description: Jak to dopadne, když se vyhlášená maximalistická značka pustí do výroby nízkých a rychlých bot? To nám ukázala novinka Hoka One One Speed Instinct.

title: TEST: Prolétněte trailem s novinkou Hoka One One Speed Instinct

maintext:
Hoka One One je známá pro své maximalistické boty a v tomto segmentu patří mezi absolutní špičku. Aby ne, když boty s charakteristicky vysokou podrážkou, flexibilním měkkým tlumením a nízkým dropem v podstatě vynalezla.
Nízké a rychlé hoky
V letošní sezóně se ale pouští do prozkoumávání nových oblastí, u několika svých novinek totiž experimentuje s nezvykle nízkým tlumením. Extrémně lehká a nízkoprofilová závodka Carbon Rocket se sice do výroby nakonec nedostala, ale modely Tracer a Clayton už na jaře ukázaly směr, jímž se bude Hoka One One v příštích sezónách ubírat.
Nové boty sice stále zůstávají věrné spíše vyššímu tlumení (úplný minimalismus nečekejte), ale svou hmotností atakují hranici dvou set gramů. Ve srovnání s klasikami jako Clifton nebo Challenger jsou však přece jen o notný kus nižší a velmi zajímavé je i samotné zpracování tlumicí vrstvy. Nově jsou zde použity dvě různě tuhé pěny, aby byly boty dostatečně měkké při dopadu přes patu a zároveň tuhé a pocitově svižné při odrazu nebo nášlapu přes střed chodidla.
Tento typ konstrukce můžeme nalézt také u nejčerstvější novinky, odlehčené krosovky s přiléhavým názvem Speed Instinct.
Speed Instinct
Hoka One One Speed Instinct Odlehčená nejen závodní krosová bota Hmotnost: 255 g Drop: 3 mm Výška tlumení: 25 mm Cena: 3 390,- Klady: možnost využití na různorodém povrchu
na krosovku velmi pohodlná tlumicí vrstva, která však neztrácí cit pro terén
příjemně zpracovaný svršek Zápory: absence vibramové podrážky
Speed Instinct je nejnižší a nejlehčí z celé trailové řady a zároveň jsou to vůbec první hoky, které na první pohled nevypadají tak kosmicky. Výška tlumení 22 milimetrů pod patou je ostatně hodnota, která je nižší než u některých „inovejtů“ - a ty jsou vyhlášené svým intenzivním citem pro terén.
Beze změny zůstává nízký drop (pouze tři milimetry), který je charakteristický pro všechny boty této značky. Společně s kolébkovitým tvarem tlumící vrstvy zajišťuje tento parametr velmi příjemné chování při běhu přes střed chodidla. Díky měkké tlumící vrstvě se ale Speed Instinctu nemusí bát ani běžci dopadající přes patu.
Univerzální využití
Papírově je sice Speed Instinct závodní bota, ale vzhledem ke komfortnímu tlumení se dá bez obtíží používat i na trénink a výborně se hodí pro překonávání různorodého terénu od silnice až po horské stezky.
K univerzálnímu využití přímo vybízí i jemný vzorek z odolné gumové směsi. Ten sice nebude v těžkých podmínkách držet tak spolehlivě jako vibramová podešev použitá například u modelu Speedgoat, ale o to lepší životnost bude mít při běhu po tvrdém podkladu. Celkově bota drží na většině povrchů velmi slušně a vyhýbat byste se měli pouze hlubokému bahnu nebo sněhu.
Pohodlný svršek
Nejlépe ovšem na celé botě hodnotím svršek. Využívá stejný materiál, který je použitý u silniční objemovky Vanquish, a boty díky němu sedí na noze jako druhá kůže. Celá přední část boty je z bezešvé a poddajné textilie, která je potištěná hexagonovými výztuhami. Ty jsou dostatečně měkké, aby nebránily přirozené práci chodidla, a zároveň poskytují potřebnou ochranu před poškozením svršku o klacek nebo kámen.
Střihově je Speed Instinct spíše užší (jak bývá u výkonnostně orientovaných bot zvykem), ale díky poddajné textilii by měla bota dobře sedět i na širším tvaru chodidla.
Celkové shrnutí
Ve výsledku se tak jedná o botu, která přebírá všechny klíčové vlastnosti u Hoka One One, jako je vysoká stabilita, pohodlné tlumení a nízký drop, ale celý koncept posouvá blíže k podkladu. Výsledkem je pohodlná bota s vysokým citem pro terén, která se dá používat pro běhání kolem měst i sbíhání náročných horských klesání.
Pokud máte rádi značku Hoka One One, patříte-li mezi pohodlné běžce a běháte-li pro radost z pohybu, dal bych přednost spíše modelům jako Challenger nebo Speedgoat. Jestli ale hledáte rychlejší, živější a dynamičtější botu, bude Speed Instinct to pravé.


description: Podívejte se, zda jste byli vylosovaní v srpnové výzvě Předežeň RUNGO.cz na Endomondu a zapojte se do výzvy zářijové. Tentokrát nejde o počet naběhaných kilometrů a i úplní začátečníci mají šanci umístit se v žebříčku nejvýše!

