk žil. Pohled do laboratorních výsledků pak většinou domněnku potvrdí. „Jako kluk jsem dělal atletiku, pak hrál celý život tenis. Maminka mě vedla k sokolství a já cvičím dodneška. Jezdím celý život na kole...“ To jsou příklady odpovědí těch, kteří dobře vypadají navenek i laboratorně. Ale existují samozřejmě i výjimky. Například délka života je hodně věcí dědičnosti. V kolika letech zemřeli naši prarodiče z obou stran, ovlivňuje naše přežití zcela zásadně. Tak lze snáz pochopit i občasné poznámky typu „Znám pána, ten umřel v pětaosmdesáti a do posledního dne kouřil“. Ano, ale jeho bába tu byla do sta. Kdyby nekouřil, žil by možná déle.
Když jsme u kouření, jak moc je pro ledviny nebezpečné?
Kouření poškozuje cévní stěnu, takže může poškodit tepny na srdci, na dolních končetinách, v mozku i v ledvinách. Ale jsou i jiné mechanismy. Kouření poškozuje DNA, která kóduje naši genetickou informaci, a může dojít ke vzniku nádoru. Dříve se kouření spojovalo s nádory plic, ale seznam dotčených orgánů se stále rozšiřuje. Není to sice faktor nejzásadnější, ale je hodně významný. Poškození DNA vzniká nejen kouřením, ale například i nadměrným jídlem. Nejlepší prevence proti nádorovému bujení je se nepřejídat. A přejídá se skoro každý. Jedni si to všechno ukládají do tuku, druzí sice vypadají navenek v pohodě, ale fungují jako teplárny v létě – vyrábějí teplo, které nikdo nepotřebuje, a všechno vyletí komínem. Nadmíra jídla vede k tomu, že se vám v těle dělí buňky rychleji, než by měly. Ty pak nezvládají opravu DNA.
Je na tom současná populace, co se týče ledvin, lépe, nebo hůře než v minulosti?
Stav se zhoršuje především proto, že populace stárne. Navíc nadále zůstává poměrně alarmující fakt, že s konečným a nezvratných selháním ledvin k nám přichází stále asi polovina všech nově zjištěných pacientů takzvaně z ulice – tedy dříve nepoznaných, nevyšetřených, neléčených... Lidé málo chodí na preventivní prohlídky k praktickým lékařům.
Nejzávažnější onemocnění ledvin o sobě nedávají dlouho znát
Říká se, že onemocnění ledvin je zrádné, protože nebolí. Když já jsem měla před několika lety oboustranný zánět ledvinových pánviček, bolelo to jako čert. Tak jak to je?
Zánět močových cest i konkrétně ledvin je jedním z mála onemocnění, která se projevují často dramaticky. Naprostá většina těch nejzávažnějších o sobě bohužel opravdu nedává znát, dokud není pozdě. Až těsně před smrtí nebo, protože máme štěstí a léčba je k dispozici, před transplantací ledviny či před dialýzou.
Je jiná možnost, jak poznat, jestli máme ledviny v pořádku, než jít k lékaři? Mnoho lidí nechce chodit k doktorovi „zbytečně“.
Bohužel prakticky ne. Pokud byste byla stoprocentně přesvědčená, že k lékaři prostě opravdu nepůjdete, lze s velkou dávkou nadsázky doporučit nákup kvalitního pažního tlakoměru, papírků k detekci přítomnosti krve a bílkoviny v moči a glukometru. Pokud bude váš tlak v 90 procentech případů do 135/90, papírky nic neukáží a glykémie nalačno bude stále do asi 5,6 milimolů na litr, máte docela slušnou šanci, ale ne jistotu, že vaše ledviny budou OK. Určitě sledujte, jestli vás nebolí v bedrech, zda nevidíte nepřirozené zbarvení či pěnění moče. V opačném případě k lékaři raději zamiřte. Máte také možnost vyšetření absolvovat v rámci Světového dne ledvin, v rámci něhož se konají preventivní akce každoročně druhý březnový čtvrtek na většině nefrologických pracovišť v Česku. Velkou část z nich najdete například na www.svetovydenledvin.cz. Přibližné riziko svého onemocnění ledvin si také můžete snadno spočítat na ledvinové kalkulačce.
Jak vaše ledvinová kalkulačka funguje?
Je to jednoduchý nástroj, primárně vyvinutý pro ty, kteří se nemohli zúčastnit Světového dne ledvin, nebo pro ty, na které se nedostalo. Počet zájemců o vyšetření stoupal a stály se dlouhé fronty. Kalkulačka na www.ledvinovakalkulacka.cz pomůže lidem se rozhodnout, jestli by na vyšetření jít měli, nebo ne. Funguje to tak, že odpovíte na pár jednoduchých otázek: Kolik je vám let, jestli kouříte, jestli máte cukrovku a tak dále. Software z odpovědí vyhodnotí, jaká máte zdravotní rizika, a podle toho vám doporučí, jestli zajít na vyšetření.
Vyšetření ledvin je prý rychlý a bezbolestný proces. Jak vlastně probíhá?
Záleží na tom, o jak podrobné vyšetření se jedná. Velmi rychlé a nezatěžující spočívá ve vyšetření moče papírkem, hladiny krevní glukózy glukometrem a krevního tlaku tlakoměrem. Velkou většinu onemocnění či jejich riziko tak máme šanci odhalit. K podrobnému vyšetření dochází v nefrologických ambulancích u těch, kde vznikne na onemocnění ledvin důvodné podezření. Většina bolestí zad není „od ledvin“, ale „od páteře“, proto se potřeba vyšetření řeší individuálně.
Pít se má dostatečně. A pokud možno vodu
Jste zkušený lékař a odborník a zabýváte se exaktní vědou. Nicméně v babských radách často také bývá zkušenost a pravda. Jsou nějaké babské rady, týkající se zdraví, které můžete jako lékař potvrdit?
Máme například dost pít. Tohle vědí všichni. A je to pravda například proto, že dostatečné pití pomáhá jako prevence ledvinných kamenů. Jak se zvyšujícím se věkem odchází zrak, sluch, chůze... odchází i žízeň. Voda je nejen nutnost, ale i lék. A věřte mi, že je mnohdy prospěšnější než drahé léky.
Jsou naopak takové babské rady, které byste rád vyvrátil?
Někteří urologové dosti brojí proti „urologickým“ čajům, v době močového zánětu zbytečně dráždí. Užitečnější je čistá voda. Pokud možno kohoutková. Minerálky tělo většinou zatěžují solemi.
Takže doporučujete nepít při problémech urologické čaje. Ale co preventivně zařadit bylinkové čaje, které mají ledviny posilovat?
Nikdy nevíte, kolik účinné látky bylina obsahuje, nevíte kde a za jakých okolností byla trhaná a jak byla usušená. Nevíte ani, jestli je v bylinných směsích opravdu to, co mají obsahovat. Nechci varovat před bylinami obecně, ale tyhle přípravky na rozdíl od preparátů farmaceutických firem nepodléhají přísné kontrole. Když budete bylinkám opravdu rozumět a sama si je nasbíráte, pak je to něco jiného, ale jinak opravdu doporučuju pít kohoutkovou vodu. Ta je mnohem lepší než voda z plastových lahví, ze kterých se do vody můžou uvolňovat nejrůznější škodliviny.
Tradiční čínská medicína považuje ledviny za jeden z nejdůležitějších orgánů a „pramen života“. Souhlasíte?
S tím nelze než souhlasit.
Proč jste se vy sám rozhodl věnovat právě ledvinám?
Jako u většiny mých kolegyň a kolegů tomu pomohla náhoda. Ale rozhodně nelituji. Ledvina je krásný orgán, funkčně, ale třeba i tvarem. Připomíná přece kreslené srdce ještě víc než srdce samotné. I když mě za tohle možná kardiologové nebudou mít rádi.


