description: Mají za sebou dva průlety nad přistávací dráhou amerických raketoplánů na Mysu Canaveral, z nebe nafotili a nafilmovali úchvatné scenérie divokého Západu, přeletěli i několik pouštních pohřebišť vysloužilých letadel či Hollywood. Čeští piloti Jiří Pruša a Jan Čermák chtějí ve vzduchu zdolat 20 tisíc kilometrů po hranici USA.

title: 20 000 kilometrů letadlem po hranici USA: fotky, které berou dech

maintext:
Vyletěli jsme koncem srpna z Orlanda na Floridě a tam se také ve třetím zářijovém týdnu dvoumístným hornoplošníkem Cessna 182 vrátíme. Máme za sebou skoro polovinu expedice a už teď můžeme říci, že něco tak úchvatného člověk jen tak nezažije.
Hned první den letu jsme si splnili velký sen – přeletět přistávací dráhu amerických raketoplánů na Mysu Canaveral. Bylo to jednodušší, než jsme čekali – v sobotu totiž ani americká armáda nepracuje, a tak byla přistávací dráha vlastně volná. Jediná podmínka řízení letového provozu byla letět minimálně 100 stop nad zemí, letmé přistání touch and go tu povolené není. Průlet jsme udělali hned dvakrát, jednou v 800 a jednou ve 100 stopách. Museli jsme si jen hlídat, abychom nevletěli do trvale aktivního vojenského prostoru, který vede paralelně s dráhou, asi 100 metrů východně od ní.
V dálce jsme zahlédli i startovací rampy, odkud Američané vypravují už několik desetiletí své rakety do vesmíru. Celé to byl velmi vzrušující a těžko vypověditelný zážitek – koho by ještě před půl rokem napadlo, že je to vůbec možné a že se tu ocitneme právě my dva. Škoda, že rampy jsou už v onom vojenském prostoru, takže blíž k nim jsme se dostat nemohli.
Mys Canaveral, přistávací dráha raketoplánů Řeka Mississippi v New Orleans
Blížící se hurikán nás poté sice přinutil ustoupit od letu hlouběji na jih Floridy, do Key West, ale po úspěchu na Cap Canaveral nám to zas tolik nevadilo. Trasu letu jsme ostatně museli počasí přizpůsobovat víckrát, což je v létání a ve VFR létání zvláště (Visual flight rules – let za podmínek viditelnosti) věc zcela běžná. Létat zkrátka můžete jen tak, jak vám dovolí počasí.
Přesto jsme drtivou většinu věcí, které jsme chtěli přeletět, skutečně přeletěli, i když někdy nás někdy mraky mačkaly celkem hodně k zemi a blížící se bouře nás donutily párkrát i neplánovaně přistát. To naštěstí není v Americe velký problém, letišť je tu opravdu hodně, od těch s dokonalým zázemím až po ty, které - jako třeba v rovinatém a rozlehlém Texasu, kde se jinak než letadlem v podstatě nikam nedostanete – vyskytují jen v podobě de facto opuštěné dráhy v prérii.
Skalní útvary v parku Monument Valley
Hory z westernů a reklam na cigarety
Po Cap Canaveral následoval nocleh v kolébce jazzu, New Orleans. Samozřejmě jsme nemohli odolat návštěvě jednoho z jazzových barů a že to tam vřelo, to si můžete být jisti. Poněkud fádní krajinu Luisiany a Texasu po dvou dnech vystřídalo něco, nad čím se nám zastavoval dech - takřka dvoudenní přelet národních parků amerického středozápadu.
Nádheru, kterou americká příroda v Arizoně a Utahu nabízí, nelze popsat. Kdo viděl, tak ví, o čem mluvíme, kdo neviděl, měl by sem přijet. Přelet Grand Canyon, let nad Lake Powell nebo probuzení do sluncem zalitého kaňonu Bryce jsou lahůdky, na které se nedá zapomenout. Když se před letadlem objeví první z roviny vystupující skalní monument, který jste do té chvíle viděli jen ve westernu, trochu to s vámi zacvičí. A pak další a další, a pak desítky kilometrů nad rudohnědými skalními solitéry, mezi nimi vyhlížíte prach od kopyt koní a i přes hluk motoru Cessny skoro až slyšíte imaginární povyk indiánských bojovníků. A když roviny s prsty skal vystřídají kaňony a jezera s rozeklanými břehy a vodopády, uchváceně na to shora hledíte a nemůžete se nabažit.
Takových lahůdek jsme si dopřáli během expedice hodně, nejde je všechny v jednom článku vypočítat. Pominout ovšem nelze přistání v místě s nejnižší nadmořskou výškou v USA (210 stop pod hladinou moře) – na letišti Furnace Creek v kalifornském Údolí Smrti - Death Valley. Padesátistupňové horoucí vedro jako v peci nám dovolilo tu strávit asi jen pět minut, déle se to nedalo vydržet. Tohle místo jednak není moc sympatické, své jméno nedostalo jen tak pro nic za nic, a taky jsme měli obavy, jestli se odsud kvůli horku vůbec dostaneme. Obavy nebyly neoprávněné - když se nám podařilo z rozpálené plotny Death Valley odstartovat, skoro až na letiště v California City ukazatel teploty oleje mínil vyskočit z budíku. Ale asi jsme ho umluvili a tak nás sice s poněkud přehřátým motorem, leč přece šťastně Cessna dopravila až do cíle etapy.
Flying Revue: USA 2016 Web expedice s on-line mapou s pozicí letadla a denními záznamy http://www.usa.flying-revue.cz. Další expedice Flying Revue najdete zde.
Ještě před tímhle rozžhaveným údolím, asi sto kilometrů od něj, jsme mířili naopak do výšin – chtěli jsme přeletět nejvyšší horu kontinentálních USA, 4 421 m vysokou Mt. Whitney. Dostoupali jsme téměř k jejímu vrcholu, ale výš už chudák Cessna nemohla. Horko a řídký vzduch nedovolily. Tak jsme ji nechtěli dál trápit a vydali se bez velkých ambicí směrem k vojenské základně Edwards Air Force Base, která sloužila také jako záložní letiště pro raketoplány.
Tady jsme si vyrobili další vzrušující a v podstatě dost neuvěřitelný zážitek. Podařilo se nám přesvědčit řídícího, aby nám povolil přelet téhle vojenské základny napříč, a to během jejího aktivního provozu! Moc se mu do toho nechtělo, ale nakonec podlehl našemu úpěnlivému kroužení vedle základny, což můžete dobře vidět na záznamu letu.
VIDEO: Poušť, hory, jezera. Jiří Pruša letěl nad Amerikou Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
Všude samá letadla. Kde na piloty padá smutek
V Kalifornii, ale především ještě předtím v Arizoně jsme absolvovali zvláštní zážitek na hřbitovech vysloužilých letadel. Letcovo srdce se tak zvláštně rozesmutní, když vidí desítky a desítky nezřídka ještě nejspíš provozuschopných letadel, jak tu zdánlivě bez užitku chátrají v poušti. Při pohledu na ně se vám vybaví kultovní film Con Air s Nicolasem Gagem v hlavní roli.
Dvě skladiště vysloužilých letadel včetně toho u nás asi nejznámějšího v Mohavské poušti, jsme jen přeletěli, v arizonském Pinal Airparku jsme ale i přistáli. A ačkoli do letadel vás tu nepustí a nesmí se tu ani fotit, byl to navýsost prapodivný zážitek vidět tam ty elegantní kovové obry tiše stát ve žhnoucím písku. Do uší vám namísto hlasitého svistu motorů naráží jen horký vzduch z pouště a vám se najednou zdá, jako byste slyšeli roztáčející se turbíny, a do ticha pouště se ozve typický zvuk proudového motoru. Ale je to jen klam. Tak úplně bez užitku ale letadla na těchhle letištích nejsou. Některá slouží jako zásobárna těžko dostupných náhradních dílů, na jiných se tu provádějí různé úpravy či výměna motorů. Některá letadla jsou zde profesionálně zakonzervovaná a čekají na nového majitele.
Odstavená nepotřebná letadla – Mojave Airport Pinal Airpark, Arizona – odkladiště nepotřebných letadel
Dost nostalgie, před námi jsou letadla živá, v plné síle. Cíl: přeletět páté nejvytíženější letiště světa, Los Angeles International Airport, a rovněž velké mezinárodní letiště v San Diegu. Přelety velkých letišť jsou vždycky vzrušující. Jednak jsou postupy na různých letištích různé, jednak chytat instrukce od řídících, kteří se věnují dopravním letadlům a na vás nemají moc času, je vždycky trochu napínavá záležitost. Člověk si uvědomí až po nějaké době, že přeletěl jeden z nejfrekventovanějších vzdušných přístavů světa a je to zatraceně dobrý pocit. Los Angeles jsme zdolali bez zvláštních událostí, tak jsme si přelet mohli pořádně vychutnat, v San Diegu se nám pak podařil docela husarský fotografický kousek - když jsme v rádiu slyšeli řídícího, že dává povolení ke vzletu dopravnímu letadlu, pohlídali jsme si ho a z okénka Cessny jsme ho krátce po startu docela obstojně vyfotili.
Známý ostrov Alcatraz, kde bylo do poloviny šedesátých let umístěné jedno z nejtvrdších vězení v USA. Pod námi mraky a mlha, před námi kouř z lesních požárů na pobřeží Kalifornie.
V San Diegu jsme přeletěli kromě vzdušného také námořní vojenský přístav, ješitnost velí zmínit se také o tom, že jsme přeletěli Hollywood a vyfotili tu světoznámý nápis nad městem, pak také v cárech mlhy cudně zahalený sanfranciský Golden Gate Brigde či pevnost Alcatraz. Ale to vlastně všichni v Česku znají z kalendářů, fotek v médiích a filmů. Co ale většina z nich nezná takřka určitě, je divukrásné pacifické pobřeží severní Kalifornie a Oregonu, kudy jsme letěli ze San Francisca k severu. Nekonečné kilometry prázdných pláží, rozeklaných skalnatých břehů, tu a tam zkrášlených majáky, sytě modrý oceán a příboj rozbíjející se o vysoké břehy, to byl zase úplně jiný zážitek – pro oko i pro duši.
Za letu podél tohoto pobřeží čtenáře opustíme, před námi jsou ještě další skvělé body trasy a brzy se zase přihlásíme.


description: Podařilo se nám získat a otestovat model horského kola, na němž Švýcar Nino Schurter zvítězil v Riu. S radostí tak doplňujeme duo superstrojů z olympijského souboje „titánů“. Zjistili jsme, že kola jsou velmi rozdílná, ale obě zároveň vynikající.

title: Jaké je horské kolo olympijského vítěze Nina Schurtera

maintext:
Jak to jezdí Ninovo kolo je úplně jinak postavené než kolo Járy Kulhavého. Je vidět, že oba závodníci hodně ovlivnili stavbu svých strojů. Obě jsou špička, obě vyhrávají ty největší závody a přitom jsou naprosto odlišná.
Spark má hodně položenou hlavu – 68,5 stupně (o 1,3 víc než předchozí model), hodně krátkou zadní stavbu 435 mm. Takto položená hlava je většinou na trialových kolech, přední kolo společně s vidlicí s offsetem 52 je tak hodně daleko vepředu. Už dlouho se mi nestalo, abych viděl přední nábu při posezu na kole před řídítky. Kolo se díky hodně krátké zadní stavbě rychle pohne směrem kupředu, není to ale tak svižné jako u konkurenta. Položená hlavovka je znát, stroj se trochu hůř překlápí pod rukama. Má prostě vetší stabilitu. Zato skvěle vede směr, ochotně jede tam, kam pilot chce. Prudká změna směru, zlomit ho kolem špendlíku, stabilita v prudkém sjezdu, to je něco, co si pilot skvěle užije. Je to hotová hračka, zábavná, živá. Nejlépe se cítí v zatočeném trailu, kdy je potřeba měnit směr jízdy, při každém průjezdu zatáčky, zatlačení do pedálů kolo zrychluje a jezdce to neskutečně baví. O co lépe s ním jezdí dolů, o to horší je to ale nahoru. Váha jezdce je posunuta více dozadu, takže zvládat prudké výjezdy je obtížnější. Pilot musí více pracovat s těžištěm, dbát na dostatečné přisednutí a zároveň nechat dostatek váhy nad předním kolem, aby se nezvedalo. Ze sedla je to ještě větší práce. Na kole je vážně vidět Ninův rukopis, odpovídá jeho jízdnímu stylu – dynamické a agresivní jízdě, bleskovým změnám směru, hrát si s kolem, parádičky pro diváky. Stroj jen podtrhuje jeho nejsilnější stránku, a tou je rychlost a obratnost ve sjezdu, bavit diváky, užívat si zábavu i při maximálním nasazení v závodě. Maximální akceleraci dokáže nahradit silovým pojetím jízdy, kde hodně zapojuje ruce, takže dokáže kolo lépe překlápět ze strany na stranu a tím jej urychlit. Pavel Čábelický, reprezentační mechanik

fasttext_language: cs


authors:
Autoři
Národní Park Cocuy. Tam Jsem Taky Nebyl

description: Jsem jeden z těch spokojenejch parchantů z bohatý země, co nemá hladovějící rodinu ani válku na dvorku, a proto může dělat, co uzná za vhodné a zábavné. Tak zní krédo Matouše Ruckiho, který právě cestuje po Jižní Americe. V dnešním díle s ním navštívíme Kolumbii.