title: Konec prázdnin a lenošení. Běžte ven a předežeňte RUNGO, třeba i chůzí

maintext:
Jak se zapojit Pro nové Rungo výzvy používáme mnoha běžci oblíbenou platformu Endomondo. V prvé řadě se tedy zaregistrujte na jejich stránkách, což lze kromě klasické registrace s uživatelským jménem a heslem i pomocí vašeho Facebook účtu (pokud máte). Po přihlášení na Endomondo si pak si pak zvolte jeden z týmů v tomto článku a přidejte se!
Pokud běháte s mobilním telefonem , je to jednoduché. Nainstalujte si mobilní aplikaci Endomondo Sports Tracker, která je dostupná pro všechny rozšířené platformy chytrých telefonů a používejte jí pro zaznamenání svých výběhů. Aplikace po doběhu nahraje váš výkon na web Endomondo.com a kilometry se vám automaticky započítají do Rungo výzvy.
, je to jednoduché. Nainstalujte si mobilní aplikaci Endomondo Sports Tracker, která je dostupná pro všechny rozšířené platformy chytrých telefonů a používejte jí pro zaznamenání svých výběhů. Aplikace po doběhu nahraje váš výkon na web Endomondo.com a kilometry se vám automaticky započítají do Rungo výzvy. Pokud běháte s hodinkami Garmin , můžete si Endomondo účet propojit se službou Garmin Connect (kam se data z Garmin sporttesterů standardně nahrávají) a Endomondo si vaše výběhy bude ze služby Garmin Connect stahovat automaticky. Toto propojení provedete v nastavení Endomonda na webu (stačí zadat přihlašovací údaje pro váš Garmin Connect účet).Garmin sporttestery lze propojit s Endomondo i napřímo pod tlačítkem Add workout , je potřeba mít ale nainstalovaný Garmin Communicator Plugin případně Garmin ANT agent (záleží na konkrétním modelu).
, můžete si Endomondo účet propojit se službou Garmin Connect (kam se data z Garmin sporttesterů standardně nahrávají) a Endomondo si vaše výběhy bude ze služby Garmin Connect stahovat automaticky. Toto propojení provedete v nastavení Endomonda na webu (stačí zadat přihlašovací údaje pro váš Garmin Connect účet).Garmin sporttestery lze propojit s Endomondo i napřímo pod tlačítkem , je potřeba mít ale nainstalovaný Garmin Communicator Plugin případně Garmin ANT agent (záleží na konkrétním modelu). V případě, že si zaznamenáváte své běžecký výkony jakoukoliv jinou aplikací nebo sporttesterem , exportujte si vaše výběhy do souboru GPX (standard, který umí drtivá většina aplikací, služeb a sporttesterů) a nahrajte ho na váš Endomondo účet ručně. To provedete kliknutím na tlačítko Add workout a následně vyberte import from file.
, exportujte si vaše výběhy do souboru GPX (standard, který umí drtivá většina aplikací, služeb a sporttesterů) a nahrajte ho na váš Endomondo účet ručně. To provedete kliknutím na tlačítko a následně vyberte Využívat můžete také službu Tapiriik.com, která dokáže vzájemně synchronizovat zaznamenaná kilometry mezi službami Endomondo, Strava, Runkeeper, Trainink Peaks a dalšími. Stačí se u této služby přihlásit pod jednotlivé služby a následně stačí vždy jen jedno kliknutí, aby Tapiriik synchronizoval vaše výkony mezi jednotlivými službami.
V případě jakýchkoliv problémů neváhejte napsat do diskuse, my nebo ostatní čtenáři vám jistě rádi poradíme a možná zjistíte, že váš problém tam již někdo před vámi vyřešil.

fasttext_language: cs


description: I přes tělesné neduhy si sport často nedokážeme odepřít. A mnohdy to ani není třeba, stačí jen jít na věc správně. Poradíme, jak se vyrovnat s bolestí Achillovy šlachy i plochýma nohama. A dozvíte se, že adolescenti mají na vytrvalostní disciplíny času dost a měli by se věnovat rychlosti na kratších tratích.

title: Trápení s achillovkou i s plochými nohami. Odpovídáme na vaše dotazy

maintext:
Natrhl jsem si lýtkový sval a od té doby trpím bolestí achillovky
Dotaz: Dobrý den, před necelým půlrokem jsem si natrhl vnitřní lýtkový sval. Když se teď snažím nabíhat kilometry a dostat se trochu do formy, končím na třináctém kilometru s bolestí paty (svaly achillovky procházející přes patu k chodidlu). Nemluvím o tom, že každé zatuhnutí se bolestivě rozhýbává. Co s tím? Jak trénovat a posilovat, aby se sval dostal do formy, aby přestal bolet, získal znovu své „rozměry“ (ve fázi odrazu se zapojí tak na 30 procent a pak bolí nebo selhává, o sprintech nemohu ani mluvit, to nedává vůbec). Občas pobolívá i achillovka druhé nohy. Pomohou mi jiné boty? Vložky do bot?Standa
Odpověď: Ahoj, Stando, spíše než botou nebo vložkou bych to řešil intenzivním protahováním (zaměřeným na svaly chodidla a zadní stranu lýtek) a rozcvičováním (velmi efektivní je obyčejná běžecká abeceda - video, jak na to, najdeš v tomto článku). Bota s vyšším dropem nebo přizvedlá vložka by totiž Achillovu šlachu ještě více zkrátila. Konkrétní postup však bohužel nedoporučím a odkážu na nějakého šikovného sportovního fyzioterapeuta. Prozatím si můžeš přečíst článek fyzioterapeutky Kateřiny Honové o strečinku Achillovy šlachy.
Vítek Kněžínek Vítkovi leží v botníku něco přes třicet párů běžeckých bot všech možných typů, které nejraději testuje na dlouhých závodech v horách, kde se mu čas od času podaří probít na pódiové umístění. Rád má i silnici, na které v letošním roce pokořil hranici 75 minut na půlmaratonu. Chcete-li se Vítka na něco zeptat, navštivte naši poradnu.
Plochá noha: musím se vzdát běhání?
Dotaz: Dobrý den, běhám rekreačně, asi osm let (silnice, týdně mezi 20 až 40 kilometry podle počasí). Na počátku letošního roku mě při běhu na šest až osm kilometrů začala ostře vystřelovat bolest od bříšek pod prsty až do prstů, a to tak, že jsem musela vždy přestat běhat a domů dojít. Chodidla také občas začala dost silně pálit a brnět. Vyměnila jsem dvakrát běžecké boty (Mizuna Wave, Asics Gel), ale nic nepomohlo. Ortoped mi dodatečně potvrdil podélně i příčně plochou nohu s tím, že mám úplně přestat běhat a najít si jiný sport. Dostala jsem také ortopedické vložky, ale s nimi se běhat nedá, jsou do normálních bot, a pokud je v botě mám, bolí mě chodidlo ještě víc. Cviky na posílení chodidla mi pomohly, takže zase běhám, ale občas se nepříjemný pocit na chodidlech dostaví, i když ne v takové míře. Můj dotaz zní: Je možné, že cviky na chodidlo mohou problém úplně odstranit? Nebo je skutečně nutné úplně přestat běhat? Děkuji za odpověď, Iveta
Odpověď: Ahoj, tato otázka by měla směřovat spíše na ortopeda nebo fyzioterapeuta, ale z mé zkušenosti se dá chodidlo správným cvičením posílit natolik, aby problém odezněl. Pozor na to, s cvičením se nemá přestat ani v momentě, kdy už budeš moci běhat. S během bych osobně nepřestával, dávej si však pozor na to, abys v tuto chvíli klenby příliš nepřetěžovala, to by mohlo výrazným způsobem zkomplikovat jejich rekonvalescenci.
O cvičení plochých nohou se dočteš více v tomto článku.
Je mi čtrnáct. Mám se soustředit na sprint, nebo na vytrvalostní běhy?
Dotaz: Dobrý den. Mám ve čtrnácti letech běhat víc sprint, nebo na vytrvalost? Hraju hokejbal, nevim, co by mi pomohlo víc. Děkuji, Adam
Odpověď: Ahoj Adame, ve svém věku máš na vytrvalostní disciplíny ještě dost času. Rozhodně bych doporučil věnovat se spíše kratším tratím od sprintu po běh na 400 až 1 500 metrů, kde budeš mít větší potenciál. Čím starší budeš, tím těžší bude získat rychlost, proto se poté většina lidí postupně posouvá od nejkratších disciplín až k těm vytrvalostním. Pomyslný strop v tomto postupu je maraton, na který se většina atletů nedostane dříve než ve třiceti letech.