description: Krátký triatlon, dlouhý triatlon, sprinttriatlon, duatlon, aquatlon, kvadriatlon... Různé vzdálenosti a jejich poměry, různé disciplíny. Klasický triatlon dal vzniknout mnoha variantám a obměnám a my vám pomůžeme vyznat se v nich.

title: Triatlon a další „tlony“. Jak se v nich vyznat

maintext:
Od prvního triatlonu na Havaji neuběhlo příliš mnoho času a seznam multisportovních disciplín souvisejících s triatlonem se začal rychle rozrůstat. Není čemu se divit. Lidem žijícím v bohatší části světa plné techniky včetně dopravní schází pohyb a s ním spojené výzvy a překážky, s nimiž se museli potýkat jejich předkové.
Multisporty, obzvlášť vytrvalostní, umožňují fyzické vypětí až na hranu možností a opojný pocit vítězství, byť sama nad sebou. Poskytují lidem to, co mnoha z nich schází. Multisportů a zábavně-bláznivých závodů je dnes nepřeberné množství. Podívejme se na ty, které mají základ ve slovu triatlon a dokázaly se do jisté míry uchytit na světové úrovni jako seriózní, tedy nadnárodní organizací zastřešený sport (většinou jsou pod Světovou triatlonovou unií, ITU).
Triatlonovou klasikou je dlouhý triatlon Ironman. 3,8 kilometru plavání, 180 kilometrů na kole a maraton, tedy 42,195 kilometru běhu. Celkem tedy 226 kilometrů v jednom zátahu. Zajímavostí je, že značka Ironman je vyhrazena soukromému subjektu, který má pod sebou celou sérii kvalifikačních závodů, jejichž finálem je mistrovství světa na Havaji.
ITU používat značku Ironman nemůže, proto tuto vzdálenost ve svých závodech nazývá dlouhým triatlonem. Dlouhý triatlon je závod ve vzdálenostech od polovičního Ironmana po jeho plnou délku. Protože jde o velké rozpětí a rozdíl mezi absolvováním polovičního nebo celého dlouhého triatlonu je obrovský, konají se mistrovské závody i na tzv. půlce o délkách 1,9 kilometru plavání, 90 kilometrů kolo a 21 kilometrů běh. Jde o velmi oblíbenou trať mezi triatlonovými „hobíky“, ale má i své špičkové specialisty, mezi které dnes patří například náš dvojnásobný mistr Evropy v krátkém triatlonu Filip Ospalý.
Krátký triatlon o objemech 1,5 kilometru plavání, 40 kilometrů na kole a 10 kilometrů běhu přiblížil tento sport širší veřejnosti. O jeho vznik se ale zasloužila i touha dostat triatlon do rodiny olympijských sportů a splnit podmínky olympijského výboru. V Česku byla krátce prosazována varianta 1 km - 50 km - 10 km. Také první mistrovství světa v krátkém triatlonu v Avignonu 1989 se jelo na netradičních tratích 1,75 km - 40 km - 10 km. Pro svou vyváženost ale nakonec krátký triatlon přijal variantu 1,5 km - 40 km - 10 km, někdy je účelově nazývána „olympijským triatlonem“. Přinesl i novinku, jízdu na kole v balíku. To bylo do té doby u triatlonu něco nemyslitelného. V některých státech, například ve Švýcarsku, a závodech, například v Poděbradech, i na krátkých tratích jezdí kolo každý sám a za své.
Netrvalo to moc dlouho a na svět přišla ještě kratší verze, sprinttriatlon, s objemy 0,75 kilometru plavání, 20 kilometrů na kole a 5 kilometrů běhu. Divácky je atraktivnější, pro závodníky kontaktnější a umožňuje si zazávodit daleko většímu množsví zájemců o tento sport. Tyto distance se staly i oficiálními tratěmi pro juniorské kategorie.
V historii triatlonu najdeme nejrůznější kombinace plavání, kola a běhu, nejen co se týká délek a poměrů, ale například i četnosti zařazení jednotlivých částí do jednoho závodu. Jako příklad vzpomeňme australskou Formuli 1, které se úspěšně účastnil náš olympijský medailista Honza Řehula. V tomto případě byla délka plavání redukována jen na stovky metrů a kolo a běh na jednotky kilometrů a tento supersprint absolvovali závodníci od startu do cíle třikrát po sobě.