title: Hezký holky, pečení mravenci a spousta kafe. Kolumbie zvedne náladu

maintext:
Po přechodu kouzelných hranic mezi Panamou a Kolumbií (článek si můžete přečíst zde) jsem se ocitl v Jižní Americe. Pár věcí se oproti té Střední změnilo. Tak například ve srovnání s Kostarikou a Panamou výrazně klesly ceny. To bylo příjemné.
Už méně příjemné bylo, že výrazně naopak narostly vzdálenosti. Osm hodin v autobuse není v Jižní Americe žádná dlouhá doba, ale při pohledu na mapu to celkem dává smysl. Tahle část Ameriky je 34krát větší než ta předchozí.
Rychle mě zaujal i fakt, že lidé jsou v Kolumbii snad ještě barevnější než ve Střední Americe. Během chvíle tu na ulici potkáte všechno od 90% kakaa až po bílou čokoládu s modrýma (nebo spíš hnědýma) očima. Ona vlastně vůbec celá Kolumbie hraje všemi barvami.
Jinak bylo vše při starém. Slunce na pobřeží smažilo pořád po karibsku a všichni stále mluvili španělsky. Pouze ještě o něco rychleji než předtím.
Vesnice Capurganá, kde jsem se ocitl, byla poklidná až na půdu a prakticky bez aut, protože jediné spojení s okolním světem je vzduchem nebo po moři. Prostě idylka. Já pro odjezd zvolil levnější dopravu turbo člunem do města Turbo a odtud pokračoval již silniční veřejnou dopravou do slavného Medellínu.
V Medellínu by chtěl žít každý
Cože? No vážně. Medellín dnes a Medellín před dvaceti lety je totiž jako nebe a dudy Pamely Anderson. Já tam tedy v těch divokých devadesátkách nebyl, ale povídá se leccos. Nicméně éra Pabla Emilia Escobara už je dávno pryč a Medellín se dnes těší skvělé pověsti. Před pár lety ho dokonce pár chytrých hlav vyhlásilo za nejpokrokovější město světa.
Sice nevím, co to přesně znamená, ale je fakt, že třeba veřejná doprava tvořená moderním metrem, autobusy a dvěma kabinkovými lanovkami byla skvělá a na každém rohu měli veřejnou wi-fi. Paisas, jak se obyvatelé Medellínu nazývají, jsou na své město náležitě pyšní a rozhodně mají proč. I tak mě ta jejich občasná hrdost, že jediné metro v Kolumbii je v Medellínu a ne v té brněnské Bogotě, celkem pobavila.
Metro je chloubou Medellínu. Medellín a jeho barvy
Díky blízkosti rovníku a nadmořské výšce cca 1 500 m n.m. má Medellín velmi příjemné klima a ne náhodou se mu přezdívá město věčného jara. Rozumná vlhkost vzduchu, slunce a teploty mezi 20 a 25 °C byly po té středoamerické horkovzdušné troubě změnou více než vítanou.
Historických památek tohle druhé největší kolumbijské město moc nenabízí, ale kombinace modré oblohy, zelených hor a tisíců červených cihlových domů má rozhodně svoje kouzlo. Krom toho se říká, že v Medellínu jsou i nejhezčí holky v Kolumbii, potažmo v celé Jižní Americe. To sice nemůžu potvrdit ani vyvrátit, protože jsem celý kontinent neviděl, ale je fakt, že to v Medellínu bylo minimálně jako v Rybitví. Celkem fajn.
Národní park Cocuy. Tam jsem taky nebyl
Jedním z vrcholů mé návštěvy Kolumbie měl být národní park Cocuy se svými zasněženými andskými vrcholky. Nakonec to ovšem dopadlo trochu jinak.
Když jsem po dvanáctihodinové noční cestě autobusem ve vesnici El Cocuy vystoupil, místní mi sdělili, že do parku se nemůže. Oficiálně byl park otevřený, ale zdejší původní obyvatelé z kmene Muisca park blokovali. Prý se jim nelíbí, jak jejich hory trpí turismem a hlavně, jak se s nimi o změně současných pořádků odmítají státní úřady bavit.
Villa de Leyva pod dohledem Barichara vypadá trochu jako filmové kulisy.
Nedalo se nic dělat. Muiskové tu žili už v době, kdy Kolumbus ještě tahal po Benátkách svého renesančního kačera, a tak jsem jejich názor respektoval. Místo zasněžených hor jsem si udělal výlet kolumbijským venkovem a strávil více času v krásných koloniálních vesnicích Villa de Leyva a Barichara. A to také nebylo špatné. Mimo jiné jsem tam ochutnal místní specialitu – hormigas culonas neboli mravence s velkými zadky. Ti se praží, solí a jedí. Chuť nic zvláštního, ale zadky jim křupou pěkně.
Bogotá, kráska a zvíře v jednom
Bogotá je obr. Na úpatí And ve výšce 2 600 m n.m. žije skoro deset milionů lidí a to už je slušný blázinec. Doprava je úděsná, zácpy věčné, ale na druhou stranu je centrum prošpikováno stovkami kilometrů hojně využívaných cyklostezek. Údajně jich tu mají nejvíce ze všech měst v Jižní Americe.
Katedrála na náměstí Simona Bolívara v Bogotě
Historické centrum La Candelaria se svými honosnými paláci, výstavní katedrálou, náměstími i malebnými uličkami ovšem stojí za to. Je zde poznat, že Bogotá byla už od svého založení v roce 1538 jednou z opor španělské moci na kontinentu a po vyhlášení nezávislosti už jí centrální role zůstala.
O autorovi "Proč smrdět doma, když můžeme do luftu." Cestovatelský blog Matouše Ruckiho najdete zde.
Jako všechna velká města v této části světa, i Bogotá má svoje lepší a horší čtvrti. Jedna z těch horších trochu neprakticky sousedí s historickým centrem a právě na jejich rozhraní jsme s mým kolumbijským kamarádem Césarem zažili jednu místní klasiku.
Asi čtyři desetiletí kluci se nás tady totiž pokusili okrást. Nejdřív přišel jenom jeden předstíraje, že je ‚momentálně zaostalej‘. Strkal nám pod nos svoji šálu, ale za jeho tmavými brýlemi jsme viděli, že nám pohledem pečlivě kontroluje kapsy a hledá peněženky a mobily.
Pohled z Monserratu na Bogotu je impozantní
Třikrát jsme ho odehnali, ale nedal se a než jsme se nadáli, dotírali na nás i jeho tři kamarádi. Tak jsme raději zdrhli jeden blok zpět do centra a byl klid. Vlastně to byl spíš takový kulturní zážitek než nepříjemnost. Později mi ale César řekl, že kluci občas nabízí i šálu s vůní chloroformu. To je pak asi zážitek z trochu jiné kategorie.
Eje Cafetero, kofeinové srdce Kolumbie
Po Bogotě byl další cíl vcelku jasný. Jen pár hodin na západ od hlavního města leží Eje Cafetero neboli kávová osa. To je oblast, kde se pěstuje skoro čtvrtina proslavené kolumbijské kávy a to je hodně. Okolo tohoto nápoje se tu točí úplně všechno, káva je základem místního zemědělství i turistiky. Můžete tu navštívit kávové farmy, malebné vesničky mezi plantážemi nebo strávit den v kávovém zábavním parku. Další možností je udělat si osobák v množství vypité kávy za den, protože ta je tu obzvláště dobrá i levná.
Krajina v oblasti Eje Cafetero
Já jsem kromě návštěvy nádherných vesnic Pijao, Filandia, Buenavista a Salento absolvoval i jednu místní ‚tour del café‘. Původně jsem to neměl úplně v plánu, protože tyhle organizované turistické výlety špatně snáším, ale nakonec to dobře dopadlo. Nejspíš kvůli tomu, že to nebyla úplně klasická gringo exkurze.
Don Leo byl známý majitel hostelu, ve kterém jsem chvíli pracoval, a cizáky na svoji farmu začal vodit celkem nedávno. Ten starej plantážník nás tam provedl poctivě. Ukázal nám, kde svou kávu pěstuje, jak ji loupe, kde ji suší a kde a jak ji skladuje a k tomu připojil pár historek ze svého drsného mládí.
Kávovník byl pro Lea hlavní plodinou, ale nerostla mu tam rozhodně sama. Pro vlastní spotřebu si jeho rodina hýčkala i banány, ananasy, dva druhy avokád, bavlník, mandarinky, limetky a pro mě superexotické guanabanu a čerimoju. Příští rok prý zasejí i hopsinky.
Don Leo to všechno vyprávěl a ukazoval zajímavě, ale mně se stejně nejvíc líbilo, že to byla normální fungující farma a ne turistický skanzen, jak to tak někdy bývá. Na plantážích se normálně pracovalo a po exkurzi následoval Kulturprogram uvařený paní domácí a spolu s námi pojedli i don Leo s rodinou a stálými zaměstnanci. V rámci nejférovějšího možného fair tradu nám Leonard následně prodal i něco ze své čerstvě upražené produkce. Himbajs šůviks, pěkný a úrodný to tam měl, plantážník jeden.
Don Leo a jeho zlato Po sklizení a oloupání je zrna potřeba řádně usušit.
Směj se jako Kolumbijec
Kolumbijci jsou neobyčejně sympatičtí a přátelští. Ani v ostatních zemích Latinské Ameriky, které jsem měl možnost poznat, se na smutek moc nehraje, ale Kolumbie mě i tak nadchla. Úsměv a veselá mysl je tady něco samozřejmého a divný je ten, kdo se neusmívá. Stačí elementární dávka slušnosti, netvrdit, že Hitler byl gentleman nebo Simon Bolívar vůl, a každý vám dá najevo, že vás rád vidí. To je něco, co člověku vždycky zvedne náladu.
Prý se v Kolumbii o Kolumbijcích říká, že spodní vrstvy chtějí být jako Mexičané, střední jako Američané a horní jako Evropané. Po sedmi týdnech se neodvažuji vynášet soudy, ale něco málo na tom možná bude. Každopádně já si myslím, že v Evropě by všechny vrstvy, včetně těch nejsprostších, naopak měly být trochu víc jako Kolumbijci. Tak zábavné a od první vteřiny přátelské lidi totiž člověk ve světě úplně snadno nepotká.
A jede se dál
Sedm týdnů v Kolumbii uteklo jako voda. Poznat tuhle obrovskou a neuvěřitelně rozmanitou zemi celou jsem samozřejmě nestihl, neboť na to by bylo potřeba týdnů tak sedmkrát sedm. Alespoň se můžu šestkrát vrátit.
Hnul jsem se tedy opět k jihu. Nádherná Kolumbie se neopouštěla lehce, ale Ekvádor také nevypadal úplně zle. A tak jsem se přemohl a jel.


description: Už tak rekordní stavba, jakou přehrada Tři soutěsky v Číně bezesporu je, si na svůj účet připsala další zápis. Nově otevřený lodní výtah pomáhá menším lodím překonávat obrovský výškový rozdíl u hráze a jeho úkolem je zvýšit přepravní kapacitu nákladní dopravy na přehradě na šest milionů tun za rok.

title: VIDEO: Největší lodní výtah na světě zvedá až 15 tisíc tun


description: Slavný závod "Trofeo delle Contrade" se v Livignu pořádal vždy na samém konci zimní sezony. Tradiční běžkařský závod, kterého se účastnili původně jen obyvatelé nebo rodáci z tohoto proslulého zimního střediska, se tentokrát uskutečnil o půl roku později, uprostřed léta 2016.

title: Takhle se „dělá“ sníh v létě. V Livignu závodili běžkaři mimo sezónu


description: Mário Gregor vystudoval Strojní fakultu na univerzitě v Žilině. Coby čerstvý inženýr odešel za prací do Čech, kde pracoval pro německou firmu. Neměl se špatně, vydělával slušné peníze. Přesto se jednoho dne rozhodl odejít na druhý konec světa a zkusit se živit tím, co ho osobně baví nejvíce – tetováním. Dnes patří mezi vyhledávané tatéry a do Wellingtonu, kde aktuálně žije, za ním přijíždí klienti z celého světa.

title: Odjel na Nový Zéland trhat jablka a stal se tatérskou hvězdou

maintext:
„Rozhodnutí odjet na Nový Zéland vzniklo velmi spontánně. Byl jsem teprve dva měsíce v nové práci, když mi zatelefonoval kamarád, že jede na Zéland trhat jablka do sadu. Ani chvíli jsem se nerozmýšlel a rozhodl se, že pojedu taky. Hned druhý den jsem dal výpověď. A výlet byl na světě,“ popisuje Mario Gregor své rychlé rozhodnutí.
Dodává ale, že jeho rodiče z takového nápadu nebyli vůbec nadšení. „Nešlo jen o to, že opouštím dobře placenou práci, ale také jsem si musel od rodič půjčit peníze na cestu. Za ty dva měsíce inženýrské práce jsem si totiž ještě moc nenašetřil,“ dodává Gregor.
Z ovocného sadu k vlastnímu byznysu
Několik prvních měsíců na Nové Zélandu se mladý Slovák skutečně živil prací na farmách a v sadech, především trhal jablka. Po čase si našel přítelkyni, rodilou Zélanďanku, díky které se mu podařilo dostat lepší víza. Pak začal pracovat opět jako inženýr. Tyto profese jsou u protinožců velice ceněné a dobře placené.
Po čase se ale u Maria začaly objevovat zdravotní problémy, konkrétně se srdcem. „Uvědomil jsem si, že by člověk v životě měl dělat to, co ho baví, a ne se jenom hnát za penězi,“ vysvětluje důvody, proč dobře placenou pozici nakonec opustil. Začal se věnovat kreslení a po čase také tetování. A udělal dobře! Dnes se tak věnuje profesi, která ho baví. A co více – vydělává mu ve výsledku ještě více než původní profese inženýra.
Začínal tetovat doma v obýváku
Mario Gregor se totiž velmi rychle stal velice vyhledávaným tatérem v zemi. Dokonce za ním jezdí i cizinci, zejména z Asie a Německa.
Pokud se někdo rozhodně založit si tetovací živnost na Novém Zélandu, má to od úřadů vcelku výrazně usnadněné. Nejsou třeba žádné zdravotní prohlídky a ani nemusí mít žádné reprezentativní hygienické studio. „Můžete začít třeba v garáži. Nikdo to tady neřeší,“ říká Mario Gregor a přiznává, že i on sám začínal tetovat ve velmi neprofesionálních podmínkách doma.
Novozélandský sen Nový dokumentární cyklus serveru playtvak.cz o Češích a Slovácích, kteří si odešli splnit své sny na Nový Zéland. Cesta na druhý konec světa přinesla nadšení, úspěch, ale mnohdy i zklamání a ztráty. Oficiální stránky pořadu najdete zde.
Dnes vlastní ale obrovské luxusně vypadají tetovací studio. Sám říká, že chtěl zvolit prostor, který vypadá jako galerie anebo kavárna, protože jeho klientelu z velké části tvoří ženy. Nechce tedy, aby se během procesu tetování cítily nepříjemně. V salonu jim nabízí kávu, domácí pečivo či sušenky. Stejně tak se v prostorách salonu pořádají výstavy.
„Můj styl tetování je mix mezi akvarelem a realismem“ říká. Denně tetuje vždy jednoho, maximálně dva zákazníky a to proto, aby se na práci mohl maximálně soustředit a odvedl co nejlepší výkon. Pokud však někdo uvažuje o tetování od tohoto talentovaného Slováka, bude si muset nějakou dobu počkat. Čekací doba na tetování je kvůli jeho velké vytíženosti až tři měsíce.
A pokud vás zajímá, kolik takové originální tetování stojí, podívejte se na následující video. Podrobnosti najdete v novém dílu pořadu Novozélandský Sen internetové televize Playtvák.