description: Když vezmete partu nadšených běžců a spojíte síly s neméně nadšenými partnery, vytvoříte závod, jehož organismus žije a dýchá radostí z pohybu. Brněnskou zoo se již podruhé prohnalo na 500 běžců, které hnala do cíle vlastní píle i domácí dobroty tam čekající.

title: Zoo Brno dnes navzdory špatnému počasí zažila stovky šťastných tváří

maintext:
Po žhavých slunečných dnech přišlo ochlazení a déšť právě v den, kdy se podruhé konal závod Craft RUNGO běh brněnskou zoo. My organizátoři jsme se zaradovali, neboť takové počasí běžcům svědčí daleko lépe. Tomu odpovídala i spousta spokojených tváří, která vyběhla vstříc mrholení a trati o délce 7,3 kilometrů.
A trať to byla veskrze náročná! Nedávala ani chvíli odpočinout, stále se běželo buď nahoru, nebo se klesalo. V cílové rovince jsme tak mohli ve tvářích běžců sledovat doslova dramata. Byly to boje o poslední metry, o to sladší pak byly úsměvy z dobře zvládnutého závodu, které byly ke spatření někdy v cílové bráně, u mnoha jedinců pak až u domácího rautu ze společné kuchyně organizátorů, či delikatesního hamburgru bistra Deguštace.
To však nebylo vše, co se ten den dalo v Zoo Brno zažít. Běžci ochutnali sportovní výživu Herbalife, vyzkoušeli sportovní obuv Inov-8 a oblečení Craft, vylosovaní šťastlivci si nechali změřit laktát ve stánku B. Braun.
Mužským vítězem se letos stal Michael Pozdenkov (s časem 27:22), mezi ženami zvítězila Tereza Jagošová (s časem 31:00). Zoo Brno pak pozvalo všechny z kategorií, kteří se umístili na prvním místě, aby společně nakrmili žirafy.
Děkujeme všem za společně krásně prožitý den a za rok opět zase!


description: Dokud vás to baví, je hýbat se jednoduché. Vlastně počítáte minuty, kdy skončí povinnost a začne zábava. Když se však váš oblíbený sport omrzí, nastává problém. Víte, že byste měli, ale nechce se a je těžké to změnit. Několik rad, jak na to, vám dám svým příběhem.