Aquatlon je odnoží triatlonu s vynecháním kola, kombinuje plavání a běh s tratěmi od 0,3 do 1,5 kilometru plavání a od 3 do 10 kilometrů běhu nebo běhu, plavání a běhu, například 2,5 - 1 - 2,5. Mistrovství světa v aquatlonu je často jakýmsi předzávodem čampionátu v krátkém triatlonu.
Duatlon je mladším bratrem triatlonu, o kterém zlé jazyky v minulosti mluvily jako o závodu triatlonových neplavců. Ovšem tento názor již léta neplatí a duatlon je plnohodnotným, byť neolympijským bratrem triatlonu. Koná se v podobách sprint (5 kilometrů běhu - 20 kilometrů na kole - 2,5 kilometru běhu), krátký duatlon (10 - 40 - 5) a dlouhý (10 - 60 - 10). Jeden čas byl duatlon poměrně populární a jeho závody hojně obsazovány. V posledních letech závodníci dávají přednost klasice a větší všestrannosti, tedy triatlonu.
Triatlon má také svou zimní variantu, která je kombinací běhu, horského kola a běhu na lyžích v objemech 5 až 10 kilometrů běhu, 10 až 20 kilometrů na horském kole a 8 až 10 kilometrů na lyžích volnou technikou. I zimní triatlon přilákal řadu fandů, měl dokonce ambice na zařazení na zimní olympisjké hry.
Zcela specifickou záležitostí je Xterra, kde bylo silniční kolo nahrazeno horským kolem. Tratě kola i běhu jsou u tohoto typu triatlonu situovány do náročného terénu. Také Xterra má již stálé místo v kalendáři triatlonistů. Její historie se začala psát v roce 1996, když se předtím v roce 1994 objevil závod stejného charakteru v Kirkwoodu pod názvem Enduro Off-road. Od roku 1996 je vrcholem světové série Xterry Havaj (Maui), koná se vždy týden po havajském Ironmanovi, a to v objemech 1,5 - 30 - 11 kilometrů. Jelikož je ale Xterra stejně jako Ironman pořádána soukromými agenturami s ochranou známkou, nazývá se tento druh triatlonu pořádaný pod Světovou triatlonovou unií terénní triatlon. Zde se můžeme setkat s krátkou (0,75 - 20 - 5) a dlouho variantou (1,9 - 90 - 21).
V roce 1987 se objevil triatlon rozšířený o čtvrtou disciplínu zařazenou za plavání, a to o jízdu na kajaku, kvadriatlon. Zařazení kajaku do triatlonu však nebylo úplnou novinkou. Kombinace triatlonu, kdy kajak nahradil plavání, se objevila již v roce 1976 v americkém Sacramentu. Tento závod se pod názvem Eppie ́s Great Race jezdí dodnes. Kvadriatlon je kombinací plavání, kajaku, kola a běhu. Jezdí se v objemech sprint kvadriatlon (1 - 5 - 25 - 5), krátký neboli střední kvadriatlon (2,5 - 10 - 50 - 10) a dlouhý kvadriatlon (5 - 20 - 100 - 21,1).
Protože není zřejmě hranic, které by člověk nechtěl překonat, objevily se poměrně záhy ultratriatlony, jejichž tratě jsou delší než klasika. Zřejmě nejdelším bylo neoficiální mistrovství světa v Mexiku na tratích, které byly nejdříve desetinásobkem dlouhého triatlonu, obnášely tedy 36 kilometrů plavání, 1 800 kilometrů na kole a 420 kilometrů běhu, a pak dokonce patnáctinásobkem, tedy 57 kilometrů plavání, 2 700 kilometrů na kole a 632,925 kilometru běhu. Vše v jednom kuse od startovního výstřelu do cíle. O tomto ultratriatlonu a Jardovi Pavelkovi jsem psal již v předchozím článku.
Ačkoliv vzniku slova triatlon dala klasická kombinace plavání – kolo – běh, je používá se dnes pro nejrůznější spojení tří rozdílných pohybových aktivit. Ačkoliv nejrozmanitějších „tlonů“ je dnes hodně a každý zaznamenal v určitém období vzestup popularity, triatlon ve své ryzí formě je dnes válcuje.
Článek vznikl ve spolupráci s www.triatlon.cz.


description: Mýtů a polopravd o běžeckých botách koluje mezi běžci spousta. Některé jsou docela neškodné, jiné mohou vést ke vzniku zranění. Je mezi následujícími pěti mýty nějaký, kterému věříte?