description: Kopec nad malebnou rybářskou vesnicí Kåseberga je jedním z hlavních turistických lákadel na jihu Švédska. Stojí na něm 57 obřích kamenů, kterým se říká švédské Stonehenge. Uspořádány jsou do tvaru lodi. A rozhodně to není jediná taková megalitická stavba v této zemi.

title: Švédsko má své Stonehenge a královskou hrobku jako z dob faraonů

maintext:
Stoupáme na nevysoké návrší. Ve vzduchu je silně cítit mateřídouška a další aromatické byliny, od moře vane mírný, leč vytrvalý vítr. Pak se najednou objeví a majestátně trčí ze zelené trávy proti našedlému nebi. Jeden veliký kámen, těsně za ním druhý, třetí, a celá řada. Dvě řady, zvláštně zaoblené. Jdeme blíž a rozeznáváme kamennou loď, dlouhou skoro sedmdesát metrů. Chybí už jen starověcí severští bojovníci. Hlasité hučení moře, které doráží na pláž dole pod padesátimetrovým útesem, by ostatně dovolilo i skutečné válečné lodi, plné divokých vikingů, aby zakotvila zcela nepozorovaně.
Jsme na kopci Ale ́s Stenar, nad mořem a malebnou rybářskou vesnicí Kåseberga na jihu Švédska, v kraji zvaném odnepaměti Skåne.
Jižní Švédsko nabízí, podobně jako snad všechny skandinávské končiny, krásnou přírodu, překypuje nejrůznějšími unikáty a navíc je plné i zcela zřetelných odkazů na pradávné epochy dějin lidstva. Kopec nad zmíněnou vesnicí Kåseberga, kousek od mimořádně pěkného městečka Ystad, je proslulý megalitickou památkou, hrobkou ve tvaru lodě, tvořenou sedmapadesáti kameny, z nichž ten nejtěžší váží bezmála dvě tuny. Říkají jí severské Stonehenge.
Ystad je malebné městečko, byla by škoda jej minout. Pravěk na zahradě
Ale ́s Stenar neboli kameny mýtického krále Ala mají rádi turisté i archeologové, ostatně při naší návštěvě se tady zrovna natáčel jeden díl dokumentárního seriálu švédské televize. Zdejší krajina však nabízí podobných okének do pravěku mnohonásobně více. Skoro se dá říct, že od okamžiku, kdy se člověk dostane po mostu z Kodaně nebo lodí z Rostocku na jih Švédska kousek od Malmö, o nejrůznější mohyly, hrobky a megality málem zakopává. Pravěcí předkové dnešních Švédů museli mít mimořádné architektonické a výtvarné ambice, protože jejich stopy v krajině jsou prostě nepřehlédnutelné. Rytiny ve skalách, umělé kamenné kopce s hrobkou, za niž by se nemusel stydět ani faraón, již zmíněná pohřebiště ve tvaru vikinské lodi... Ráj pro milovníky prehistorie!
Vikingové na zahradě za domem
Jen takových kamenných lodí se prý dá na jihu Švédska najít kolem tisícovky! Většinou jsou menší, ale několik desítek z nich dosahuje délky přes třicet či čtyřicet metrů a poblíž Kristianstadu odkryli archeologové základy kamenné lodi dlouhé dokonce přes osmdesát metrů. Jaký byl účel těchto staveb z poloviny prvního tisíciletí po Kristu? Kultovní, což je mimořádně oblíbená kategorie archeologů v případě, když neví, k čemu to či ono sloužilo.
Některé lodi jsou orientovány astronomicky, jiné vznikly místech, kde před nimi stávaly dolmeny z mladší doby kamenné, zrovna v případě Ale ́s Stenar byl na místě odkryt hrob nějakého náčelníka z doby asi před 5,5 tisíci lety. Každopádně je fascinující pocit, když jedeme po silničce mezi zlatavými poli, pastvinami s roztroušenými staveními, spoustou krav, ovcí či koní, na dohled od moře, míjíme jednoduché dřevěné a mimořádně úhledné domky a čas od času na nás odněkud vykoukne uspořádaná řada kamenů či právě taková pravěká kamenná loď. Třeba u někoho na zahradě, těsně vedle malého fotbalového hřiště. Dávní bojovníci a jejich dnešní mírumilovní potomci prostě žijí neustále pospolu.
Chceme-li si užít krajinu, kombinující mořské pobřeží a švédský venkov, je ideální jet po některé z malých silnic, kdo spěchá víc, pohodlná je dálková trasa E22. Jelikož my hledáme spíše zážitky než rychlost, jedeme co nejblíže k moři. Skutečně prázdninová nálada v tom nejlepším smyslu – pohoda, skoro žádná doprava, příjemná krajina, každou chvíli výhled na moře. Je dobré sledovat hnědé informační tabule, které ukazují například k archeologickým památkám. Už předem jsme věděli, že chceme vidět Kungagraven, známou královskou hrobku z doby bronzové. Cestou ale vidíme spoustu dalších fascinujících stop po dobách před jedním, dvěma či třeba pěti tisíciletími, o nichž jsme neměli ani tušení. Mohyly, menhir s runovými nápisy a podobně. O mnoha z nich se nepíše ani v průvodcích. Snad proto, že jich je tady tolik.
Zde byl před třemi a půl tisíci let pohřben místní král či královna. Hrobka je vyzdobena piktogramy, s nimiž se pak setkáváme i na jiných místech.
Jako hrobka faraonů
Královská hrobka Kungagraven, údajně největší známá památka severské doby bronzové, je stará přes tři tisíce let. Do 18. století to byl jen takový travnatý kopec u rybářské obce Kivik. Roku 1749 sem zavítal slavný švédský přírodovědec a vzdělanec Carl von Linné, aby konstatoval, že jde o „úžasnou lokalitu pro poznávání starého světa“. Pak už následovalo postupné sejmutí travnatého pokryvu a odkrytí fantastické kamenné mohyly s velmi působivou pohřební komorou. Kdo do ní vstupoval jako první, musel se cítit jako svého času slavný Howard Carter, když otevřel zapečetěnou hrobku faraona Tutanchamona. Točitá cesta mezi tisíci oblými kameny vede skrze vchod překrytý tunovým kvádrem do komory, v níž ve skromném nasvícení spočívá samotná hrobka, obklopená kameny s mnoha rytinami. Sluneční kotouč, jezdci na koních, dvojspřeží, trubači, kouzelníci či šamani, podivné neurčitelné postavy. Jako ve snu! A nikdo kolem, žádné davy turistů, opravdu ledové ticho. Doufejme, že návštěvníky této královské hrobky nečekají tytéž krušné konce jako Carterovy kolegy z hrobky egyptského faraona.
Vřes je další z typických místních rostlin.
Jedeme dál. Krajina je stále podobná, mírně zvlněná, nepatrné kopečky, rozlehlé pastviny a dlouhé pláže plné zvonků, divokých růží, mateřídoušky, vřesu, šalvěje, meduňky či typických slézových růží. Tedy i pro bylinkáře ráj, a pěkně barevný a především voňavý! A ač si toho cestovatel sotva všimne, nejsme už ve Skåne, ale v sousedním regionu Blekinge. Změna jen v tom, že u hezkých domků už nevlají vlajky se zlatým křížem v červeném poli, ale modré se zlatým stromem. Kousíček od souostroví Tjurkö, Sturkö a Senoren, propojeného mosty, narážíme u Möckleryd po chvilce hledání na ukazatel k Hästhallen. Překrásná galerie skalních kreseb z doby bronzové. Místo, které by u nás bylo absolutní archeologickou jedničkou, zde hledáte docela pracně. Prostě to pro zdejší není až taková vzácnost.
Po malé silničce jsme museli projet dvakrát tam a zpátky, než jsme našli nenápadnou odbočku k parkovišti a začátku značené stezky. Na místě se pak z dobře ukryté informační tabule dozvíme, že jde o největší galerii skalního umění v tomto regionu. Pak už jen pár desítek kroků mezi vřesem, borůvčím a věkovitými borovicemi a rázem jsme o tisíce let zpátky. Naprosto fantastické rytiny ve skále vystupují ze země pokryté jehličím a mechem a vypadají, jako by je autoři dokončili teprve před chvílí a ještě seděli někde kousek opodál. Všude se opakují motivy koní, bojovníků, zástupy lidí, které na člunu odplouvají do světa mrtvých, symboly koloběhu života, sluneční kola, podivné červí figury a další. Obrazce se mnohde dokonce překrývají.
Proč zrovna tady vytvořili dávní Skandinávci takovou galerii? Kolik času museli strávit rytím do tvrdého kamene? A kolik dalších podobných galerií je jinde, třeba dosud zakryto nánosy jehličí a zeminy? Má-li člověk rád prehistorii, pak je zkoumání takového místa neuvěřitelně silným zážitkem.
Z jedné strany milá rybářská vesnička, z druhé příkré útesy. Chybí jen kotvící vikingská loď. Rytiny vypadají, jako by je někdo vytvořil nedávno.
Severská pohoda
Dovolili jsme si v úvodu s lehkou nadsázkou přirovnat Ale ́s Stenar ke Stonehenge a Kungagraven k pyramidám. V tomto kontextu tedy dodejme ještě jedno – pravěké památky na jihu Švédska neokupují tisíce turistů, a u žádné z nich nenajdete prodejny hotdogů, hamburgerů a suvenýrů made in China. Velikou výhodou této části Skandinávie jsou její lidé - milí, slušní, komunikativní, ale současně i hrdí a nad věcí. Jsou ochotní, nikomu však nic nevnucují. Svým způsobem připomínají zdejší krajinu. Ryzí, drsnou, díky nesčetnému množství vystupujících skalnatých ploch jakoby syrovou, čistou a krásnou. Blízkou dávným dobám i dnešku.


description: Díky srážkám v oblasti horního toku Žluté řeky a vypouštění vody ze zásobovacích nádrží nastává nejlepší období pro sledování vodopádu Hukou. Šířka vodopádu se v těchto dnech pohybuje kolem hranice 300 metrů a každou vteřinu zde proteče až 1 500 kubických metrů žluté vody.

title: VIDEO: Žlutá řeka je ve formě. Podívejte se na úchvatné vodopády v Číně


authors:
Autor
K Založení Strany Nebyl Pozván

description: Kormidloval Čínu spletitou historií, vlastně ji sám psal. Vytvářel aliance, nezdráhal se roztržek, dokonce ani s Velkým bratrem Sovětským svazem. Plánoval čistky, plenil zemi. Příběh Mao Ce-tunga, který zemřel před 40 lety, 9. září 1976, je epopejí o spletitých moderních čínských dějinách.