title: Jak vystoupit ze zóny komfortu

maintext:
Když jsem začínala běhat, bylo to úžasné. Pokroky se dostavovaly tak rychle, že než jsem je mohla oslavit, byly tu další. A to mě hnalo dál a dál. Pořád bylo kam kráčet a skalpy vytyčených cílů jsem sbírala stejně rychle, jak se mi plnil šatník běžeckým vybavením.
Nejdřív jsem si pomalým během prodlužovala vzdálenosti, budovala si vytrvalost. Přihlásila jsem se na první závod a pak začala pracovat na rychlosti. Závodů přibývalo jak do četnosti, tak do rozmanitosti. Vše se zvrtlo, když jsem poprvé regulérně bojovala o bednu a bylo z toho DNF: ta zkratka znamená Did Not Finish, tedy „nedokončil/s závod“.
Zmohlo mě koleno, které mi jasně naznačilo, kde jsou mé limity, a já se musela omezit na běhání do deseti kilometrů. S prací v RUNGO.cz a sice dobrodružným, avšak nepravidelným životním rytmem, jsem navíc rezignovala na konstruktivní trénink. Zálibu jsem však našla v něčem novém.
Můj partner Marek mě naučil mít z každého běhu nikoliv honbu za tempem, nýbrž výlet za přírodou, fotkami. Naučila jsem se na výběhu zastavovat za krůpějemi rosy či úlovkem fotografie „Boltíka“, jak jsme říkali každému hlemýždi.
Ne že by se mi tyto chvíle během let omrzely, to vůbec ne, ale nějak jsem bez řádného tréninku a jasně daných cílů začala lenivět. Nezřídka jsem se musela do běhu začít přemlouvat. Naskakovaly mi do mysli ty samé výmluvy ze školních let, kdy se blížila doba zápočtů. Trvalo to měsíce a krize ne a ne odeznít.
Ze zóny komfortu se mi však podařilo vyskočit. Řeknu vám jak, třeba to bude inspirací i pro vás.
Začalo to Markovou iniciativou věnovat se tělu, přetíženému jednostranným pohybem, komplexně a odevzdat se do rukou odborníků. Nemohla jsem ho v tom nechat samotného a do pokusu šla s ním. Poprvé v životě jsme chytli do ruky kettlebell a na chvíli odložili běh. Psali jsme o tom v těchto článcích. Nový druh pohybu resetoval nejen mé tělo, ale i mysl. Začala jsem se těšit na další lekce, cvičila jsem i doma a neběhala. Pohyb a dřina byly opět radostí, hýbala jsem se bez námahy, a jak asi správně tušíte, začala jsem se těšit, až zase vyběhnu.
Od té doby běhám zase s chutí a občas doma cvičím s kettlebell, vše podle chuti. Anebo vyrazím na kolo. Nebaví mě pořád jen běhat. Mít možnost si vybrat z vícero sportů mě neskutečně vzpružilo, a tak jsem si pořídila silniční kolo. Celé dva roky, co po tom Marek (vlastnící silničku) toužil, jsem si nebyla jistá. „Baví mě les a hraní si s terénem, co budu dělat na silnici, pořád jen asfalt?“ ptala jsem se. Navíc se bojím vysokých rychlostí.
Pak ale nastal čas obohatit sportovní život, cítila jsem to v sobě, uzrálo to. A propadla jsem tomu. Jak jsem někdy mohla vůbec váhat? Miluju vyrazit brzy ráno před prací na dvě hodiny, jen tak s vodou a jednou tyčinkou v dresu, nalehko. Do toho jsem zařadila domácí cvičení HIIT a závislost na pohybu je na světě. A co víc, jsem vděčná za každý den, kdy není počasí na kolo, když mrholí a je chladněji, a já zavážu tenisky. Při zvuku dotahované smyčky a zajíždějícího zipu šustky se už v duchu rozbíhám a nechávám starosti za sebou.
Má láska k běhu prošla svým vývojem, proměnou a dál ve mně zraje. Už nemá podobu pošetile honěných kilometrů, ale hlubokého pouta, které se nepřetrhne. Každý sport má něco do sebe. Běhání je sice úplně super, ale často jemu prospěje nejvíc to, když si ho člověk udělá vzácnější a prostřídá ho s jiným sportem, pohybem, který ho také baví a který má rád, ať už je to cokoliv.


description: V cíli prvního českého maratonu byli běžci dřív než časoměřič ve fiakru. Běželo se z pražského Smíchova do Dobříše a hlavní cenu věnoval i předával kníže Colloredo-Mannsfeld. Běžel se v roce 1908 a účastnilo se pouze šest běžců. Loni byl závod obnoven, letos se ho může zúčastnit široká veřejnost.