title: Odhalujeme pět nejčastějších mýtů o běžeckých botách

maintext:
1. Existuje perfektní běžecká bota
Jako běžec se můžete velmi často setkat s tím, že vám některý ze stejně postižených přátel začne doporučovat své oblíbené běžecké boty. Může to být Asics, Mizuno, Brooks nebo jiná značka, ale jedno je jisté - pouze tato konkrétní bota je ta nejlepší a všechny ostatní jsou k ničemu. Musí to tak být, když v nich váš známý běhá už deset let a za tu dobu vyzkoušel všechno možné.
Problém je ovšem v tom, že každý máme zcela odlišný tvar chodidla, jinou techniku běhu a v neposlední řadě také jiné požadavky na funkční vlastnosti běžecké boty. Někdo běhá v extrémně měkkých a pohodlných objemovkách, zatímco jiný dává přednost odlehčeným botám tempovým. Už na první pohled je tak jasné, že si tito dva mohou navzájem doporučovat běžecké boty jen s velkými obtížemi.
Samostatnou kategorii tvoří výrobci, kteří o svých převratných novinkách rádi tvrdí, že jsou vhodné pro všechny bez rozdílu a přinášejí revoluci do běžeckých bot. Je dost možné, že se vám v takové novince opravdu bude běhat skvěle, ale stejně tak je pravděpodobné, že vám naprosto nebude vyhovovat.
Hledání té správné běžecké boty je běh na dlouhou trať a výsledný výběr je vždy a pouze na vás a na pohodlí vašich nohou.
2. Všechny boty jedné značky jsou si rovny
Tímto mýtem trpí nejvíce adidas, ale částečně je jím zasažena snad každá značka s běžeckou kolekcí. Platí totiž obecné přesvědčení, že všechny běžecké boty (Nike, Mizuna, New Balance atd...) jsou si rovny. Toto tvrzení bohužel neplatí, v jednotlivých cenových úrovních nalezneme kvalitativně zcela rozdílné modely.
Od boty za tisíc korun logicky nemůžeme očekávat stejné funkční vlastnosti a výdrž jako od bot za trojnásobek této částky. Největší rozdíly jsou v tlumicí vrstvě (ta je u dražších bot měkčí, lehčí a tvarově lépe řešená), ale beze změny nezústává ani svršek, podrážka nebo tkaničky.
Obecně mají dražší modely výrazně delší životnost tlumicího materiálu (kromě extrémně odlehčených závodních modelů), pohodlněji zpracovaný svršek, podrážku s vyšší odolností a lepší přilnavostí k povrchu a v neposlední řadě nesmíme zapomínat ani na rozdíl ve hmotnosti.
Jedním z hlavních důvodů, proč se budete v dražší botě cítit pohodlněji, je i fakt, že zatímco pro kvalitnější modely se každý díl vyvíjí individuálně a v jiné botě ho nenajdete, u levnějších alternativ se používají díly univerzální shodné pro několik různých modelů.
3. Běžecká bota je terapie
Častokrát k nám do běžecké speciálky přicházejí lidé s tím, že je bolí koleno (kotník, Achillova šlacha, záda...) na nějakém konkrétním místě a potřebují botu, která by je této bolesti zbavila. Žádná běžecká bota vám ale bohužel nezajistí, že váš problém po jejím zakoupení odezní.
Většina zranění a bolestí, kterými běžci trpí, vzniká kombinací špatné techniky (dopad tvrdě přes patu) a špatné, nedostatečně tlumené obuvi. Pokud patříte mezi zkušenější běžce a techniku běhu přes střed chodidla máte zvládnutou, můžete si dovolit lehčí a méně tlumené boty, aniž by hrozilo vyšší riziko zranění. V opačném případě je však běh v netlumených nebo nekvalitních botách cestou ke zranění.
Kvalitní tlumená běžecká bota funguje doslova jako nárazník, který chrání vaše tělo přes příliš tvrdými otřesy a díky tomu dokáže oddálit vznik případných potíží. Vzhledem k tomu je důležité boty pravidelně měnit v momentě, kdy je tlumicí vrstva příliš opotřebovaná a boty už svou práci nezvládají na sto procent. Sama o sobě však běžecká bota zranění odstranit nedokáže. Od toho je tu odpočinek, poctivé protahování, případně návštěva sportovního fyzioterapeuta nebo ortopeda.
4. Je dobré používat pouze jedny a ty samé boty
Množství běžců je doslova nadšených, když po dlouhém hledání objeví botu, která jim dokonale sedne. Nakoupí několik párů do zásoby a těší se, jak v příštích letech nebudou muset nic řešit. Vystavují se tak však riziku, že se jim postupem času změní tvar chodidla a boty, které byly skvělé, se stanou zcela nepoužitelné. Změna tvaru chodidla (na šířku i na délku) je u běžců naprosto běžným jevem a je dobré s ním počítat.
Další problém s používáním stále stejných bot vzniká při intenzivním dlouhodobém tréninku. Každá běžecká bota totiž zatěžuje chodidlo specifickým způsobem a zatímco některá část nohy je pod větším tlakem, jiná je naopak zatížená výrazně méně. Z toho důvodu je dobré čas od času modely běžeckých bot střídat, aby nehrozilo riziko vzniku únavových zranění.
5. Dokud není bota roztrhaná, je v perfektním stavu
Co se týče životnosti, dokážou být běžecké boty velmi zákeřné. Svršek může být stále jako nový, ale přesto je už bota z běžeckého hlediska dávno po smrti. Nejdůležitější částí běžeckých bot je totiž tlumící vrstva, která při každém kroku pohlcuje nárazy a která má bohužel velmi omezenou životnost. Její životnost se liší typ od typu a model od modelu, ale nikdy není neomezená.
V momentě, kdy dojde k opotřebení tlumící vrstvy, vzniká výrazně vyšší riziko zranění a navíc, boty už nejsou ani zdaleka tak pohodlné, jako byly na začátku. U tréninkových bot se doporučuje výměna po asi tisícovce naběhaných kilometrů, ale toto číslo se bude lišit člověk od člověka. Roli totiž bude hrát vaše hmotnost, technika běhu i povrch, po kterém běháte.
Nejlepší je proto spolehnout se na svůj pocit a v momentu, kdy už budete cítit každý kamínek, kdy vás začne někde něco bolet nebo se vám začnou zničehonic vytvářet puchýře, je čas na to se se starými botami rozloučit a pořídit nový pár. Staré boty nemusíte rovnou vyhazovat do popelnice, pokud je svršek bez poškození, můžete tyto boty stále využívat na krátké lehké výběhy po měkčím povrchu nebo je používat na vycházky, jízdu na kolem a další aktivity, které jsou méně náročné na odpružení.


description: Tisíce lidí, nebo komorní atmosféra? Špičkový servis, nebo přijatelné startovné? Trať centrem velkoměsta, nebo po lesních pěšinách? Odhalujeme pro a proti malých a velkých běžeckých závodů.

title: Souboj malých a velkých závodů. Na který z nich se vydat?