title: Před 40 lety zemřel Mao Ce-tung. Zahubil nejméně 70 milionů lidí

maintext:
V sobotu 1. října 1949 vystoupil šestapadesátiletý Mao Ce-tung na vrchol brány Náměstí nebeského klidu (Tchien-an-men) v Pekingu – podle vzoru sovětských vůdců, kteří řečnili z tribuny u Leninova mauzolea na Rudém náměstí. Vybledlý Čankajškův portrét zdobící přes dvě podlaží Bránu nebeského klidu nahradila stejně velká Maova podobizna.
Mao vyhlásil zrození Čínské lidové republiky. Mluvil těžkým chunanským přízvukem, nezáživně, jenom představil členy vlády. Stal se vůdcem víc než půl miliardy lidí, to znamená čtvrtiny obyvatel Země. Stotisícový dav skandoval: „Ať žije předseda Mao!“ Předseda se jen zmohl na větu: „Ať žije lid!“ Následovala přehlídka vojáků – nejdříve jízda na koních, potom řady ukořistěných amerických nákladních aut a tanků.
Hned druhý den uznal Čínskou lidovou republiku jako první Sovětský svaz. Přišla i řada blahopřání od komunistických stran a levicových organizací z celého světa včetně britských labouristů.
Armáda přebrala všechny civilní instituce a zaměstnala v nich osvědčené straníky plus vzdělané mladé muže a ženy z měst, hodně úředníků zůstalo na svých místech. Továrny a obchody dál fungovaly, zemědělství se kolektivizovalo až v polovině padesátých let. Vláda podporovala rozvoj venkova, investovala do vodního hospodářství, ve městech rozdělovala podpory, poklesla úmrtnost. Ovšem všude panovali komunisté, mnohdy bez ohledu na kvalifikaci.
Místo soudů rozhodovaly stranické výbory. Noviny a rozhlas přísně kontrolovala cenzura, veřejné mínění přestalo existovat.
Mao se obával vlivu Západu. Vždyť i mnohé komunisty nadchla americká technika. Jeho vojáci zbožňovali americké zbraně. USA a Británie měly v Číně přes třicet univerzit, stovky knihoven, 2 700 škol, skoro 4 000 náboženských misí a takřka 150 nemocnic. Pán Zakázaného města udělal jednoduchý škrt – všechny tyto instituce vykázal ze země a styky se Západem zrušil. Jistě, potřebujeme vzdělané lidi, ale k jejich výchově nám musí pomoct Sovětský svaz a komunistické země Evropy. A též pomohou vybudovat průmysl, zvláště zbrojní.
Sovětskou politiku Mao chápal, ale nebál se jí. Dokonce uspořádal v Pekingu v polovině listopadu 1949 setkání odborářů Asie a Austrálie – ale přijeli spíš zástupci komunistických stran. Nejvyšší čínský komunista začal snít o tom, že si se Stalinem rozdělí svět.
V prosinci 1949 odjel Mao do Moskvy. Bez pozvání. Za záminku si vzal, že chce Stalinovi blahopřát k sedmdesátinám. Na oslavách seděl po jeho pravici, jako jediný ze zahraničních hostů směl promluvit, ale jinak na něj hostitel neměl čas. Když ho konečně přijal, dal si záležet, aby ho náležitě ponížil, a to i před jeho předsedou vlády Čou En-lajem.
Po dvou měsících, uprostřed února 1950, podepsaly obě strany smlouvu o spolupráci. Peking se musel vzdát Mongolska, na které si činil nárok, a uznat ho jako samostatný stát. Moskva mu půjčí během pěti let 300 milionů dolarů, hlavně na vybudování armády. Nejdůležitější byly tajné dodatky, pro Čínu nevýhodné. Z Mandžuska a Sin-ťiangu mohou Sověti vyvážet strategické nerostné suroviny jako wolfram, cín a antimon. A ruští odborníci dostanou v Číně vysoké mzdy a nebudou spadat pod tamní jurisdikci.
K založení strany nebyl pozván
Mao Ce-tung se narodil v roce 1893, pocházel z rodiny v údolí Šao-šan v provincii Chu-nan v jižní střední Číně. Jeho otec byl zemědělcem, který zbohatl na obchodování s prasaty. Jméno Ce-tung znamená „lesknout se na východě“ – rodiče doufali, že se stane císařským úředníkem. Byl vášnivým čtenářem, ale fyzické práci se vyhýbal.
Když v červnu 1918 dokončil střední školu, marně sháněl zaměstnání. Proto se za vypůjčené peníze vydal do Pekingu. Mohl jako jiní odjet na studijní stipendium do Francie, ale musel by i fyzicky pracovat. Také mohl zamířit do Ruska. Ovšem v obou případech by se musel naučit cizí řeč – a on pro to neměl nadání. V knihovně zapisoval jména lidí, kteří si chodili půjčovat noviny, a dostával za to osm jüanů měsíčně.
V dubnu 1919 se vrátil domů, bude v Chu-nanu učit na částečný úvazek dějepis. Koncem roku spustili radikální učitelé a studenti kampaň proti diktátorskému chování vojenského velitele provincie. Nakonec vyslali delegaci se stížností do Pekingu, jejím členem byl i Mao. Nedosáhli ničeho.
Když v červnu 1920 jeli přes Šanghaj zpátky, navštívil Mao profesora Čchen Tu-sioua. Objevil se na prahu jeho domu, zrovna když profesor se svými soudruhy dával dohromady komunistickou stranu. „U zrodu strany se přinatrefil náhodou,“ píší Jung Chang a Jon Halliday v knize Mao – Příběh, který možná neznáte.
Čchen Tu-siou si za propagaci marxismu vysloužil v létě 1919 tříměsíční vězení. Po propuštění odešel z Pekingu do Šanghaje. Tam ho zastihl v dubnu 1920 vedoucí dálněvýchodní filiálky Kominterny Grigorij Vojtinskij-„Zarchin“. Kominterna čili Komunistická internacionála byla kolébkou komunistických stran, její zástupci je zakládali a finančně podporovali.
„Zarchin“ nutil Čchena, aby založil komunistickou stranu. Avšak profesor byl kabinetní vědec, na politickou činnost nepomýšlel. Nakonec ho vyslanec Kominterny přesvědčil. Čchien našel sedm dalších teoretiků včetně Li Ta-čaoa, který v Pekingu v malém kroužku diskutoval o marxismu. Na srpen svolal ustavující schůzi strany.
Čchen požádal Maa, aby v Čchang-ša otevřel knihkupectví se socialistickou literaturou. Mladík profesorovi vyhověl. Komunistou se necítil, k marxismu měl daleko. Začal vydávat i časopis s poněkud anarchistickým obsahem.
Když se Kominterna rozhodla, že v Chunanské provincii založí buňku Ligy socialistické mládeže, obrátila se znovu na sedmadvacetiletého Maa. Čtení nejrůznější literatury ho přivedlo k poznání, že morálka se nevyplácí: „Konfuciánský koncept velké rovnosti a harmonie je blbost. Dlouhotrvající mír je pro lidstvo nezdravý, proto je třeba čas od času vyprovokovat vlny neklidu. Čína se musí zničit a potom znovu postavit.“
Podle této představy se řídil celý život. Když se o ní ovšem zmínil v dopise kamarádům, kteří studovali ve Francii, zpražili ho.
Peripetie velké země
Čína byla vždycky nejlidnatější zemí světa. Během sta let se počet obyvatel více než zdvojnásobil, ze 140 milionů na 400 milionů v roce 1940, aspoň podle odhadů. Vláda však tyto přírůstky nedokázala zvládnout. Neuměla se vypořádat s následky rozsáhlých povodní, zabránit hladomorům a epidemiím, dokonce přestala zvládat vybírat daně. Bída přivedla lidi k několika velkým povstáním, která vládní vojska krutě potlačovala.
V polovině 19. století tam získali cizinci mimořádná privilegia a některá území včetně pustého ostrova Hongkong. A většina vzdělaných Číňanů dychtivě přijímala nové myšlenky z Evropy včetně podnětů k budování továren, železničních tratí, telegrafních linek a škol. Nadřazenost konfucianismu, který byl po staletí základem myšlení a morálky a který se opíral o patriarchální rodinu, se hroutila.
V roce 1900 zahájilo boxerské hnutí válku proti cizincům, které prostí Číňané obviňovali z vykořisťování země. Zahraniční armády povstání snadno rozdrtily.
Na počátku 20. století se podařilo několika vzdělancům nasměrovat zemi po vzoru Japonska k modernizaci. Ovšem současně se rodil nový pocit vlastenectví, jemuž udal směr lékař a filozof Sunjatsen, když v roce 1894 na Havaji založil Společnost pro vzkříšení Číny (Revive China Society). Po návratu domů však musel uprchnout do zahraničí, hlásal příliš revoluční myšlenky.
V zemi se vzmáhal neklid. Číňané neměli rádi císařský rod Čchingů, kteří byli Mandžuové, nikoli Chanové, etnická skupina tvořící 94 procent obyvatel. Na podzim 1911 vypovídaly trůnu jednotlivé provincie poslušnost. V lednu 1912 vyhlásili v Nankingu Čínskou republiku v čele s prezidentem Suntajsenem. Avšak vojenští velitelé ho neuznávali. Po sporech s vládou, která zasedala v Pekingu, Sunjatsen v březnu odstoupil. Jeho místo zaujal poslední císařův premiér generál Juan Š‘-kchaj.
V neděli 25. srpna 1912 založil Sunjatsen v Pekingu Čínskou národní stranu, zkráceně Kuomintang. Juan zavedl diktaturu a novou stranu zakázal. Sunjatsen musel odejít opět do tokijského exilu. Juan se prohlásil císařem, ale vzbudil takový odpor, že se trůnu vzdal. Když v létě 1916 zemřel, vrátil se Sunjatsen z Japonska. Usadil se v Kantonu, metropoli provincie Kuang-tung. Byl předsedou Kuomintangu a lidé ho uctívali jako otce národa.
V dubnu 1921 ho parlament v Kantonu zvolil prezidentem. Čína byla stále rozbouřená, provinciím vládli generálové a v Pekingu fungovala další vláda.
Profesionálním revolucionářem
V roce 1920 otevřela Kominterna na Sibiři Úřad pro Dálný východ. Sověti tajně cvičili čínskou armádu na Sibiři a v Číně budovali špionážní síť. V zimě 1922–1923 nařídila Kominterna čínským komunistům, aby vstupovali do Kuomintangu. Měli se stát trojským koněm a stranu si podřídit.
Začátkem června 1921 přijeli do Šanghaje na falešné pasy příslušníci sovětské vojenské výzvědné služby GRU Holanďan Hendricus Sneevliet, krycí jméno „Maring“, a Rus Nikolskij. Navrhli komunistům, aby svolali sjezd, na němž by se Čínská komunistická strana (ČKS) formálně ustavila. Do sedmi krajů poslali pozvánky a vždy přiložili 200 jüanů na náklady. V Čchang-ša ji dostal Mao. Peníze představovaly jeho dvouletý plat ředitele základní školy.
Odevšad měli jet dva delegáti. Mao si vybral přítele Che Šu-chenga. Sjezd začal 23. července ve východočínské metropoli Šanghaji, účastnilo se ho 13 novinářů, učitelů a studentů. Avšak žádný dělník. Kupodivu i dva zakladatelé Li Ta-čao a Čchen Tu-siou chyběli, protože je z formálních důvodů nepovažovali za členy. Hlavní slovo měli sovětští agenti. Předsedou jmenovali Čang Ku-tchaa, který nedávno navštívil Moskvu.
Maovi vysoký stálý plat vyhovoval. Dostával měsíčně 60–70 jüanů, později 100 a nakonec 160 až 170. Vzdal se jak novinařiny, tak ředitelování školy, stal se revolucionářem na plný úvazek. Zařídil si pohodlný dům a najal služebnictvo. Oficiálně ho vedl jako kancelář pobočky strany.
Mezi dělníky často nechodil. Pouze v prosinci 1921 navštívil horníky z dolu v An-jüanu, ale nic pro ně neudělal. Šanghajské vedení ČKS mu tuhle laxnost vyčítalo. Proto ho nepozvalo na druhý sjezd v červenci 1922. Později se vymlouval, že zapomněl, kde se koná. Strana měla v celé zemi 195 členů.
Na podnět „Maringa“ vstoupil Mao do Kuomintangu, nakonec se dostal i do vedení. „Kuomintang by se měl stát stranou proletářů. Nevěřím, že malá komunistická strana něco zmůže,“ řekl Mao na třetím komunistickém sjezdu v červnu 1923. „Jedině ruská intervence by nám mohla pomoci,“ byl si jistý.
Na sjezdu se stal generálním tajemníkem Čchen Tu-sio a tajemníky Mao Ce-tung, Cchaj Che-sen a Luo Čang-lung. Mao začínal svou kariéru.
Když v březnu 1925 zemřel Sunjatsen na rakovinu, jeho nástupcem se stal Wang Ťing-wej, se kterým se Mao dobře znal. Wang ho jmenoval zástupcem vedoucího odboru propagandy a poslal jej i do redakce týdeníku Politika. Rovněž mu svěřil členství ve výboru, který prověřoval delegáty na druhý sjezd Kuomintangu. Mao vedl i Vzdělávací institut rolnického hnutí, který marxisticky školil budoucí agitátory.
Kuomintang bez komunistů!
Po smrti Sunjatsena zahájil Kuomintang pochod z Kantonu na sever – nejprve šli agitátoři vyškolení Kominternou, za ním Čankajškova vojska vyzbrojená sovětskými zbraněmi. V letech 1926 a 1927 porazila či pohltila tato síla šest místních diktátorů. Naděje na sjednocení rozbouřené země stoupala.
Na příkaz Wanga se Mao věnoval venkovu. Při cestování mezi vesnicemi podněcoval rolníky, aby mučili bohatší lidi, lámali je duševně a fyzicky. Říkal: „V každém okresu je třeba vyvolat vládu hrůzy.“ I další komunisté vyvolávali násilí.
Proti tomu se bouřila armáda – vojáci a důstojníci nelibě nesli, jak jejich rodiny likvidují. Funkcionáři Kuomintangu požadovali: Musíme ukončit spolupráci s Moskvou a s komunisty.
V dubnu 1927 Čankajšek nařídil: „Očistíme nacionalistickou stranu od komunistů! A podezřelé zatkneme!“ Vydal seznam 197 lidí v čele s Borodinem, byl mezi nimi i Mao. Avšak v Šanghaji se do toho zamíchali bandité. Zahynulo na 12 tisíc lidí.
Severně od Pekingu přepadlo vojsko ruský areál. Množství dokumentů, které zabavilo, ukazovalo na propojení komunistické strany s Moskvou, společně chtěli uchvátit moc. Spolupráce Kuomintangu se Sověty skončila.
A protikomunistický pogrom pokračoval. Do konce roku nacionalisté zabili desetitisíce komunistů a dalších podezřelých. Členové strany, kteří přežili, se stáhli do anonymity.
„Moc pochází z pušky“
Stalin, který plně opanoval Sovětský svaz a Kominternu, rozkázal čínským komunistům, aby si vytvořili armádu z těch pluků, kde měli většinu. V létě 1927 tam poslal Bessa Lominadzeho jako hlavního vojenského poradce.
Schůzi vedení komunistické strany 7. srpna 1927 řídil právě Lominadze. Do čela přicházeli mladí lidé vyškolení Moskvou. Mao při jednání prohlásil: „Moc pochází z pušky.“ Tahle rétorika Rusům lahodila – Mao povýšil na kandidáta politického byra.
Komunistické oddíly si měly na jižním pobřeží vyzvednout zbraně z Ruska. Také se plánovalo povstání rolníků v Chu-nanu a ve třech provinciích. Čouovy oddíly zamířily do přístavu pro zbraně, ale vládní vojsko je rozdrtilo. Mao, který získal část vojáků, se schoval v nepřístupných horách Ťing-kang, kde se spojil s půl tisícovkou banditů. Odtud podnikal výpady do okolí – olupoval rolníky, mučil vládní úředníky, boháče a každého, kdo se mu postavil na odpor.
Sověti jmenovali Maa v listopadu stranickým komisařem vojska. Velitelem byl zkušený důstojník Ču Te, kterého Moskva znala, protože si ho vycvičila. Když se do kraje banditů blížila dobře vyzbrojená Čankajškova armáda, dal se Mao se třemi tisíci vojáky na úprk. Vojáci se s jeho oddíly několikrát střetli.