title: První český maraton bude oprášen. Na původní trati je dálnice D4

maintext:
Který maraton se v Česku vlastně běžel jako ten úplně první? Pro toho, kdo by čekal současný a zavedený velký maraton, bude odpověď trochu nečekaná – byl to maraton z Prahy do Dobříše, který se podařilo obnovit teprve v loňském roce.
Jak to všechno začalo
V roce 1908 kníže Colloredo-Mannsfeld jako sportovní nadšenec a protektor závodu věnoval stříbrný pohár jako hlavní cenu pro nejrychlejšího běžce, určil trať z Prahy Smíchova do Dobříše v délce 40 kilometrů, a tím dal podnět organizátorům závodu z S. K. Slavia. Díky tomu v nově vytvořeném závodu odstartovalo z pražského Smíchova šest běžců doprovázených nejméně 20 cyklisty, dvěma automobily a čtyřmi fiakry do Dobříše.
Byl to první maratonský běh na území dnešní České republiky. Závod organizovali pražští slávističtí atleti a akce vzbudila obrovský ohlas ve všech obcích, kterými vedla trať závodu. Kníže dokonce sám běžce v cíli uvítal, předal jim cenu a pronesl proslov, i když to v té době nebylo obvyklé.
Perličkou je, že běžci se dostali do cíle (a prý dokonce i do zámeckých lázní) dříve, než to stihl oficiální časoměřič pomocí fiakru, proto jsou v zápise ze závodu uvedeny časy až od třetího doběhnuvšího závodníka. Více informací o maratonu se objevilo díky běžci a sportovnímu nadšenci Pavlu Svobodovi, který tímto tématem prakticky žil a nadchl se pro něj tolik, že v Národní knihovně prošel všechna vydání Národních listů z roku 1908. Mimo jiné našel i výtisk, kde je nádherná reportáž z průběhu celého závodu, včetně fotografií. Dále vypátral, že se závod v roce 1909 opakoval. V roce 1910 byl zrušen pro nepříznivé počasí, další maraton se běžel v roce 1911.
Organizátoři na původní trati natočili retrorekonstrukci závodu z roku 1908:
VIDEO: První český marathon Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
Svoboda byl do hledání tak zakousnutý, že navštívil Národní muzeum, kde našel ručně psaný protokol z již zmiňovaného 1. Maratonského běhu, podepsaný ředitelem závodu doktorem Guthem-Jarkovským, kromě jiného prvním členem Mezinárodního olympijského výboru pro české sportovce, i když Československá republika ještě neexistovala.
Na památku prvního ročníku závodu vznikl krátký film, mapující jeho průběh a účastníky. Scénář je vytvořen podle záznamu prvního ročníku a ukazuje jeho průběh i výkony závodníků.
Kudy se běží?
Původní trasa se běžela po trati staré silnice z Prahy ze Smíchova přes Zbraslav, Jíloviště, Mníšek pod Brdy, Voznici na Dobříš a končila v zámeckém parku. Dnes by tak maraton vedl po dálnici D4, což by pro běžce nebylo nejkomfortnější, i když v leckterý den by to byla možná kvůli dopravním omezením na D4 i nejrychlejší varianta dopravy.
Nově trať vede mimo frekventované silnice, co nejvíce po lesních cyklostezkách nebo turistických cestách, pěkně po asfaltu i terénem. Je to krásná a náročná trasa, se kterou nastoupáte 864 výškových metrů, dost možná přijdou místa, kde poběžíte po všech čtyřech.
1. český marathón kdy: 17. září 2016 v 11:00 kde: v prostorách Kanoistického klubu USK Praha v Malé Chuchli cíl: SK Vlaška Dobříš délka: 42 kilometrů Více informací najdete na stránkách organizátorů.
Závod začíná zvolna po cyklostezce, přijde i vyhlídkový úsek kolem Berounky, s níž se účastníci rozloučí na lávce pro pěší v Radotíně. Můžete se tu těšit pohledem na přibližující se brdské hřebeny, neporušený a nekonečný pás lesů, který se chystáte zdolat a kterému vévodí vysílací věž Cukrák. Zážitkem je běh přímo středem golfového hřiště v Lipencích, kudy vás provede cyklostezka, jen pozor na zbloudilé míčky.
A potom to lehce, nenápadně začne. Za Lipenci po chvíli končí asfalt a cyklostezka pokračuje lesní cestou, pěkně mezi stromy, stále do kopce. I zkušení běžci o tomto stoupání vyprávějí děsivé příběhy, ale dokud to člověk nezkusí na vlastní kůži, neuvěří. Je to šílené stoupání, člověk cítí každý sval, každou šlachu a konec je pořád v nedohlednu. Příroda okolo? Při těžkém zdolávání málokdo zaregistroval, zda tam byly stromy, i když mapa říká, že trasa vede lesem.
Dál vede přes dvě technicky velice zajímavé strže, slovo „technicky“ je tu však jako eufemismus organizátorů pro místa plná kamenů a kořenů, kde budete pěkně funět, nadávat si a kde si možná podle slibu organizátorů hrábnete i všemi čtyřmi končetinami zároveň.
Do tabulek českých běžeckých výkonů se před první světovou válkou výrazně zapsal závodník Arnošt Nejedlý. Vyhrál čtyřikrát závod Běchovice-Praha, jako první Čech závodil na maratonské trati na „meziolympijských hrách“ konaných k desetiletému výročí prvních novodobých her v Aténách 1906, kde získal 16. místo, a na olympiádě v Londýně v roce 1908, kde skončil osmnáctý. Zvítězil také v Prvním českém maratonu, který se běžel z Prahy do Dobříše dne 25. října 1908 s časem 3:22:50.
Po chvilce oddechu při seběhu kopce začíná další legendární stoupání do Černolic. Tady vás čeká zprvu mírné, později přituhující a ke konci až vražedné stoupání kolem Černolických skal. Při stoupání se vyplatí občas se ohlédnout za sebe, na uchvacující zelené moře stromů, táhnoucí se do dálky až skoro k Praze.
V dalším mírněji stoupajícím úseku narazíte na Barokní areál Skalka s poustevnou a křížovou cestou. Areál je plný velebného klidu a také je to místo dobrých zpráv. Tady totiž trať začíná lehce klesat a to nejhorší je za vámi. Odtud až do cíle vás čeká hlavně zvlněná rovina, místy překrásné výhledy a hlavně Brdy!
Inspirovalo vás to?


description: Vyšší prestiž a finanční odměny lákají do hor stále více elitních běžců. S profesionálním pojetím ovšem roste i problém s dopingem, který se v horách začíná rozšiřovat.

title: Doping v ultratrailu: zničí tento krásný sport?


description: Předposlední zastávka běhů Craft RUNGO se uskuteční ve městě perníků i krásné přírody. Přihlaste se bez váhání, neboť tyto závody jsou známé nejen svou přátelskou atmosférou, ale i domácím rautem. Zbývá již jen pár dní na získání unikátního trička ve startovním balíčku!

title: Pardubice: už jen pár dní na získání vychytaného trička Craft s příběhem

maintext:
Pokud s námi běháte pravidelně, je nám jasné, že už pilně trénujete na další běhy. Ovšem někteří se zúčastní třeba poprvé a určitě by se jim hodily informace, do čeho jdou. Než se vrátíme zpátky do Prahy, kde bude poslední letošní běh, čekají nás Pardubice.
Udělejte si čas v sobotu 1. října a dorazte za námi do Cihelny k lanovému centru. Sportovní duch a dobrá nálada tu mají dveře otevřené. Čeká tu třináctikilometrová trať podél Labe až na Kunětickou horu a zpět. Na vítěze a poražené tu nehrajeme, jelikož vítěz je každý, kdo najde odvahu vyběhnout. Osobní rekordy jsou jen pro vás, pro nás je odměnou váš úsměv z dobrého pocitu a radosti.
Pokud se i vy chcete pyšnit skvělým funkčním tričkem Craft s komixovým obrázkem a bez reklam, máte na registraci a zaplacení startovního balíčku čas již jen již jen do 14. září. Později už trička bohužel potisknout nestihneme. Cena startovního balíčku je 450 korun.
Takže odhoďte civil, nasaďte sportovní oblečení, oprašte botky a šup za námi do Pardubic, kde na vás krom sportu čeká i skvělé domácí občerstvení a přátelská atmosféra. Kapacita závodu je pouze 500 účastníků, takže neváhejte, ať nepřijdete o své místo.
Na závod RUNGO v Pardubicích se můžete zaregistrovat zde a prohlédnout si propozice tady.


description: Tři roky žiji ve světě RUNGO. Tři roky, které nejen mně změnily život. Tři roky nápadů, chyb, úspěchů, nárazů do zdi, zklamání, radosti, smíchu, kilometrů a občasné bezmoci s některými věcmi. I přesto jsem šťastný, že se podařilo dát tenhle projekt do pohybu a že jsem poznal díky němu spoustu skvělých lidí. Popravdě mi to všechno změnilo život od základů a běh mě naučil pokoře, trpělivosti a respektu.