maintext:
Chystáte se na svůj první běžecký závod a nejste si jistí, zda zvolit některý z masových městských běhů, nebo raději malý „pouťák“ s pár desítkami účastníků? Oba typy akcí mají svá pro i proti a záleží jen na vás, jestli dáte přednost komorní atmosféře, davu spoluběžců, zajímavé trase nebo nízkému startovnému.
Počet účastníků
Jedním ze zásadních rozdílů mezi malým a velkým závodem je počet běžců, kteří se postaví na startovní čáru. Na menších akcích není výjimkou, že kromě vás poběží pouze pár desítek lidí. Velké městské závody naopak lákají tisíce běžců všech výkonnostních skupin. Velkou výhodou tak je, že už předem si můžete být jistí, že na velkém závodě rozhodně nebudete dobíhat poslední. To se o malých závodech říct nedá. Jsou totiž často součástí místní běžecké ligy a na start se tak dostaví pouze zkušenější borci.
Na druhou stranu se vám na městském běhu pravděpodobně nikdy nepoštěstí vyhrát. Vysoká popularita a štědré ceny pro vítěze vždy přilákají množství špičkových běžců a naděje na celkový úspěch je tak minimální. Běžný smrtelník může dosáhnout vítězství pouze na nějakém „pouťáku“, na který se zrovna shodou okolností nedostaví žádný z profíků, který bydlí nedaleko a přišel si zaběhat v rámci tréninku.
Atmosféra
S počtem účastníků úzce souvisí i atmosféra. Těžko se dá říct, jestli mají obecně lepší atmosféru závody malé, nebo velké. V obou případech to může být fiasko stejně jako neopakovatelný zážitek.
Výhodou velkých závodů je množství diváků kolem trati, kteří vás budou hnát k cílové čáře, a počty běžeckých známých, které na startu a v cíli potkáte. Součástí těchto akcí také bývá bohatý doprovodný program, takže se zabaví celá rodina, kterou můžete vzít s sebou.
V centru Prahy ale těžko okusíte rodinnou atmosféru akce, kterou dělají lidé s láskou pro partu a bez myšlenky na finanční zisk. Na malých závodech (obzvlášť na těch, jichž se účastníte pravidelně) se člověk cítí jako doma.
Trať
Další z parametrů rozlišující malé závody od velkých je trať. Do centra Prahy a na další lukrativní místa se při menších závodech nikdy nepodíváte. Daň za výjimečné lokality však platíte v podobě vyššího startovného a nutnosti běžet v davu tisíce dalších lidí. Na pražské památky ze závodní tratě zkrátka nikdy nebudete koukat osamoceně.
I malé závody však umí překvapit. Velkým městským závodům se nikdy zcela nevyrovnají, ale o to kreativnější musejí pořadatelé malých akcí být. Často se tak v rámci malého závodu podíváte do míst, o kterých jste nikdy nevěděli, a to můžete bydlet doslova za rohem. Zejména stavitelé menších a kratších trailových závodů dokážou často vykouzlit až nečekaně krásnou a záživnou trať. To však bohužel neplatí vždy a může se klidně stát, že v rámci menšího závodu prostě poběžíte tam a zpátky po okresní silnici.
Cena startovného
Posledním a zároveň jedním z nejdiskutovanějších parametrů je cena startovného. Poplatek za velké městské i horské závody se v posledních letech vyšplhal do závratných výšin, což množství běžců už předem odrazuje. Je pravda, že ceny jsou často vysoké, ale to je dáno tím, že se rozpočet takového závodu pohybuje v řádech milionů. Platí se za pronájem komunikací, stanů, pódií, obrazovek a toalet v zázemí, za catering pro běžce, za moderátory a desítky dalších věcí. Největší položku však tvoří plat organizačního týmu, který celou akci připravuje minimálně s ročním předstihem. A nikoho asi nepřekvapí, že pořádání velkého závodu od začátku počítá s nemalým ziskem.
Oproti tomu na malém okresním závodě se výše startovného často nedostane přes sto korun a za tuto částku obdržíte v lepším případě měření času čipovou technologií a občerstvení v cíli. Jsou tu ovšem i závody, které stojí doslova pár korun a na nichž se člověk nestačí divit, jaký servis pro něj organizátoři připravili.


description: Když vezmete partu nadšených běžců a spojíte síly s neméně nadšenými partnery, vytvoříte závod, jehož organismus žije a dýchá radostí z pohybu. Brněnskou zoo se již podruhé prohnalo na 500 běžců, které hnala do cíle vlastní píle i domácí dobroty tam čekající.

title: Zoo Brno dnes navzdory špatnému počasí zažila stovky šťastných tváří

maintext:
Po žhavých slunečných dnech přišlo ochlazení a déšť právě v den, kdy se podruhé konal závod Craft RUNGO běh brněnskou zoo. Jako organizátoři jsme se tomu radovali, neboť takové počasí běžcům svědčí daleko lépe. Tomu odpovídala i spousta spokojených tváří, která vyběhla vstříc mrholení a trati o délce 7,3 kilometrů.
A trať to byla veskrze náročná! Nedávala ani chvíli odpočinout, stále se běželo buď nahoru, nebo se klesalo. V cílové rovince jsme tak mohli ve tvářích běžců sledovat doslova dramata. Byly to boje o poslední metry, o to sladší pak byly úsměvy z dobře zvládnutého závodu, které byly ke spatření někdy v cílové bráně, u mnoha jedinců pak až u domácího rautu ze společné kuchyně organizátorů, či delikatesního hamburgru bistra Deguštace.
To však nebylo vše, co se ten den dalo v Zoo Brno zažít. Běžci ochutnali sportovní výživu Herbalife, vyzkoušeli sportovní obuv Inov-8 a oblečení Craft, vylosovaní šťastlivci si nechali změřit laktát ve stánku B. Braun.
Mužským vítězem se letos stal Michael Pozdenkov (s časem 27:22) a Tereza Jagošová (s časem 31:00). Zoo Brno pak pozvalo všechny z kategorií, kteří se umístili na prvním místě, aby společně nakrmili žirafy.
Děkujeme všem za společně krásně prožitý den a za rok opět zase!