Mao týral lidi, choval se nesnášenlivě a diktátorsky. Vojáci ho neměli rádi. Stranický výbor se ho pokusil odstavit z funkce, ale neuspěl – podpořil ho ambiciózní důstojník Lin Piao.
Na jaře 1930 měla čínská Rudá armáda 63 tisíc mužů ve třinácti skupinách, ale jen 39 tisíc pušek. Čou En-laj jel se žádostí do Moskvy: Potřebujeme zbraně!
Začátkem roku 1931 se vrátilo z Moskvy osmadvacet zocelených čínských bolševiků, kteří převzali moc. Velitelem armády zůstal Ču Te. Mao byl jedním z 15 členů Vojenské rady. Když dorazil jako nejvyšší stranický představitel Čou En-laj, Mao ho musel poslouchat.
V létě zaútočil Čankajšek s armádou o 300 tisících mužích proti Rudé armádě. Během dvou měsíců ji zatlačil na malé území.
Od naprostého zničení zachránili rudoarmějce paradoxně Japonci – 18. září přepadli Mandžusko. Druhý den obsadili hlavní město Šen-jang (Mukden) a další území. Vládní vojska se musela bránit proti agresorovi.
Na podzim 1931 potvrdila Moskva Mao Ce-tunga jako budoucího vůdce. To byl pro něj podnět, aby si upevnil pozici v armádě. Nechal popravit na 10 tisíc vojáků, čtvrtinu Rudé armády, které velel. Prý odhalil Antibolševickou ligu!
Zatímco dřív kontrolovali komunisté území s 3,5 miliony obyvateli, nyní panovali 10 milionům lidí. Moskva jmenovala předsedou Ústředního výkonného výboru Maa, předsedal i Lidovému výboru, jak nazývali vládu. Za hlavní město zvolili Žuej-ťin – pouhých 300 kilometrů od Nan-čchangu, metropole provincie, která patřila pod Kuomintang. Subtropická krajina ze tří stran chráněná kopci byla velmi úrodná.
Pocházel z relativně zámožné rolnické rodiny.
Administrátor Čou vytvořil komunistický stát řízený byrokratickým aparátem. Ve vesnicích zřizovali nejrůznější výbory, které rozhodovaly o všem. Většinu mužů buď odvedli do armády, nebo na nucené práce. Tíha zemědělských prací padla na ženy. Životní úroveň lidí prudce klesla – žili jako otroci. Poměry byly tak úděsné, že se v letech 1931až 1935 snížil počet obyvatel o půl milionu.
Dlouhý pochod
V létě 1932 zahájil Čankajšek s půlmilionovou armádou, podporovanou dvěma stovkami letadel, ofenzivu proti komunistickému území. Rudoarmějcům, vyzbrojenými většinou jenom puškami, způsoboval hrozné ztráty. Mao se střetnutím vyhýbal, ale moc se mu to nedařilo. Funkcionáři se ho chtěli zbavit, ale on na schůze pod různými záminkami nechodil, navíc za ním stála Moskva.
V prosinci se situace zásadně změnila – Sovětský svaz navázal diplomatické styky s Čankajškovou vládou. Kreml se bál, aby Japonci nevtrhli na Sibiř. Do Číny poslal mnoho diplomatů a novinářů, často profesionálních vyzvědačů. Vojenský atašé generál GRU Eduard Lepin se setkával s důstojníky generálního štábu a tahal z nich informace, které posílal čínským komunistům.
Pcho Kchu, vysoký stranický funkcionář, který vystudoval v Moskvě, se chtěl nesnášenlivého a mocichtivého Maa zbavit: Pošleme ho do Sovětského svazu! Avšak Mao nechtěl odjet a také Kominterna o něj neměla zájem.
Tak ho tady necháme a odejdeme sami! Zbytky komunistů a jejich vojáků se chystaly k odchodu přes hory na sever, do provincií hraničících se Sovětským svazem, daleko od základen vládní armády. Mao se však držel velících důstojníků jako klíště, zbavit se ho nemohli. Museli ho vzít s sebou.
V říjnu 1934 vyrazilo 86 tisíc lidí na cestu. Začal Dlouhý pochod. Lidé šli v trojstupu, průvod se protáhl na třicet kilometrů. Ústředí, které tvořilo pět tisíc funkcionářů, bylo uprostřed. Nejvyšší činitele nesli nosiči na nosítkách – Mao si četl anebo diskutoval s funkcionáři, kteří rovněž pohodlně odpočívali.
Po kamenitých stezkách museli zdolávat hory a vzápětí zase řeky. Po planinách, kde byly cesty, putovat nemohli, tam by je snadno zadržela Čankajškova armáda. Byla zima a často hustě pršelo. Spousta vojáků a nosičů dezertovala.
Když Čankajškovi jeho letci oznámili, že Mao nejde směrem k S‘-čchuanu, jak chtěl, přikázal jeho vojsko bombardovat. Komunistům zůstaly roty po 50–60 mužích. Velitelé dvou armád se setkali 25. června 1935 v jedné vesnici – Mao s 10 tisíci vysílenými muži a Čang Kuo-tchan s 80 tisíci odpočatými vojáky.
Znovu se vypravili na cestu. Do bohatší provincie Šan-si na východě, kde by byl přímý styk se Sověty, Čankajšek Maa nepustil. Donutil ho, aby zamířil na Severočínskou pahorkatinu v severním Šan-si.
Čankajšek navrhl v létě 1935 sovětskému vyslanci Alexandru Bogomolovi: „Uzavřeme tajnou dohodu o boji proti Japoncům.“ Moskva souhlasila, ale požadovala, aby „upravil vztahy s komunisty“, tedy aby je nechal žít.
Stalin si uvědomoval, že jediný, kdo by byl schopen sjednotit Čínu, je vůdce nacionalistů. Proto nařídil Maovi, aby se s ním dohodl „na společném boji proti Japoncům“. Mao Ce-tung s jednotnou frontou všech Číňanů proti Japoncům souhlasil.
Na Nový rok 1937 se zbytkům komunistických vojsk – pouhým sedmi tisícům lidí – otevřely brány opevněného města Jen-an v těžko dostupné horské krajině. Dlouhý pochod po 12 tisících kilometrech skončil.
Mao získával chudé rolníky pozemkovou reformou – rozdával jim půdu, kterou bral statkářům. Vesnické boháče nechával často mučit, aby si na nich lidé vylili všechen vztek. Odporné divadlo fungovalo.
Nicméně brzy začala komunistická vláda zemědělce vysávat. Museli živit její armádu a aparát, vojáci mnohdy zabavovali obilí velmi surově.
Čankajšek na dohodu se Sověty přistoupil. Bude financovat Maovu vládu a vojsko. A dohlédne, aby se v tisku nepsalo o komunistech špatně. Tuto smlouvu považoval britský historik Alan Bulock v knize Hitler a Stalin – Paralelní životopisy za „klíčový úspěch sovětské politiky při zajišťování ruské východní hranice – vzhledem k tomu byly zájmy Čínské komunistické strany až na druhém místě“.
Vyprovokovaná válka
Japonci dobyli velká města včetně Pekingu. Válka přiměla Kuomintang ke smíření s komunistickou stranou. Komunisté opustili vězení a otevřeli své sekretariáty.
V listopadu 1937 poslal Stalin letadlem do Jen-anu Wang Minga z Kominterny. V prosinci se sešlo za jeho účasti politbyro. Většina souhlasila se Sověty, že Rudá armáda musí přijímat rozkazy od Čankajška. Členové politbyra chtěli Maa vystrnadit z jeho pozice – byl ostatně jen neoficiálním vůdcem, formálně vedl stranu Luo Fu. Nezvolili ho za člena sekretariátu. Většina chtěla za šéfa Wanga.
Japonci postupovali do vnitrozemí. V prosinci povraždili v Nankingu 300 tisíc civilistů a zajatců. Čankajšek se stáhnul, jeho metropolí se stalo město Wu-chan na řece Jang-c‘, později severnější Čchung-čching.
V lednu 1938 přijel do komunistické metropole zástupce sovětského generálního štábu V. V. Andrijanov. Přivezl s sebou tři miliony dolarů na vybudování Rudé armády – místo tří divizí jich musí mít třicet, a všechny proti Japoncům.
„Dnes se pokoušejí svrhnout nacionalisty pouze japonští fašisté a jejich přisluhovači a trockisté,“ prohlásil Wang v únoru na zasedání politbyra. Tím varoval Maa – mohl být popraven jako trockista.
Stalin podezíral Maa, že je japonský špion. Loni v červenci nechal zatknout šéfa výzvědné služby Kominterny Osipa Pjatnického. O dalším člověku, který se vrátil z Číny Borisi Melnikovovi si myslel, že naverboval Maa a jiné funkcionáře strany pro Japonce. A nechal Melnikova, stejně jako mnohé další funkcionáře Kominterny, kteří působili v Číně, popravit.
Osmá pochodová armáda, které veleli Ču Te a Pcheng, vzrostla na 240 tisíc vojáků. Nová čtvrtá armáda vedená Liou Šao-čchim, která byla poblíž Šanghaje a Nankingu, měla 30 tisíc mužů.
Tokio nepovažovalo komunisty za význačného nepřítele, tím byl Čankajšek. Když to Mao vycítil, nařídil na podzim 1939 zahájit spolupráci s japonskou tajnou službu – přes japonského vicekonzula v Šanghaji Eiči Iwaima. Dodával jim informace o Čankajškovi, o amerických a britských agentech v Hongkongu a v Čchung-čchingu. Náčelníkovi japonské rozvědky v Číně generálmajoru Sadaakimu Kagesovi navrhl Mao uzavřít na severu příměří. Nyní útočila Rudá armáda po boku Japonců na nacionalisty.
Věčný intrikán Mao
Mao si potrpěl na přepych, pořídil si několik luxusních rezidencí včetně úkrytu v horách. A stal se z něho sukničkář, neustále sháněl nové milenky. První dvě manželky skončily ve víru občanské války. Třetí poslal do Moskvy, aby ji vyléčili – měla v těle šrapnel. Když byla pryč, odvrhl ji a vzal si herečku Ťiang Čching. Nevadilo mu, že před ním střídala partnery, chovala se tyransky a byla hvězdou bulváru. Soudruzi ze Šanghaje kvůli tomu dokonce poslali Maovi varovný dopis.
Kreml vyslal k Čankajškovi poradce generála Vasilije Čujkova. Dal mu i tajný úkol: „Zjistěte, jestli jsou komunisté schopni po porážce Japonska chopit se moci.“
V dubnu 1941 podepsala Moskva smlouvu o neutralitě s Tokiem. Japonci mohli přesunout vojska do jihovýchodní Asie a do Pacifiku – útočit na oblasti pod vládami evropských zemí a proti USA.
Čínští komunisté se obávali, že válka přeruší přísun dolarů od Kominterny. Proto v roce 1942 nakoupili semena opiového máku a začal ho pěstovat a obchodovat s ním. V 1943 prodali opium asi za 60 milionů dolarů.
Koncem roku 1941 měla tamní komunistická strana na 700 tisíc členů, kteří do ní vstupovali po přepadení země Japonskem. Byli mladí a vzdělaní. Naproti tomu účastníci Dlouhého pochodu byli většinou starší negramotní rolníci.
Mladé Číňany oslepila komunistická propaganda. Vadila jim bída, korupce a nespravedlnost na území Kuomintangu. O vraždění podle Maova diktátu nevěděli. Když dorazili do Jen-anu, poslali je do ideologických škol a kurzů. Také mezi nimi hledali nacionalistické agenty, podezřelé mučili, aby se doznali.
Maův syn An-jing, který v Moskvě absolvoval vojenskou akademii, se měl vrátit domů. Sověti si z něj udělali rukojmí – požadovali za něj Wang Minga. Nejdřív odletí Wang a až potom se vrátí An-jing! Druhý syn An-ťing byl mentálně postižený, zůstával v psychiatrické léčebně. Mao obchod odmítl.
Čankajškova vojska se stala důležitým článkem spojenců bojujících proti Německu, Itálii a Japonsku. Američané k nim vyslali misi vedenou generálem Patrickem J. Hurleyem a zásobovali je zbraněmi. Washington o Maovi a jeho vztazích se Stalinem prakticky nic nevěděl. Proto počítal s ukončením občanské války a s vytvořením koaliční vlády.
Rudý filozof. Mao Ce-tung v roce 1938
Mao však usiloval o vítězství. Rezident GRU v Jen-anu hlásil v létě 1943 své centrále, že Nová čtvrtá armáda zaútočila spolu s Japonci na nacionalisty v Šan-tungu. A takových střetnutí přibývalo.
Sedmý sjezd komunistické strany probíhal od dubna do června v Jen-anu. Mao porazil všechny své oponenty a byl zvolen předsedou ústředního výboru, politbyra a sekretariátu.
Smrtelné příměří z americké vůle
Tři dny po tom, co Američané svrhli atomovou bombu na japonské město Hirošimu, 9. srpna 1945, vtrhlo do Číny půldruhého milionu sovětských a mongolských vojáků. Mao nařídil armádě, aby se k nim přimkla a spolu s nimi obsazovala území.
Kapitulaci Tokia oslavovala celá země. Válka připravila o život 20 milionů Číňanů. Avšak přes 95 milionů ztratilo své domovy.
Sověti tajně otevřeli Maově armádě japonské válečné sklady a věnovali jí ukořistěné zbraně – 900 letadel, 700 tanků, 3 700 děl, minometů a granátometů, takřka 12 tisíc kulometů, sungariskou říční flotilu, obrněné vozy, protiletadlové zbraně, statisíce pušek. Několik desítek tisíc zajatých japonských vojáků mělo naučit Číňany bojovat s japonskými zbraněmi, japonští piloti je učili létat, zdravotníci učili čínské kolegy. Někteří japonští vojáci dokonce přímo bojovali. Ze severní Koreje přivedli k Maovi 200 tisíc korejských vojáků.
Čankajškovi vojáci bojovali v jižní Číně a v Barmě, daleko od území zabraného sovětskou Rudou armádou. Měli bychom se domluvit na dalším uspořádání, zval generalissimus Maa k jednáním do Čchung-čchingu. Avšak komunistický vůdce se bál o život, proto za sebe poslal Čou En-laje. Stalina tím naštval: S Čankajškem musíte jednat vy osobně!“ Sovětský diktátor si nechtěl rozhněvat Američany, kterým na usmíření v Číně záleželo. Ostatně, Sovětský svaz podepsal s nacionalistickou vládou 14. srpna smlouvu o přátelství a spojenectví.
Mao se bál o život. Nakonec pro něj přiletěl 28. srpna 1945 do Jen-anu generál Hurley, jeho doprovod považoval za záruku bezpečnosti. Komunisté požadovali uznání správních orgánů v oblastech, které kontrolovali, reorganizaci ozbrojených sil na základě parity, legalizaci své strany a spolupráci na nové ústavě. Mao potřeboval občanskou válku. I Čankajšek se obával, že je nevyhnutelná. Teď museli pod dozorem amerických a britských diplomatů podepsat mírovou smlouvu, aby uspokojili velmoci. Jednání skončilo 10. října 1945 dohodou o svolání reprezentativního Politického poradního shromáždění.
Američané obsadili Peking a Tiencin, loděmi dopravovali vojáky Kuomintangu do Mandžuska. V listopadu 1945 zaútočila vládní vojska vedená generálem Tchu Jü-mingem na maoisty v průsmyku Šan-chan-kuan a rozdrtila je.
Prezident Harry Truman poslal do Číny v prosinci 1945 generála George Marshalla, bývalého náčelníka generálního štábu, aby občanskou válku zastavil. Marshall si udržoval od Čankajška odstup. Když sloužil v Číně ve dvacátých letech, dověděl se o korupci jeho příbuzných. Čou En-laj mu při setkání vychvaloval Maa. Avšak vedoucí americké mise v Jen-anu plukovník Ivan D. Yeaton generála Marshalla varoval: „Komunistům nesmíte věřit!“
Začátkem března 1946 odletěl generál do Jen-anu. Mao se choval přeuctivě, na všechny návrhy amerického hosta přikyvoval. Marshall požádal Čankajška, aby vyhlásil příměří. Generalissimus musel souhlasit – potřeboval od Washingtonu finanční pomoc.