title: RUNGO.cz běží už tři roky. Díky za podporu

maintext:
Když jsem před šesti lety zalehl s dírou v aortě v IKEM a svěřil se do rukou skvělého Jana Pirka a jeho týmu, netušil jsem, co bude. Věděl jsem, že však, že vše dobře dopadne, ale kam to celé povede jsem neměl ani tuchy.
Po náročné operaci a následné rekonvalescenci jsem se rozhodl, že nezůstanu jen ležet na gauči a po dohodě s lékaři se velmi pomalu pustil za svým cílem: maratonem. Po roce klopýtání, pomalého běhání jsem ho nakonec s kamarádem Honzou Kužníkem z Technetu zaběhl. Čas pro mě nehrál žádnou roli, nebyl tím hnacím motorem. Chtěl jsme jen s tím vším poprat a dokázat svým novým součástkám v srdci, že s nimi počítám.
Srdcervoucí pochod Je to již tradice, že v době Markova srdcervoucího maratonu se rok co rok vydáváme na společný pochod do říčanských lesů (Říčany u Prahy). Letos startujeme v neděli 8. října. Vše potřebné najdete ZDE. Přijďte se s námi projít a pokecat o všem možném, nejen o běhání :)
Takto to probíhalo přede dvěma lety.
V té době jsem neznal nic jiného než běh a polykal kilometry co to šlo. Byl jsem jak pološílený a vyběhnout jsem musel skoro každý den, za každého počasí. Dodávalo to mi to klid, sílu a smysl. Asi jediný smysl.
Během těch mnoha hodin v lesích vznikl někde v hlavě nápad na doménu RUNGO.cz. Došlo k registraci a následnému uloženi do šuplíku. V roce 2013 jsem se dohodl s iDNES.cz, kde jsem pracoval, a běžecký web se začátkem září tohoto roku spustil. Do projektu se zapojilo spoustu lidí a komunita, která kolem webu vznikla je nedílnou součástí v téměř nezměněné podobě dodnes. Je to základ na kterém to vše stojí. Parta lidí, kteří společně dělají pro vás závody, výběhy, tréninky.
Cílem RUNGO nikdy nebylo být zpravodajským běžeckým webem nebo něčím, co bude hlavně pro rychlé „profíky“. Vždy to mělo a má být o inspiraci, motivaci a touze nevzdávat se. A já jsme za tu dobu tři let, které nyní slavíme, přišel na to, že život není jenom běhání. Je spousta podobně krásných věcí, jen mít v srdce touhu a oči dokořán. Je přeci skvělé toužit poznat, co je za další zatáčkou, rohem, za tím velkým kopcem, který se mi postavil do cesty. A myslím, že většinu těchto věcí můžete najít za svým domem.
Jsme prostě jeden tým, který se snaží běhat srdcem. Jsme jako vy. A věřte, že RUNGO je jen jedno, je to RUNGO.cz.


description: Nejsem fanda těžkých medailí a zejména o krátkých tratích Spartan Race si myslím své. Ale když jsem se dozvěděla, že se bude v Evropě vůbec poprvé konat Ultra Spartan na více než maratonskou vzdálenost, začalo mě to zajímat.