description: Nechte se okouzlit norskou přírodou a horami a svůj zážitek zapečeťte do své mysli pomocí intenzivního běžeckého závodu, stejně jako čtenář RUNGO.cz. Ten byl tratí Kiliana Jorneta tak uchvácen, že se jí rozhodl provést ostatní čtenáře alespoň skrze reportáž a fotky.

title: Tromsø Skyrace: ochutnal jsem trať sestavenou ultratrailistou Jornetem

maintext:
Na Kilianově hřišti
Jak vypadá skyrunning daleko za polárním kruhem na trati postavené tak slavnými trailrunningovými běžci jako jsou Kilian Jornet a Emelie Forsberg? Dokážu důstojně dokončit extrémních 53 kilometrů s převýšením 4600 metrů? S těmito otázkami jsem na začátku srpna odlétal do norského Tromsø.
Když se v zimě otevřely přihlášky, neváhal jsem. Závod totiž sleduji už od jeho prvního ročníku 2014. Vždy mě lákal svojí přátelskou atmosférou, technickou obtížností a atraktivností prostředí. Naštěstí o startu (zatím) nerozhoduje žádné losování, jen rychlý prst na myši. Za pět minut bylo všech 200 míst pryč. Jedno ale bylo moje.
Tromsø je nejseverněji položené město na 50 000 obyvatel na světě. Má mezinárodní letiště a tak cesta není ani drahá, ani složitá. Navíc při jeho velikosti nepotřebujete ani auto. I z letiště se dá odejít pěšky a do centra je to jen pár kilometrů.
Less cloud, more sky
Blamann Vertical je vertikální kilometr, který se konal v pátek před hlavním závodem a myslím si, že krásnější závod tohoto typu budete hledat jen obtížně.
Závod ovládli seveřané. V mužích zvítězil za 37 minut nor Stian Angermund-Vik. V ženách vyhrála švédka Emelie Forsberg, která se na poslední chvíli rozhodla otestovat své operované koleno a ve finiši přesprintovala norky Hilde Anders a Yngvild Kaspersen.
Na start vzdálený 20 minut jízdy svezly závodníky autobusy a zbylo i místo pro fanoušky. Já sám jsem šetřil síly, ale možnost fandit ostatním jsem využil rád. Není mnoho závodů, kde můžete běžet od moře přímo na vrchol. Hůlky rozhodně na tento závod nepatří, ruce musíte používat každou chvíli a pár úseků je skutečně lezeckých. Na malém vrcholu mezi kameny posedávají fanoušci a mezi nimi skáče Kilian s foťákem vítajíc každého, kdo doběhne.
Začátek u moře pod mraky, průběh skrz ně a konec na prosluněném vrcholu dal závodu ohromné kouzlo. Myslím si, že lepší ukázku motta skyrunningu Less cloud, more sky, si snad ani nelze představit.
Skyrunning v extrémním podání
Sobotní program zahrnoval jak můj hlavní závod Hamperokken SkyRace, tak i kratší Tromsdalstind SkyRace. Kratší verze s 28 kilometry a 2000 metrů převýšení využívá první a poslední úsek závodu hlavního a vyhýbá se vysoce technickým úsekům. Jde o skvělou variantu, pokud nehledáte extrémy.
Letošní třetí ročník Tromsø Skyrace byl spolu s Trofeo Kima a Glen Coe Skyline zařazen do nově vzniklé Extreme Skyrunning World Series - kategorie závodů vynikajících technickou obtížností. Oproti předchozím dvěma ročníkům došlo i k prodloužení trati. Aby mohli připravit lepší zázemí pro závodníky a umožnili všem fandit v cíli i dlouho po doběhu prvních závodníků, přesunuli organizátoři start z horní stanice lanovky Fjellheisen do centra města. Tím však přidali závodu také 10 kilometrů a 400 metrů převýšení. Oficiální parametry tak narostly na 53 kilometrů a 4600 metrů.
První kilometry po startu nás tedy provedly městem a byl tak čas přemítat o tom, co nás dnes čeká. Počasí vypadalo stejně jako den předem a tak jsme všichni doufali, že na vrcholcích uvidíme slunce. Přeběhli jsme most, který už přidal i první výškové metry a kolem Arktické katedrály, dominanty města, jsme pokračovali na pěšinu stoupající na Fjellheisen.
Na Fjellheisenu byla i první občerstvovačka, po půl hodince běhu ale ještě bylo brzy a tak jsme stoupali hned dále po krásně travnatém zvlněném hřebenu na Tromsdalstind. Mraky jsme bohužel tentokrát neproběhli a tak kolem bylo jen bílo. I tak šlo ale při pěti stupních bez deště o nejlepší počasí v historii závodu.