Příměří se protáhlo na čtyři měsíce. Maoisté ho využili k tomu, že začlenili takřka 200 tisíc vojáků armády mandžuského loutkového státu do své Rudé armády a do uniforem oblékli další muže na svém území. Kdo nechtěl bojovat, toho zabili – zavraždili na 150 tisíc lidí.
Stalin nařídil rudoarmějcům, aby vyklidili města v Mandžusku. V létě 1946 je během několika týdnů vystřídala Čankajškova vojska. Číňané toužili po jednotě a nacionalisty považovali za legitimní vládu.
Mao se zhroutil a ulehl na kliniku. Přiletěli sovětští lékaři a zjistili, že mu nic není, trpí nervovým vyčerpáním. Sám se vzpamatuje.
V červnu, kdy panoval v Číně klid nadiktovaný Marshallem, měli nacionalisté 4,3 milionu vojáků, Mao pouze 1,3 milionu.
Marshall odjel z Číny v lednu 1947. Příměřím, které zemi naordinoval, bezděčně umožnil komunistům, aby se dostali na území přiléhající k Sovětskému svazu, takže s ním navázali přímé spojení. Podle česko-švédského historika Karla Durmana „se prosadil pohled, podle něhož by ani vítězství komunistů v občanské válce přímo neohrozilo americké bezpečnostní zájmy, zvláště zůstanou-li vojenské síly USA v Japonsku a na tichomořských ostrovech“.
Čankajšek jmenoval novou vládu, která měla zemi přivést k blahobytu. Kabinet však neuměl vládnout. Nařídil měnit jüan, vydaný Japonci, za nový čínský v kursu nevýhodném pro obyvatele obsazeného území. Spustila se hyperinflace a z obchodů se vytratily potraviny a spotřební zboží.
Naproti tomu komunisté získali na svou stranu venkov. „Pozemková reforma znamenala vyvlastnění a neutralizaci nebo zničení ekonomické a sociální moci statkářů a ostatních místních boháčů, zatímco se současně zlepšilo postavení aktivistů z řad chudých rolníků, kteří mohli pod záštitou komunistické strany ovládnout vesnice,“ pokračoval Fairbank. „Cílem této rozsáhlé kampaně bylo, aby venkov i nadále podporoval v celé severní Číně komunistickou armádu.“
V březnu 1947 zahájily vládní síly novou ofenzívu. Generalissimus netušil, že většina jeho vojevůdců tajně sympatizuje s komunisty, tvrdili Chang a Halliday. Velitelé udělali v bojích s Rudou armádou spoustu chyb, některé asi úmyslně. Ztráceli jednu oblast za druhou. V listopadu opanovala Maova armáda celé Mandžusko, severozápadní a střední Čínu. V lednu 1949 kapituloval u Pekingu generál Fu Cuo-i. Nebyl komunistou, chtěl prý zachránit lidi a historické památky.
Velkou vinu na porážce měl i Čankajšek. Neposlouchal rady Američanů. Měl do bojů nasazovat tanky a letadla, jenže jemu spíš sloužily jako symbol moci. Také neměl zabírat velká území, dokud je neovládne. A sám někdy dával rozkazy i velitelům divizí, aniž znal skutečné podmínky. Úplatkářství a demoralizaci Kuomintangu pranýřoval tisk, zatímco o ukrutnostech v Maově říši málokdo věděl. Komunisté opanovali venkov, zemědělci je volky nevolky poslouchali. Podobným způsobem získávali lidi a území ruští bolševici v občanské válce.
Komunisté v císařském Zakázaném městě
Začátkem roku 1948 kontrolovali komunisté území se 160 miliony lidmi. Mao nařizoval, aby všude likvidovali bohatší rolníky. Za povinné účasti vesničanů je na návsi týrali, ponižovali, mučili, spílali jim.
Když lidé žijící na území Svobodné Číny slyšeli o těchto násilnostech, nevěřili jim – považovali je za propagandu. Přesto tam neměli komunisté dost členů.
Obyvatelé měst, jak hlásili zahraniční novináři, Rudou armádu vítali. „V roce 1949 většina obyvatel Číny (a mnoho cizinců) pohlíželo na nastupující komunistický režim s nadějí, že jim přinese vysvobození z chaosu a bezvládí, které byly charakteristické pro poslední období nacionalistické vlády, a nikoli útlak,“ napsal britský novinář Philip Short v knize Mao.
V neděli 30. ledna 1949 se odstěhoval Čankajšek z Nankingu do Kantonu. Doprovázel ho jediný cizí diplomat, sovětský vyslanec Roščin. V sobotu 23. dubna 1949 obsadila Rudá armáda Nanking, metropoli Kuomintangu. Čankajšek odletěl do svého rodiště Si-kchou. Pomodlil se u matčina hrobu. Mao potom přikázal, aby byl tento hrob, dům Čankajškovy rodiny a chrám chráněn.
Generalissimus odplul do Šanghaje a odtud na Tchaj-wan. A tam vytvořil Čínskou republiku a čekal, kdy se do sebe pustí Američané se Sověty. Když Mao požádal Stalina, aby jeho letadla a ponorky pomohly obsadit Tchaj-wan, sovětský vůdce odmítl, nechtěl riskovat střetnutí s USA.
Hlavním městem uděláme opět Peking, tradiční sídlo císařů – rozhodli komunisté. A naše vedení se usadí v Zakázaném městě, kde císaři žili.
Mao Ce-tung začal pěstovat kult osobnosti. Propagandisté ho představovali jako „Velkého kormidelníka“, milovaného vůdce a učitele, který vede svůj lid ke šťastné budoucnosti.
Tragické experimenty
Smrt kremelského diktátora v roce 1953 pána pekingského Zakázaného Města nijak nevzrušila. Zato tajný projev jeho nástupce Nikity Chruščova o Stalinově kultu osobnosti a jeho tragických důsledcích čínského vůdce vyděsil. Vždyť stejným způsobem vládl on sám – tuhle kritiku mohl vztáhnout i na sebe.
Plno smíchu, ale politickými spojenci Mao Ce-tung s Chruščovem nebyli.
Napětí, které panovalo mezi Pekingem a Moskvou, se po tomto odhalení v roce 1956 zvýšilo. Čínští komunisté usilovali o dosažení statutu supervelmoci a k tomu potřebovali jaderné zbraně. „Pokusme se odhadnout, kolik lidí by zahynulo, kdyby vznikla světová válka,“ řekl Mao na schůzce komunistických vůdců v Moskvě v roce 1957. „Na Zemi žije dva a půl miliardy lidí. Ve válce by mohla zemřít třetina nebo dokonce polovina. V nejhorším případě zahyne půlka a druhá půlka přežije. Ale zato válka vymýtí imperialismus a celý svět bude socialistický.“
Touto představou Mao vystrašil nejen Kreml, ale i vůdce západoevropských komunistických stran. Chruščov souhlasil s vybudováním atomového průmyslu a energetiky v Číně, avšak předat tajemství bomby odmítl.
Rovněž snahy o „mírové soupeření“ mezi socialismem a kapitalismem, jak je propagoval nový sovětský vůdce, Maovi nevyhovovalo. Chtěl, aby SSSR a Čína využily své početní převahy a vystupovaly na mezinárodním kolbišti ostřeji.
V roce 1959 Sověti odvolali z Číny odborníky a zrušili spolupráci při výstavbě továren. Peking zůstal izolován i od komunistických států. Čínské vedení se obávalo, že Kreml dá pokyn k atomovému útoku. Chruščov s tím nepočítal.
Diktátor ze Zakázaného města nařídil vědcům, aby vyvinuli atomovou bombu sami. Museli překonávat řadu těžkostí, takže její prototyp vyzkoušeli až v roce 1966. Rakety, které by ji dopravily na nepřítele, postavili později.
Mao Ce-tung neuměl vládnout, byl to despota bez základních manažerských znalostí. O ekonomice nevěděl nic. Improvizoval, rady nejbližších soudruhů, kteří měli větší rozhled, protože studovali ve Francii, odmítal. Nicméně Čína dokázala ovlivňovat dění ve prospěch komunismu v nejbližším okolí, v Koreji, Vietnamu, Kambodži a v dalších státech – se všemi tragickými důsledky.
Mao chtěl během patnácti let dohnat ekonomicky nejvyspělejší státy. Současně ho strašilo lidové povstání v Maďarsku na podzim 1956 a chtěl tímto způsobem zlikvidovat všechny potenciální odpůrce. Proto vymyslel Velký skok vpřed, který zahájil v roce 1958. Zemi rozdělili do desetitisíců komun jako základních správních a hospodářských jednotek, které měly být naprosto soběstačné. Každá musela postavit vysoké pece na výrobu oceli. Experiment selhal – rolníci neměli zkušenosti, chyběla železná ruda i palivo, museli proto tavit své nářadí a hrnce, topit dřevem z obydlí. Tradiční zemědělská výroba se rozpadla, narušily se rodinné vazby. Kácení lesů zavinilo povodně a sesuvy půdy. Tragédii dovršila nepřízeň počasí. Hladomor, zima a nemoci zahubily asi 40 milionů lidí, rozhodně víc, než kolik zahynulo v první světové válce.
V lednu 1961 ústřední výbor komunistické strany tento neúspěšný experiment zrušil. Hrubý národní důchod se snížil o 27 procent.
Maova prestiž klesla. Jeho přívrženci vedení maršálem Lin Piaoem se ji pokusili vzkřísit o tři roky později vydáním „rudé knížky“ – souborem citátů z jeho projevů a článků. Díky mohutné kampani se stala biblí komunismu mezi mladými Číňany – stejně jako Hitlerův Mein Kampf biblí nacismu v Německu. I ultralevicoví intelektuálové v západní Evropě a v USA si ji zamilovali.
Čínský vůdce kritizoval Chruščova za to, že na nátlak Američanů nechal na podzim 1962 stáhnout své rakety z Kuby. To byl nepřijatelný ústupek!
Dál bojoval i na domácí frontě. Části čínských politiků se sovětská orientace na evoluční přechod k socialismu líbila, stejně jako západní technika. Mao však věřil v sílu ideologie a možnost zmobilizovat masy jako za války proti Japoncům. V podstatě se rozhořel spor mezi „autentickými stoupenci revoluce“ a „revizionisty“.
Připravil rafinovanou čistku. V srpnu 1966 vyvolal akci, kterou honosně nazval Velkou proletářskou kulturní revolucí. Středoškolská a vysokoškolská mládež sdružená v Rudých gardách začala urážet, mučit a utloukat k smrti své učitele, starší zasloužilé pracovníky a funkcionáře. Stačilo, když zakolísali ve vyznávání komunistické ideologie, krutě se vyřizovala i osobní nedorozumění. Děti odsuzovaly rodiče.
Tímto způsobem komunistický vůdce rozvrátil školství, kulturu a výzkum, nechal zničit spoustu starobylých památek, ochromil státní a stranickou administrativu.
Nixon Maa oddémonizoval
Okupace Československa sovětskou armádou v srpnu 1968 Mao Ce-tunga polekala. Co kdyby chtěl Chruščovův nástupce Leonid Brežněv uplatnit svou doktrínu jednotného společenství socialistických zemí i na něm? Musí ukázat světu, že je na Sovětském svazu nezávislý, a Moskvě, že se Brežněva nebojí.
Na sovětsko-čínské hranici na řece Ussuri nařídil operaci Odplata. V noci na 2. března 1969 se přeplavily tři stovky čínských vojáků na ostrůvek Ďamanskij, který je 500 metrů široký a 1 700 metrů dlouhý. Ráno spustili palbu na sovětské pohraničníky. Sověti nakonec rozdrtili Číňany silnou palbou nejmodernějších raketometů.
Na jedné straně. Mao-Ce-tung s vůdci Rudých Khmerů Ieng Sarym (vpravo) a Pol Potem (uprostřed), rok 1976 Spojenci.Mao Ce-tung s americkým prezidentem Richardem Nixonem, rok 1972
Vzápětí přišel americký ministr zahraničí Henry Kissinger na nápad, že koketováním s Pekingem by mohl přitlačit ke zdi Moskvu, aby se pustila do vážného jednání. V létě 1971 tajně navštívil Čou En-laje. Mao s těmito rozhovory vřele souhlasil.
Kissinger přiměl prezidenta Nixona, aby se i on vypravil do komunistické Číny. Největším darem, který Maovi host přinesl, byl příslib, že vypudí Čínskou republiku na Tchaj-wanu z OSN a její křeslo předá Číně. Také odepsal Tibet, který Číňané okupovali a jehož obyvatelé se bránili. Američané mu také dali spoustu zpravodajských informací o Sovětském svazu a umožnili přístup k některým tajným technologiím. Při jednáních se chovali podlézavě a na oplátku kromě společné zpravodajské činnosti proti Sovětům nic nepožadovali.
Ovšem tím se čínským komunistům otevřela bránu na světovou scénu. Nixon „oddémonizoval Maa pro většinové smýšlení obyvatel Západu“, jak napsali Chang a Halliday. Západní státníci se nyní předháněli v návštěvách.
Poslední intriky
Mao si začal uvědomovat, že armáda musí přestat vystupovat jako politická síla. Proto odepsal maršála Lin Piaoa. Tento proces probíhal – stejně jako ve všech diktátorských režimech – skrytě, jemnými narážkami a dosazováním spolehlivých lidí. Řídil ho muž číslo tři Čou. Lin připravil spolu se svým synem plán vojenského převratu, během něhož měl být Mao zavražděn. Když bylo spiknutí prozrazeno, nasedl 13. září 1971 čtyřiašedesátiletý maršál s rodinou do letadla a zamířil na sever k sovětským hranicím. Stroj však cestou havaroval a všichni zahynuli.
Čou En-laj povolával do Pekingu funkcionáře, které gardisté za Kulturní revoluce smetli do továren a zemědělských družstev. Jedním z nich byl i Teng Siao-pching. S jeho návratem do vysoké politiky souhlasil i Mao. Nejprve mu obnovil členství v ústředním výboru strany, nikoli však v politbyru. Nicméně když Čou odešel na dlouhodobou léčbu rakoviny, nařídil mu, aby vykonával práci předsedy vlády. Později ho jmenoval prvním vicepremiérem.
Také zavrhl manželku Ťiang Čching, když na politbyru 17. července 1974 řekl: „Nezastupuje mě, ale jenom sama sebe.“ O rok později ji nařídil, aby spolu se třemi svými spojenci – mluvilo se o „gangu čtyř“ – udělala sebekritiku před politbyrem.
Ovšem pod vlivem dalších našeptávačů začal mít Mao obavy z Tenga. Zdálo se mu, že jeho názory na obnovu hospodářství země znamenají kapitulaci před kapitalismem a zradu Kulturní revoluce. V zimě 1975 až 1976 ho proto zbavil většiny funkcí, jenom v křesle vicepremiéra ho ponechal.
Novým předsedou vlády jmenoval „Velký kormidelník“ jednoho z deseti dosavadních náměstků a ministra veřejné bezpečnosti – Chua Kuo-fenga. Sám se do velkého boje už nemohl pouštět – mluvil s obtížemi, takřka oslepl, pravou polovinu těla měl částečně ochrnutou a bez pomoci nedokázal sám chodit. Ťiang rozpoutala veřejnou bitvu o Čou En-laje, kterého označila za zastánce kapitalistické cesty. Teng přišel o poslední funkci a utekl pod ochranu přátel z armádních kruhů do venkovské provincie.
V květnu dostal Mao první lehký infarkt. Na konci června další. A 9. září 1976 zakladatel Čínské lidové republiky zemřel.
Měsíc nato nechal premiér Chua zatknout čtvrtou Maovu ženu Ťiang Čching a její tři nejbližší společníky. Obvinili je z přípravy protistátního spiknutí, Ťiang toužila nahradit Maa jako rudá císařovna. Soud poslal členy „gangu čtyř“ na dlouhá léta do vězení.
Přes všechny zločiny zůstal Mao oficiálním symbolem komunistické Číny.
Zkrácená kapitola z knihy Osudová třináctka (2012)