title: Nejdelší dva kilometry v životě jsem zažila na Ultra Spartanu

maintext:
Zatímco střídavě máchám v kýbli už potřinácté několik svršků, které stále a stále mění vodu v blátivou břečku, a střídavě seškrabávám kousky bahna z nejrůznějších částí svého těla, mám spoustu času na přemýšlení nad uplynulým spartanským ultra zážitkem.
Myšlenek je hodně, proto pro případ, že byste nedočetli do konce, zařadím to nejdůležitější na úvod. V prvé řadě chci poděkovat všem, kteří mi na trase pomáhali jak slovy, úsměvy, tak na překážkách nebo třeba v kopcích podáním ruky. Byli jste skvělí!
Musím přiznat, že nejsem spartanský fanoušek a o krátkých závodech ve stylu Spartan Sprint nebo Super si myslím, promiňte mi to, že se jedná o předraženou zábavu pro měšťáky, kde jde hlavně o hec a o medaili. O hloubce sportovního ducha těchto akcí mám své mínění.
Jenže přesně 27. listopadu 2015 jsem se díky dvěma nejmenovaným, mně velmi blízkým sudičkám kroužícím kolem mě rozhodla, že zkusím poprvé v životě skutečný řádný trénink. A aby to byl trénink pěkně univerzální, cílem mělo být úspěšné zvládnutí Ultra Beastu s dobrým výsledkem, protože vzdálenost tohoto závodu už byla vážně zajímavá.
Nenechte se mýlit, nejsem gaučák, který se rozhodl konečně rozvlnit pohybem své bůčky. Ale většina mých závodních počinů byly nahodilé „hurá akce“, na které jsem se z nerozvážnosti přihlásila, abych je sice úspěšně dokončila někde ve středu výsledkové listiny, ale pak nemohla minimálně týden ani chodit.
Od ledna do dubna jsem dřela jako kůň a každou kapku potu a namožený sval zaznamenala do tréninkového deníku. Přesně 21.dubna po mých historicky posledních ranních 10 000 skocích přes švihadlo jsem trénink pověsila na hřebík a začala zase dělat pohyb jen pro potěšení, cestovat, vídat své přátele a zkrátka zase normálně žít. Zkušenost to byla k nezaplacení, ale jasné je, že tvrdý trénink se mým životním stylem zkrátka nestane.
Spartan se pomalu blížil a moje kondice stagnovala. S extrémně rychle ubývajícími dny do startu rostla moje nervozita, ale myšlenky na závod jsem se snažila zatlačit někam do stínů. V srpnu jsem dokonce uvažovala o tom, že tam vůbec nepojedu. Deset dní před startem jsem onemocněla a mezi živé jsem se dostala zas až na začátku září, když do závodu zbývaly asi tři dny. To už jsem se ale definitivně rozhodla, že to prostě (jako vždycky předtím) zkusím. A tak jsem jela.
Páteční kolony na dálnicích nám připravily parádně nekonečnou cestu. Vechec leží až na samém východě Slovenska, takže dostat se na místo činu zabralo pěknou řádku hodin. Nakonec jsme úspěšně dorazili kolem jedenácté večerní, kdy už se dávno většina závodníků rozumně připravovala na zítřejší den vydatným spánkem.
Ráno probíhá klasické příliš časné probuzení a stejně typická nervozita. Mžourám ospale na davy závodníků již nachystaných v plné zbroji a začínám pomalu lovit nezbytnosti, které budu během závodu potřebovat. Naznala jsem, že se mi nechce nic tahat, a tak na rozdíl od ostatních, kteří se vláčí s camelbaky, si poutám kolem pasu jen prťavou ledvinku s dvěma gely a dvěma deckami vody. Do depa si připravím spoustu dalších zbytečností, které beztak nakonec jen zabahním a vůbec neupotřebím, ale co kdyby...
Administrativní ceremonie před startem se díky frontám protahují, bojím se, abychom vůbec stihli start. Nakonec ale stihneme i dvě zahřívací kolečka kolem areálu. Start není nijak pompézní, prostě se najednou vyrazilo. Konečně! Děj se vůle boží.
Hned po pár metrech se naše stádo žene do potoka, kterým se nějakou dobu proti proudu brodí. Cože? Hned takhle zkraje? Nohy mě studí už po pěti minutách a já intenzivně s nevolí myslím na křeče v nohách, které z tohoto chladu vzejdou. „A navíc ten bordel, co tu po nás zůstane,“ jede mi hlavou.
První dřevěné „zdi“, které musíme překonat, jsou sympaticky nízké. Další je podstatně vyšší, další ještě vyšší a další je v pěkném převisu. S vervou sobě vlastní a s výraznou neelegancí se přes ně přesápu, přičemž si stihnu všimnout vytříbeného a rychlého stylu některých spoluběžců. Můj super styl a la pytel mi vyrobí na celých pažích obří modřiny, které se po skončení závodu hezky vybarví a já mám tak estetickou památku. Kdybych si v tu chvíli neříkala, že už se na podobnou opičárnu nikdy nepřihlásím, určitě by mě napadlo, že do příště na eleganci valení přes zeď zapracuji.
První ručkování mě potěšilo, šlo levou zadní. U tahání kol od náklaďáku jsem byla trochu překvapená těžkostí pneumatiky, kterou jsem si vybrala. Byla první volná, tak k ní běžím a s hrůzou zjišťuji, že ji skoro neutáhnu, zatímco tělesně mnohem střízlivější žena kousek ode mě to dává šup šup. Po bližším rozhlédnutí chápu, že jsem si prostě měla lépe vybírat. Příště.
Zatím žádné angličáky, pohoda, říkám si těsně před tím, než přijde jejich bohatá série, která vlastně s většími či menšími pauzami nekončí až do konce závodu. Poprvé vypadávám v polovině ručkování po houpajících se kruzích. Hm, tak to jsem nikdy nezkoušela. U násady na rýč a la oštěpu nemám nejmenší šanci, ani na balík slámy nedohodím. Nevadí, nejsem sama. A angličáky se zatím dělají pěkně v trávě. Pak už je to jenom horší.
První etapa je za mnou, přibíhám do depa. To je ale ještě zabarikádované asi za šesticí překážek, které jsou tu hlavně pro diváky. Klasické ostnaté dráty, čtyřnásobné bahenní lázně, šplh po dlouhém zabahněném laně (tady mám obří radost, když se mi podaří zazvonit nahoře na zvoneček a nesletět dolů jako žok, ale jsem po disciplíně pěkně vyklepaná), na rozklepaných nohou chůze (spíše vrávorání) po kluzkých, jak jinak než zablácených kolících (kde se většina lidí nedostane ani na třetí, takže je v angličákovací zóně je narváno) pak následuje opravdová perlička, kde mi zůstává rozum stát, pro jaké gorily tuhle překážku organizátoři stavěli. Obří železná konstrukce, kde jsou jednotlivé úchyty ve formě kruhů či lan pro mě naprosto nesmyslně daleko od sebe. Takže když se mi podaří vyčerpat se během přeručkování prvních podélných tyčí, bezmocně zírám na kruh visící snad dva metry ode mě. Považovat za úspěch mohu to, že se mi podařilo se ho dotknout konečky prstů těsně před tím, než jsem sebou plácla o zem. Nu, tolik k mým pokusům. Takže jen za první kolo mám čtyřikrát angličáky. No fuj. V depu se cítím trochu uondaně. Osvěžím se třemi kelímky jakési barevné i čiré tekutiny, banánem a povzbudivým rozhovorem s milým Maďarem.
Líbil se vám článek? Všem článkům od čtenářů nyní můžete dávat hlasy a odměnit tak autory za jejich práci. Pokud se vám článek líbil, klikněte dole pod článkem na tlačítko Článek se mi líbí.
Na začátku jsem bojovala s pocitem, že mě závod nebaví. Jenže s narůstajícími minutami a hodinami narůstá také interakce s ostatními závodníky a dobrovolníky a mě to bavit postupně začíná. Začínám se těšit na to, jakou další překážku nám přichystali, a dívám se, kde uvidím již nyní známé tváře. Dobrovolníci na stanovištích jsou naprosto skvělí, povzbuzují jako o život. Diváci u trati nedaleko depa stejně tak. Žen je na závodě výrazně méně, těžím z toho nesporné výhody. Všichni mi zkrátka fandí tak nějak víc. Hloučky malých cikánských dětí podél trati jsou jako u vytržení. Co chvíli si s někým plácáme rukama. Atmosféra je prostě kouzelná. Povzbuzují mě i ostatní závodníci, s některými z nich se neustále předbíháme i několik hodin. Jsou skvělí.
Vybíhám do druhého kola. Přesně v tu chvíli startuje krátký závod Sprint, takže se dostanu do obležení hromady ještě čistých, voňavých a skutečně sprintujících týpků. Jen sem tam zahlédnu nějakého bahňáka z Ultra, což u mě vždy vyvolá nával souznění. Chvíli mám nejapný dojem, že naše druhé kolo bude kopírovat to první, a já si tudíž mohu spočítat, kolik angličáků mě čeká. Naštěstí se brzy trasa odkloní a co víc, odkloní se i sprinteři.
Svěrací kazajka padá a já mohu zas volně dýchat. Což se právě hodí, neboť začínáme stoupat do neuvěřitelných krpálů. Cesta nikde není, hromada lidí se sápe sypkou zeminou, kamením a listím. Cítím se vůči lesu hrozně provinile a zase si říkám - tohle už podporovat nikdy nebudu. Napadá mě něco ve smyslu: „Zaplatím tučný peníz za to, abych se mohla podílet na devastaci přírody, a ještě za to dostanu medaili.“ Absurdita! A takových dlouhých prďáků, které se lezou po čtyřech, necestami nebo kozími stezkami, nás v závodě čeká ještě několik.
Třetí kolo je zpočátku dost hrůzostrašné. Snažím se ještě běžet, ale jde to těžko. Z prudkých seběhů mě bolí nárty, do kopce už se zase nedostává moc energie. Nejtěžší je v tomto kole lom. Naplnit kýbl štěrkem a obejít si poctivé kilometrové kolečko s těžkým závažím na rameni mi dá vážně zabrat. Lom je kvůli hromadě kamení skvělou zásobárnou snadno zorganizovatelných překážek a úkolů, a tak si to tady opravdu užijeme. Posledních x kilometrů bylo ve znamení hlášení - už jen dva! Asi pětkrát mě kdosi u trati povzbudil slovy, že už mám před sebou poslední dva kilometry. Snad nejdelší kilometry v mém životě! Skvělí lidi u trati mi ale dodávali kromě zkreslených informací i úsměvy, nápoje a sílu, takže jsem si i tyhle poslední chvíle užila. Že těch devět hodin ale nakonec hezky uteklo!
V cíli jsem byla z prožitého zážitku trochu v šoku, ale jak postupoval čas, můj dojem ze závodu se stále lepšil. Nejlepší je to teď po několika dnech. Když jsem pak zjistila, že jsem doběhla v open ženách třetí, byla jsem v šoku podruhé. Vítězka dorazila asi hodinu a půl přede mnou a konkurence byla v porovnání s kategorií mužů opravdu nízká, takže se mi na vyhlášení vůbec nechtělo. Ale velikánskou dřevěnou plaketu jsem si přeci jen vyzvedla.
Ještě jednou děkuji moc všem, kteří mi na trase pomáhali! Byli jste skvělí!