To už jsme se oddělili od běžců kratší tratě. Padali jsme přímo dolů prudkým a technickým svahem. Tedy, že je prudký a technický jsem si pouze myslel, protože jsem neměl srovnání s tím, co bude dál.
Letos bylo málo sněhu a tak jsme si užili „bobování“ jen na dvou krátkých sněhových polích. Přes drobné plato s brodem a prudký seběh lesem jsme se dostali až na ploché dno údolí. Tomu dominoval velmi řídký les plný hub a trávy, mezi kterým se klikatila nádherná pěšina. Tady se dalo krásně kličkovat mezi stromy a užívat si ještě víc radosti z běhu. Zpestření přineslo i překonávání řeky balancováním na kládě.
Na druhé straně údolí už čekala občerstovačka. Specialitou byl YogiTea. Teplý bylinný čaj, který pořádně nakopl i zahřál před další cestou.
Stoupání na Hamperokken začalo hodně monotónním výstupem otevřeným úbočím. Tady jsem už po více než třech hodinách běhu začal cítit únavu. Pak k tomu přišel dlouho očekávaný dvoukilometrový skalnatý hřebínek ostrý jako břitva. Letos bylo sucho a tak stačil jistý krok a nekoukat moc dolů, čemuž pomáhala mlha, která jen občas odhalila díru pod námi. Tyhle dva kilometry mi trvaly skoro 45 minut. Uteklo to ale rychle a najednou vidím lano, které značilo posledních pár metrů na vrchol a obrat dolů . Tohle už bylo ale opravdu lezecké.
V horách se pohybuji často a rád, ale do terénu, kterým jsme nyní sestupovali, bych se normálně asi jen těžko pustil. Na kilometru a půl jsme spadli o 800 metrů. Lezlo se kameništěm, které se stále sypalo a kde by pád nebyl rozhodně příjemnou záležitostí. A bylo to dlouhé. Až po 45 minutách jsem se dostal do mírnějšího terénu, ale pořád se skákalo z kamenu na kámen bez jakéhokoliv náznaku pěšiny. Tady sníh z minulých ročníků hodně chyběl. Mezičasy ukázaly, že jen na tomhle sestupu jsem na vítěze ztratil hodinu. Za jeho půlhodinku bych to ale nedal ani s padákem.
Dostali jsme se zpět na občerstvovačku a pokračovali po rovince lesíkem zpět ve vlastních stopách. Už se nekličkovalo mezi stromy tak lehce, ale pořád šlo o příjemný běh. Dokud nezačalo stoupání. Tady jsem opravdu pocítil kilometry v nohách a prudký výstup zpět na Tromsdalstind se stal pro mě opravdovým bojem. Poprvé v životě jsem na závodě využil i obleční navíc. Kupodivu jedinou povinnou výbavou byla větrovka. Já přibalil ještě rukavice a oboje jsem ocenil. Kdyby nešlo o poslední velké stoupání v závodě, hledal bych motivaci pokračovat jen obtížně. Naštěstí jsem netušil, v jakém omylu ždímám poslední síly. Na vrchol jsem se dostal a těšil se na seběh do Tromsø. Jenže to bylo ještě o dost dál, než jsem čekal.
Jelikož jsme se dostali pryč z kamenů, krásně se mi svištělo měkkou travnatou pěšinou až k údolí. Stálo ale mezi námi a Fjellheisenem a museli jsme ho oběhnout. Pětikilometrové mírné stoupání jsem nastoupil svižně v domnění, že už to opravdu nemůže být daleko. Ale ne. Táhlo se dál a dál. Nakonec se přeci jen za hrbem vyloupla budova lanovky a poslední občerstvení. Pak už následovala známá pěšina do Tromsø. Tam jsem to pustil a ještě předběhl několik lidí. Asi díky pestrosti celého závodu jsem neměl žádnou část těla tak přetíženou, aby mi to bránilo v uvolněném běhu. Poslední kilometry tak už byly čirá radost z úspěšně zvládnutého závodu.
V cíli opět Kilian tentokrát i s Emelií vítali každého závodníka. Hodinky ukázaly 57 kilometrů a 4700 nastoupaných metrů za 10 hodin a 44 minut, což mi udělalo radost, stejně jako 58. místo. Závod dokončilo 137 závodníku z 200 startujících a dominovali mu britové. Tim Owens zvítězil v čase 6:45 před Johnatanem Albonem a Finlayem Wildem, kteří nadělili čtvrtému v pořadí celou hodinu. V ženách vyhrála Jasmin Paris.
Tromsø je krásné, těžké a technické. Přesně to jsem od něj čekal. Svůj cíl důstojně dokončit, mít zážitek na celý život a posunout si zase o kousek hranice toho co dokážu, jsem si splnil, a tak je čas začít hledat další výzvu. Už pro svojí atmosféru a krásu norské přírody vám doporučuji závod rozhodně navštívit.