description: Když Airbusu se 155 lidmi na palubě odešly nad New Yorkem oba motory, v pilotní kabině nemohl sedět nikdo povolanější. Důkazem je, že kapitán Chesley Sullenberger letadlo bezpečně posadil na hladinu řeky Hudson a všichni přežili. Zázrak, jak psal tisk, to ale nebyl. Byl to profesionální čin. Rozhodný, metodický.

title: Připravoval jsem se na to celý život, říká reálný kapitán Sully

maintext:
Jako z příruček však počínání kapitána Sullenbergera nebylo, to ne. Nikdy to ostatně nezastíral, přiznával, že neanalyzoval, nepočítal, nedával dohromady přesná data o rychlosti stroje a údaje o vzdálenosti možného místa nouzového přistání, neradil se se svým prvním pilotem a moc ani s kontrolní věží.
Neměl na to čas, na rozhodnutí mu dalo drama v oblacích k dispozici ani ne minutu. Věděl jen, že ručí za 154 životů, nepočítaje v to svůj. Věděl, že má malou rychlost a relativně nízkou výšku. A věděl, že nesmí udělat chybu.
Spoléhal na dvě věci. První byl prostý pohled okem z okna kabiny. Druhou zkušenosti, které mu více než čtyřicetiletá dráha pilota dala. A intuice. „Všechno, co jsem za svou kariéru udělal, bylo přípravou na onen moment,“ prohlásil později.
Jakkoli byly ony sekundy v kabině Airbusu 320 tíživé, rozhodování fatální a provedení manévru náročné, Sullenberger se měl o co opřít. Můžeme říci, že když už se cynický osud rozhodl vyslat posádku a pasažéry letu US Airways 1549 na cestu k branám zkázy, dal jim v podobě kapitána Sullenbergera k dispozici tu nejlepší záchrannou brzdu.
Ten nejpříkladnější život
Narodil se v roce 1951 v texaské rodině zubaře a učitelky a už od dětství nemohl být jeho životopis vykreslován oslnivějším písmem. Prospíval výtečně ze všech předmětů, ve dvanácti se díky vysokému IQ dostal do Mensa International, byl prvním flétnistou v orchestru. Ukázkové, předpisové dítě.
A už v raném dětství našel svou vášeň, létání ho fascinovalo od pěti let, kdy začal pozorovat stroje létající z nedaleké základny Air Force. U pečlivého sestavování modelů však jeho touha neskončila, v roce 1967 si poprvé sedl na křeslo pilota. Šestnáctiletého hocha učil létat pilot práškovacího letadla L. T. Cook. „Platil jsem šest dolarů za letadélko a palivo, tři dolary za jeho čas,“ vzpomínal na svůj idol.
Sully: Zázrak na řece Hudson režie: Clint Eastwood
hrají: Tom Hanks, Aaron Eckhart
RECENZE: Hanks, Eastwood a skutečný příběh pilota. Zase jednou požitek Tom Hanks jako pilot přezdívaný Sully
A Sully, jak mu říkali, postupoval dál. V roce 1969 nastupuje na leteckou akademii, v roce 1973 ji absolvuje, ovšemže s výtečnými výsledky. A v témže roce si odnáší vysokoškolské vzdělání z průmyslové psychologie, aby k tomu o sedm let později přidal univerzitní diplom z veřejné správy. Hlavní je ale létání, dobývá metu za metou, získává letecké zkušenosti v Evropě, v Pacifiku, trénuje letecké souboje, školí, je vyšetřovatelem leteckých nehod.
Bezpečnost ho zajímá pořád. Věnuje se jí, i když přestoupí z vojenského létání na civilní. Podílí se na vyšetřování velkých nehod, vyučuje stovky pilotů, věnuje se psychologii v krizových situacích, píše doporučení, normy, manuály, odborné texty. Kromě toho stíhá i založit a ředitelovat firmu poskytující poradenství ohledně bezpečnosti leteckého provozu.
Především však sám pořád létá. A myslí si, že do penze dolétá bez větší turbulence, v poklidu. Měl štěstí, on sám žádnou krizi v kabině nezažil a myslel si, že to tak zůstane. Potom však přišel 15. leden 2009 a kapitán Sullenberger řídil let z newyorského letiště LaGuardia do Severní Karolíny.
Stroj se odlepil od ranveje číslo čtyři přesně v 15 hodin a 26 minut. Po pouhých sto sekundách ve vzduchu bylo zřejmé, že v Severní Karolíně nepřistane.
Ticho jako v knihovně
Ono hejno ptáků (vědci později zjistí, že to byly kanadské husy) uviděl dvě vteřiny předtím, než do stroje nad Bronxem narazily. „Bylo to jak Hitchcockův film,“ popisoval bezmocný pohled na střemhlav se blížící ptáky. Neměl šanci se jim vyhnout, husy se rozplácly o čelní sklo, ale skončily též v obou motorech. Pak už šlo vše ráz na ráz. Hrozné vibrace, zápach pálícího se masa ze vzduchového systému. Divný zvuk, ale potom ticho, nezvyklé, výhružné, omračující. „Ticho jako v knihovně,“ líčil.
A vzápětí šok. Setinové odmítnutí reality. „Nevěřil jsem tomu: Tohle se nestalo. Tohle se neděje mně,“ přiznával se, co mu prolétlo myslí. Cloumaly s ním tělesné reakce. Cítil, jak mu stoupá tlak. Jak jím otřásá vlastní puls. Jak se mu zužuje vidění. Jak ztrácí schopnost kognitivní reakce, soustředěnosti. V mžiku však situaci ovládl, zlomily to tři věci.
Zaprvé sebral síly k tomu, vnutit sám sobě klid. „On to vlastně není klid, je to sebekázeň situaci rozškatulkovat, navzdory stresu,“ vysvětloval. Zadruhé musel drama změnit v problém, který se musí vyřešit. A zatřetí si musel vyjasnit, že nezvládne udělat všechno, musel si vybrat nejdůležitější kroky, zaměřit se na jejich co nejlepší provedení – a důsledně ignorovat všechno ostatní.
Fakt, že situace nepřipouštěla pochyb, mu vše paradoxně ulehčoval. „Věděl jsem, co ji způsobilo, co to pro nás znamená, a věděl jsem, že to bude po mé rutinní kariéře výzva mého života,“ shrnuje.
Přistaneme na Hudsonu
Naprosto přesně věděl, co má podle pravidel dělat, vždyť je vyučoval a rozvíjel. Letadlo má ovládat první pilot, zatímco kapitán má situaci monitorovat, analyzovat, řídit. Jenže Sullenberger měl též zkušenosti a ty ho vedly k tomu, že to udělal přesně naopak. Pilotování se chopil sám, jeho pilot Jeff Skiles se pokoušel nahazovat motory a hledal v manuálech nejvhodnější „checklist“, seznam krizových úkonů. Ono rozhodnutí mělo dobré důvody, Skiles létal sice stejně dlouho jako on, ale na Airbusu 320 byl nováčkem. A byl naopak lepší v práci s příručkou.
Komunikace s kontrolory byla plná děsivého ticha. Otočka a návrat na LaGuardia se vyloučila, kontroloři navrhli nouzové přistání na malém letišti Teterboro. „OK, udělejme to tak,“ zachytila černá skříňka Sullenbergerův hlas. Jenže potom mu došlo, že cíl je příliš daleko. Stačit mu musel pohled z okna, žádné propočty. „Nezvládneme to,“ konstatoval do mikrofonu. Že se chce pokusit o přistání na hladině řeky Hudson, prý ve věži pochopili z radaru sami, ještě než jim to suše a klidně oznámil.
Hrdinů letu 1549 bylo víc, pilot Jeff Skiles byl mezi nimi.
Na moc řečí však nebyl čas ani v kabině, Sullenberger vlastně Skilesovi neřekl skoro nic, nic s ním nic nekonzultoval. Později vypověděl, že jeho pilot slyšel radiovou komunikaci a že bylo hmatatelně cítit, že s jeho verdiktem souhlasí. Byla to stoprocentní souhra, koncert, Skiles monitoroval, a když bylo třeba, začal sám od sebe hlásit před přistáním výšku a rychlost.
Přistávací symfonii však hrál celý kvintet posádky. Úlevu prý Sullenberger pocítil ještě před přistáním, chvíli poté, kdy cestujícím vyrovnaně oznámil: „Připoutejte se, dopad bude tvrdý.“ Hned nato totiž slyšel, jak vydávají pokyny letušky: „Hlavy dolů“, „Zůstaňte dole“, „Zachovejte klid“. Ta týmovost, profesionalita, souhra mu dala sílu. „Věděl jsem, že moje naděje a sebedůvěra, že plán dokončím, je oprávněná,“ objasňoval později.
Na hladinu Hudsonu letoun dosedl zhruba v 15:31, přistál na ní rychlostí asi 241 kilometrů v hodině. Uprostřed celé krize si Sullenberger dokonce vybral přesné místo dopadu, poblíž muzea Intrepid. „Na Manhattanu jsem byl mnohokrát, navštívil jsem Intrepid, věděl jsem tedy, že tam je terminál kamionů. Bylo to jediné místo v celé oblasti, kde se záchrana lidí mohla za tak chladného počasí odehrát dostatečně rychle,“ vysvětloval.
Kapitán opouští letadlo poslední
On sám z letounu nespěchal. A relativně spořádaně z něj slézali na křídla i cestující, navzájem si pomáhali, nejprve nechali odejít ženy a děti. Než vyšel ven kapitán Sullenberger, letoun dvakrát prošel, aby se ujistil, že v něm nikdo nezůstal. „Bral jsem to víc jako osobní než procedurální zodpovědnost. Ale měl jsem čas, letoun byl stabilní, nebál jsem se, že se najednou potopí,“ říkal. Své jednání zbavoval hrdinských rysů, jak to šlo.
Přesto však fascinoval. Magnetizoval už zachránce. Uprostřed všech emocí, vysílení ze stresu, chaosu, vřavy, lidí balancujících na křídlech letounu a záchranných raftů, čněl pokojný, povznesený. „Byl absolutně klidný,“ popisoval jeden ze záchranářů, „a jeho zevnějšek byl absolutně bez poskvrny.“ Zástupce newyorského starosty Edward Skyller, který Sullymu, jak mu teď už familiárně říkala celá Amerika, přišel poděkovat, kapitánovu vyrovnanost a štábní kulturu potvrzuje: „Ani si neuvolnil kravatu.“
Kapitán Sully dával od začátku najevo, že nechce stát na piedestalu. „Nejpokorněji, nejméně zúčastněně mi řekl: Jsme k tomu trénováni. Žádné chlubení se, žádné emoce, nic,“ líčil listu The New York Times další z úředníků. Protože voda v pilotní kabině zmáčela odbornou publikaci z knihovny, poškození Sully nahlásil a z vyfasované pokuty se nevymlouval.
V roce 2009 se nad New Yorkem pořád vznášel přízrak 11. září 2001. „Ne, znovu ne!“ prozradila novinářům jedna z Newyorčanek své obavy, když viděla, jak se Sullyho letoun sune nízko nad ulicemi.
Sousedé, které omráčení novináři běželi vyzpovídat, byli snad jedinými, kteří se ničemu nedivili. Ani tomu, že Sully životy pasažérů i posádky mistrovsky zachránil, ani tomu, že nestál o pocty. „Kdybyste Sullyho znali, pochopili byste. Řekli byste jen: No jo, to je celý on,“ odtušil jeho soused John Garcia.
Celou vaši kariéru rozsoudí tři minuty
Vybojováno však nebylo, do hry se vložili vyšetřovatelé: Musel letoun skončit v Hudsonu? Odpověď hledali na simulátorech. Pokusů se ve francouzském Toulouse, kde měl Airbus centrum, odehrálo mnoho. Při prvních čtyřech se všem pilotům podařilo vrátit na letiště LaGuardia. Když se pokus devětkrát opakoval, zatímco bylo simulované poškození větší nebo se stroje vracely na jinou ranvej, byly úspěšné jen tři pokusy. Obstáli jen ti piloti, kteří se na LaGuardia obrátili ihned, bezprostředně po poruše.
Závěrečná zpráva, kterou vyšetřovací orgán vydal v květnu roku 2010, však přesto konstatuje, že ani on, ani nikdo jiný z posádky nepochybil. Vypočítává sice na třiatřicet doporučení, například aby se pilotům dostávalo simulací selhání obou motorů v nízké výšce, ale oceňuje excelentní práci týmu letu 1549. Všechny simulované lety měly totiž zásadní chybu, jejich piloti věděli, co se při nich stane. Přistání na Hudsonu „poskytlo nejvyšší pravděpodobnost, že lidé nehodu přežijí“, uvádí se ve zprávě. Společnost Airbus se dokonce tak bála, že svým pitváním naruší hrdinský obraz kapitána Sullenbergera, že zprávu chtěla uchovat v soukromí.
Nejsme KGB Vyšetřovatelé zázraku na Hudsonu kritizují film s Hanksem Z filmu Sully: Zázrak na řece Hudson
Proč tedy Eastwoodův film vykresluje vyšetřovatele tak, že se snažili Sullyho očernit a našeptávali mu, že to byla jeho chyba? Skutečný Sully toho moc nevysvětluje. Prohlásil jen, že oněch patnáct měsíců vyšetřování bylo ohromným tlakem. A že v plné šíři nemohou chápat celou událost bez leteckých znalostí ani novináři, ani poctiví čtenáři vyšetřovací zprávy. Všem pilotům už v roce 2010 vzkázal: Myslete na to, že po celé mé kariéře, dlouhé třiačtyřicet let, je můj život posuzován na základě oněch tří minut a osmadvaceti vteřin“.
V oficiálním strohém prohlášení uvedl, že filmový příběh „vychází z jeho zkušenosti a odráží mnoho výzev, jimž čelil a které musel překonat jak během letu, tak po něm“.
Jako výběr z banky
Aureola, kterou jeho čin kolem jeho osobnosti vykreslil, byla ostatně silná. Amerika jej obejmula jako hrdinu. Byl pozván na inauguraci Baracka Obamy i jeho řeč do Kongresu. Dostal řadu ocenění, vyznamenání a medailí. Zúčastnil se ceremoniálu při baseballovém Super Bowlu, sklidil ovace ve stoje na představení na Broadwayi, byl hostem mnoha televizních talk show. Republikáni mu navrhli, ať za ně kandiduje, on však odmítl.
Mnohem víc jej jistě potěšil vzkaz, který dostal od vdovy jednoho pilota práškovacího letadla. „L. T. by to nepřekvapilo, ale zcela jistě by byl potěšený a hrdý,“ napsala mu paní Cooková.
K tak vděčnému přijetí hrdiny Amerikou přispěla možná i doba, Spojenými státy se pořád řítily následky hypoteční krize a země potřebovala povzbuzení. Sám se role hrdiny ujímal velmi zdráhavě. „Toto slovo v naší kultuře občas nadužíváme, a tím ho umenšujeme,“ uvažoval. A namítal, že hrdina je z definice někdo, kdo se sám rozhodne podstoupit riziko pro záchranu jiného – jenže on s Jeffem Skilesem si nic nevybrali, v situaci reagovali automaticky, byla to jejich práce. Dodával, že není supermanem, trpěl po letu post-traumatickým syndromem, nespal, nemohl se zbavit pochyb, zda neměl něco udělat jinak.
Nakonec se však potlesku lidu poddal: „Nechci oslabovat pocity lidí ke mně tím, že jim budu říkat, že se pletou. Začínám chápat, proč to tak cítí. Myslím, že chtějí dobré zprávy, že chtějí cítit naději. Pokud jim tak mohu pomoci, udělám to,“ řekl.
Jindy události 15. ledna 2009 popsal výmluvně. Všechny léta pilotování předtím, studium a práce instruktora, to vše bylo jako malé, pravidelné spoření na svůj účet v bance. A během onoho dramatu si vše, co si uložil, najednou vybral.
Je neochvějným zastáncem toho, že sebelepší technologie lidského pilota nenahradí. A ví, proč on a kolegové jeho generace byli tak profesně pečliví a vnímaví. To proto, že věděli, proč takoví musejí být. „Protože za každým úkonem, každou procedurou, každým pravidlem ve směrnicích federálního letectví, za téměř každým kouskem našich vědomostí byl někdo, kdo umřel. A my jsme se k těmto poučení dostávali za vysokou cenu, doslova za cenu krve. Neodvažujeme se je zapomenout,“ řekl.