description: Je vášnivým cyklistou, který se nebojí ani náročných horských závodů. Osud tomu ale chtěl, aby je po úrazu mohl absolvovat už pouze na handbiku, speciálním kole pro vozíčkáře, které má ovšem pořizovací cenu jako závodní speciál. Splnit Pavlův sen o vlastním kole můžete pomoci i vy, díky aplikaci EPP od Nadace ČEZ.

title: Stáhněte EPP a pomozte Pavlovi usednout na kolo i po druhém úrazu

maintext:
Jak říká, ještě před rokem žil spokojeným, normálním a aktivním životem. Pracoval jako u firmy zajišťující technologické instalace jednomu z našich největších operátorů a většinu volného času věnoval cestování a sportu. Běhání, lyžování, skialpinismus, plavání... ale především horské kolo, které bylo vždy jeho velkou vášní.
O aplikaci EPP, sportstrackeru, který pomáhá, si můžete přečíst více v tomto článku.
Absolvoval na něm dlouhé vyjížďky, ale i závody a cyklomaratony. Úspěšně zdolal třeba maraton pro horské cyklisty nazvaný Loudání, který ale navzdory svému názvu není žádnou procházkou růžovým sadem, je to extrémní nonstop závod, při němž ujel 725 kilometrů napříč obtížným, těžko sjízdným terénem. „Také mě bavily survivalové závody na osm až čtyřiadvacet hodin,“ říká a dodává: „Mám rád cestování, na kole jsem projel třeba Sicílii, Albánii, Korsiku a Francii.“
Osudná projížďka na kole
Na horském kole se rád toulal i sám v rámci tréninku. A jedna taková projížďka se mu loni na podzim stala osudnou. Třetího října vyrazil na osmdesát kilometrů dlouhou trasu do lesů na Berounsku. Ten večer zapracovala souhra několika nešťastných náhod: během sjezdu Pavlovi vyskočilo z vidlice přední kolo a následoval osudný pád z kola, při kterém došlo k vážnému poranění páteře.
„Navíc mi při pádu bohužel vypadl mobil z kapsy,“ dodává Pavel. Telefon měl skoro na dosah, dva metry od sebe, ale nemohl se pro něj natáhnout. „Ležel jsem ochrnutý od prsou dolů a jediné, co jsem mohl dělat, bylo volat o pomoc,“ vypráví. Bylo už po deváté večer, tedy doba, kdy na lesních cestách nepotkáte živáčka. Volání zaslechli strážníci a zavolali na pomoc policisty, kteří Pavla našli až okolo třetí ráno.
Záchranáři ho převezli do motolské nemocnice, kde se dozvěděl přesnou diagnózu: polámaná žebra, rozdrcený čtvrtý hrudní obratel a poraněná mícha. Ještě ten den podstoupil operativní zpevnění páteře a o dva měsíce později další zákrok, kdy mu voperovali fixátor poškozeného obratle. Následovala náročná rehabilitace na spinálním oddělení v Motole. „Měl jsem velké štěstí v neštěstí – dostal jsem se do péče nejlepších odborníků u nás. Dobrá atmosféra a profesionalita lidí na spinální jednotce mi hodně pomohla přestát první okamžiky, kdy je člověk odkázán na pomoc druhých,“ říká Pavel. Jedním z lékařů, kteří se o Pavla starali, byl i primář spinální jednotky Jiří Kříž, který je po úrazu na lyžích sám upoután na invalidní vozík.
Malý zázrak a nové výzvy
Po propuštění z nemocnice následovala několikaměsíční rehabilitace v Kladrubech, kde začal Pavlův boj o návrat do plnohodnotného života. „Byl to zvláštní, uzavřený svět lidí, mezi kterými člověk pomalu zjišťuje, co život s poraněním míchy obnáší,“ popisuje Pavel místo, odkud se vrátil domů až letos v dubnu jako paraparéz, tedy člověk s omezenou hybností dolních končetin. Jakkoli se nám to může zdát beznadějné, pro Pavla to bylo další štěstí v neštěstí.
„Jak řekla jedna z lékařek z Motolu, zázraky se dějí. Díky částečné hybnosti nohou jsem do určité míry samostatný. Jako většině lidí s poraněnou míchou se však ani mně nevyhýbají urologické a neurologické problémy, musím brát velké dávky léků, které mi umožňují vést v rámci možností normální život,“ vysvětluje Pavel. Po úrazu nemůže řídit auto, nevydrží dlouho stát a chodit zvládá pouze s oporou a na krátké vzdálenosti. Nic z toho se navíc neobejde bez bolestí. Omezená citlivost v celé oblasti pod místem zranění způsobuje, že v trupu ani spodních končetinách necítí teplo, chlad ani bolest.
Podle vyjádření lékařů pomohlo Pavlovi při rehabilitaci také to, že byl aktivním sportovcem. Milované kolo se rozhodl nepověsit na hřebík a skoro hned po propuštění z rehabilitačního ústavu usednul na handbike. Týden po skončení rehabilitace dojel díky spolupráci s neziskovkou Černí koně do cíle závodu Újezdský duatlon. A následovaly další. Handbike je nyní pro Pavla jedinou možností, jak si vyrazit s přáteli cyklisty na vyjížďku nebo potrénovat pro lepší kondici.
Neštěstí nechodí po horách, ale jezdí po silnicích
S pomocí neziskovky se Pavel společně s týmem Spinálka Motol účastnil letošního Metrostav Handy Cyklo Maratonu, tedy štafety, jejíž týmy ujely 2 222 kilometrů. Časový limit na závod byl 111 hodin. Cyklisté jedou i přes noc, aby limit zvládli, do cíle přijíždějí celé týmy vysílené, ale šťastné. Pro Pavla tento závod bohužel vítězstvím neskončil. Jen pár set metrů před cílem měl na Evropské ulici v Praze nehodu s automobilem a probudil se až v nemocnici.
„Diagnóza zněla: otevřená zlomenina levého bérce a kotníku, hluboká řezná rána pravého stehna, drobné řezné ranky spodních končetin. Sádrou řešená zlomenina zápěstí, zaprstní kůstky a článku na čtvrtém prstu,“ vypočítává Pavel. Sádru z ruky mu sundají už za pár týdnů, s fixátorem kotníku si ale poleží čtyři až pět měsíců a pravděpodobně už nikdy nebude moci plnohodnotně používat chodidlo.
„Jako bonus při vyšetření mozku mi našli meningiom, snad nezhoubný nádor mozku,“ dodává Pavel. Na jeho odstranění musí počkat, protože s fixátorem kotníku nemůže na magnetickou rezonanci.
Své sny odkládá, ale rozhodně nemění
„Před nehodou už začínalo všechno vypadat slibně,“ vypráví Pavel, „chtěl jsem na podzim nastoupit zpět do školy, kterou jsem musel přerušit, nastoupit do práce pro město Kladno, které mi pomáhá s návratem do běžného života. Budu mít handbike, který mi umožní cestovat a sportovat a být mezi přáteli. I tělo začalo sílit a ze všeho jsem měl dobrý pocit. Teď musím svoje sny odložit na neurčito.“
Dodává ale, že rozhodně nehází flintu do žita. Stejně jako při první nehodě, kdy dlouhé hodiny ležel sám v lese a přemýšlel, co bude, se rozhodl, že to nevzdá. „Takhle tedy ne. Postavím se na nohy, zabojuju, přijmu výzvu, nebudu sobě ani nikomu jinému nic vyčítat a půjdu nejdál, kam to půjde,“ shrnuje Pavel svoje odhodlání. Stejně jako při první nehodě, i teď je pro něj kromě lékařů a terapeutů velkou oporou rodina a samozřejmě přátelé, včetně těch „z kola“.
Na kolo Pavel nezanevřel, naopak. Už plánuje příští ročník Handy Cyklo Maratonu. Tentokrát už na vlastním handbiku, ke kterému mu můžete pomoci i vy, a sice pomocí „eppky“, aplikace, se kterou můžete pomáhat pouze svým pohybem. Stačí si ji stáhnout do mobilu a začít s ní běhat nebo třeba právě jezdit na kole. Ve chvíli, kdy spolu s ostatními sportovci nasbíráte stanovený počet bodů, Nadace ČEZ uvolní potřebnou částku na Pavlovo nové kolo. Začít můžete třeba už dnes.