description: Má neuvěřitelných deset metrů na délku, úctyhodné čtyři metry na výšku. V dunách za Las Vegas vyhlíží jako koráb pouště. Sin City Hustler, jak se gigantický vůz jmenuje, je přitom na prodej. Za rovný milion dolarů, tedy 27 milionů korun.

title: OBRAZEM: Monstrum na kolech. Prohlédněte si terénní limuzínu do pouště


description: V jejich tvářích je vepsaný vzdor, zarputilost, ale i pokora, klid a jakýsi fatalismus, odevzdanost. Jako by věděli, že jejich souboj s bílými imigranty a okupanty jejich půdy nedopadne dobře, ale že ho prostě musejí vést. Z armádních fotografií bojovníků indiánského kmene Modoků z roku 1873 dýchá smutek a porážka, ale též hrdost.

title: OBRAZEM: Drsné tváře Modoků, indiánů, kteří poráželi bělošské přesily


description: Země vycházejícího Slunce je bezpochyby též zemí tisíce chutí. Jen některé z nich se však řadí mezi „chinmi“, tedy „vzácné chutě“. Této cti se dostává jen vybraným regionálním specialitám, delikátním pochoutkám. Zkvašený pokrm shiokara mezi ně patří.

title: Extrémní gastronomie: shiokara se musí zapíjet silným alkoholem

maintext:
Většina z nabízených chinmi shiokara má svůj původ mezi nejrůznějšími mořskými tvory a prakticky u všech se při úpravě pracuje s velkým množstvím soli. A také s přirozeným procesem rozkladu a kvašení bez přístupu vzduchu.
Na území každé japonské prefektury bychom narazili hned na několik tradičních receptů. V okolí Tohoku vám nejspíš nabídnou shiokara z mořského ananasu, tedy těla sumky Roretzovy, na Hokkaidó se těšte na kaki no shiokara z ústřic a v Chūbu pak na shiokara konowata, ve které převažuje mořská okurka. Shiokara však kuchař vykouzlí i z krabů houslistů, tuňáků, ryb ayu nebo drobných mořských korýšů.
Do poslední chvíle často netušíte, co vám vlastně přistane na talíři. Shiokara totiž může být právě tak hlavním chodem, jako přílohou k rýži nebo jen čistě dochucující omáčkou.
Nezaměnitelná chuť
A jak se shiokara připravuje? Malé kousky masa se naloží do nahnědlé viskózní pasty z oleje a bylin, vydatně prosolené a naložené do naporcovaných nebo přes síto přepasírovaných vnitřností toho kterého tvora. Někdy dojde i na obohacení směsi fíky nebo praženou rýží.
Vše se promíchá a uloží do uzavřené nádoby, ve které poté pracují rozkladné procesy - týdny, měsíce i celé roky. Jisté je přitom jen to, že co jste do nádoby uložili, bude na konci vypadat úplně jinak. Postará se o to především obsah žaludečních šťáv. Prokvašené kousky masa získávají během rozkladu gelovitou až lehce průhlednou strukturu, nasekané vnitřnosti se spolu s olejem a bylinami promění v hladkou kapalinu s konzistencí medu.
Hrubozrnná sůl funguje jako konzervant, který při dlouhém procesu fermentace obalí povrch hmoty pevnou bílou krustou (podíl soli ve směsi je 10 až 30 procent). Pokud jde o barevné vyznění omáčky shiokara, připomíná narůžovělý mix kečupu majonézy. Z nakloněné lžičky nestéká, ale táhne se.
Shiokara má v Japonsku dlouhou tradici. Archeologické vykopávky zaznamenávají různé pozůstatky z její výroby, zejména kvasné nádoby se zbytky organické hmoty, už z období předvěké éry Jomon před osmi tisíci lety. Své největší slávy však dosáhla teprve za časů státu Kofun, tedy v období mezi lety 250 až 710 našeho letopočtu. Shiokara vyrobená z masa sladkovodních kaprů tehdy byla hlavním pokrmem vojáků po celé zemi a byla součástí žoldu. K její popularitě a vyšší stravitelnosti přispíval i rozmach rýžové kořalky. Samotné překvašené rybí maso je totiž zapotřebí po každém soustu vydatně spláchnout.
To ostatně zůstalo pravidlem dodnes a postavilo si na tom reputaci několik barů v Tokiu. Japonci jsou na pokrm patřičně hrdí, což ale neznamená, že by ho všichni jedli s chutí. „Dobré v Japonsku vždy znamená velmi dobré a špatné velmi špatné. Platí to i ve zdejší kuchyni a u omáčky shiokara si na to stoprocentně vzpomenete,“ píše se v turistických průvodcích. Od domácích spolustolovníků si plným talířem shiokara vysloužíte buď respekt, ale také si od vás mohou s ubrouskem u nosu znechuceně odsednout. Nejsou to prostě žádné ančovičky. Pokrm je oslavován jak pro svou pronikavou ostrou vůni, tak pro výraznou rybí chuť, kterou si však v ústech poneste několik dní.
Místní rozlišují mezi doma vyrobenou shiokara a zakoupenou. Ta z obchodů je spíš dílem šíleného chemika. Obsahuje nejčastěji naporcované kousky chobotnice, rozemletý zažívací trakt olihní, cukr, sůl, ocet, med, glutaman sodný, sorbitol, zahušťovadla na bázi polysacharidů, líh, červené barvivo E160b Annatto a směs paprik. S původním lokálním produktem tedy nemá mnoho společného.
Mimochodem, tento pokrm je považován za jeden z hlavních důvodů nízké nemocnosti Japonců. Obsahuje totiž velké množství minerálů, minium cholesterolu, a i když se to možná na první pohled nezdá, prokvašené jídlo pomáhá vyladit zažívání.
Ochutnali byste pokrm shiokara?


description: I takové je moře. Už to vypadalo na dobrý konec, síla vodního živlu však nakonec porazila mořeplaveckou touhu. Živel byl mocnější. Jachta Alya kapitána Martina Dolečka u australského ostrova Thursday zůstává. Ztroskotání ji zcela zničilo kýl.

title: „Bylo to jako v pračce“. Česká jachta u Austrálie definitivně ztroskotala

maintext:
Skromná loď dlouhá zhruba sedm a půl metru, s níž se odvážný námořník vydal na cestu kolem světa, uvízla v písečné jámě 6. září. Martin se ji snažil vyprostit po deset dní, během nichž musela jachta čelit tlaku vody a nárazům vln, které ji zvedaly a vrhaly zpátky do písku. Čas na poslední pokus mu rytmus přílivu vyměřil na pátek 16. září.
A zdálo se, že bitvu Alya vyhrála, v momentu, kdy byl příliv největší, se plavidlo jeho kapitánovi podařilo ze zákeřné mělčiny uvolnit. Jenže když do něj nanosil náklad, který předtím naskládal na břeh, a pokusil se vyplout, jachta kapitulovala.
„Přišla tak velká vlna, že Alya nabrala tolik vody, že dopadla těžce opět na dno. Natočila se na bok a kýl se její vahou vylomil i s podlahou,“ popisuje Marin Doleček. Následné vlny hnaly jachtu i s kapitánem dál a dál na břeh. „Bylo to jako v pračce,“ přibližuje poslední dramatické minuty pokusu o vyproštění Martin.
Bylo dobojováno, neovladatelnou loď zahnal vítr a vlny na mělčinu, kde definitivně ztroskotala. Kapitán Martin Doleček ji druhý den opustil, nalodil se na záchranářskou loď Coral Knight (Korálový rytíř), jejíž pomoc na Martinovu žádost zorganizovala organizace Request Colin Center, která bdí v této nebezpečné oblasti nad plavidly. Záchrana však přijela pozdě.
Loučení s jachtou bylo těžké, bolestné. „Alya pro mě znamenala hodně,“ přiznává Martin, dodává však, že ví, že přes všechna nebezpečí udělal pro její vysvobození vše, co bylo v jeho silách.
Alya tak zůstává na břehu ostrova Thursday, v samém srdci Velkého bariérového útesu. „Nikdy už asi nepopluje, jsem si však jistý, že se jí tam bude líbit. A budu ji alespoň jezdit navštěvovat,“ plánuje Martin.
Mezi zachránci
Na cestu kolem světa se zkušený námořník vydal v roce 2014 z Karibiku, za start však bral až Kanárské ostrovy, protože až tam s ním jel pomocník. Na etapu, která se ukázala jako poslední, se vydal 23. srpna z australského přístavu Mackay. Po pěti stovkách námořních mil, tedy necelé tisícovce kilometrů, však uvízl na mělčině u pustého pobřeží. Stovky kilometrů do všech stran nebyla na břehu žádná obydlená místa. Deset dnů dělali Martinovi společnost jen krokodýli, obří želvy, divoká prasata, ryby, krabi, hadi a rejnoci.
Korálový rytíř, Martinův zachránce. Jachtě však již pomoc nestihl. Martin se svou novou partou, posádkou Korálového rytíře
Co bude dál, zatím Martin neví. „O další pokračování plnění svého snu teprve přemýšlím,“ říká popravdě. „Je to škoda, po takovém boji a takové námaze. Je to nespravedlivé, je to kruté. Taky je ale štěstí, že je Martin v pořádku a že celé dobrodružství přežil. Ne všem se to v minulosti povedlo, moře už je takové,“ dodává k závěru Martinovy cesty Jaroslav Foršt z magazínu Krása jachtingu.
Zatím se Martin usail na Korálovéjm rytíři. „Pracuju v kuchyni, uklízím podlahy, doplňuju ledničku, mají mě tu rádi,“ cituje jeho zprávy Krása jachtingu. „Současně pracuje na prodloužení víza, aby mohl v Austrálii zůstat. Má další plány a zdá se plný energie,“ dodává Jaroslav Foršt.