description: Dva těžké závody hned po sobě, po strmých, kamenitých vrcholcích americké Montany. První měřil 3,8 kilometru, druhý rovných osmadvacet. Český běžec Ondřej Fejfar si je dal oba dva. V prvním zvítězil, ve druhém skončil na skvostné šesté pozici. Takhle viděl závod svým pohledem.

title: Před startem změnili trať vertikálního kilometru. Přesto jsem zvítězil

maintext:
Skyrunningové závody The Rut v americkém státě Montana pro mě ještě před odjezdem znamenaly jeden z vrcholů letošní sezóny. Ne snad že by se jednalo o nejdůležitější závod, avšak na takto unikátním místě, v horském středisku s příznačným názvem Big Sky, jsem nechtěl být pouze do počtu. Světová skyrunningová série se pro mě dosud vyvíjela jako na houpačce a právě tady, v okolí Osamělé hory, jsem s tím mohl zkusit něco udělat. A také že udělal!
Se svým supportem Alešem jsme dorazili do Montany týden před samotnými závody. Předstih byl nutný především kvůli aklimatizaci a částečně také kvůli osmihodinovému časovému posunu. Lyžařský Big Sky Resort leží v nadmořské výšce 2 300 metrů. Přímo nad střediskem se tyčí Lone Peak, který s nadmořskou výškou 3 403 metrů hravě převyšuje okolí a slibuje pravý skyrunningový zážitek.
V Big Sky jsem měl v plánu hned dva závody. The Rut Vertical Kilometer a The Rut SkyRace 28 km, které se běžely hned po sobě. Poprvé v životě se pouštím do takto náročné kombinace bez jediného dne odpočinku, ale přijel jsem připravený. Celý srpen jsem nezávodil a tvrdě makal v Krkonoších. Za dva týdny jsem na své oblíbené boudě Kuprovka naběhal po hřebenech Krkonoš téměř 400 kilometrů a nastoupal přes 15 tisíc výškových metrů.
Trénink na trati závodu
Tři dny před závodem jsem si byl projít trasu Verticalu a vyšplhal se až na cílový Lone Peak. Trať na začátku vede po sjezdovce a zhruba v polovině přejde do volného terénu v podobě nekonečného kamenného moře, které v závěru nabírá sklon vysoko přes třicet procent. Nahoře byl nádherný výhled a mně se ani nechtělo dolů. Zpět jsem šel po trati sobotního SkyRace a vyzkoušel si technický seběh, který mi úplně nevoněl.
Všechno jinak aneb panika v hlavě
Zbylé dny už jsem spíše odpočíval a spřádal plány na Vertical, na který se ve Světové sérii zaměřuji zejména. Konečně přišel den D. Hromadný start byl naplánován až na tři hodiny odpoledne a já se tak mohl v klidu vyspat a ráno se jít před snídaní ještě v klidu proklusnout. Do místa závodu jsem dorazil asi dvě hodiny před startem. V tu chvíli pořadatel oznámil, že kvůli hrozící bouřce na Lone Peaku a nebezpečí zásahu bleskem byli nuceni kompletně změnit trať. To mě docela rozhodilo: celý týden se psychicky připravujete na něco, co bude nakonec úplně jinak? No, nedá se nic dělat, i tohle k běhu v horách patří.
Náhradní varianta byla „pouze“ 3,8 kilometru dlouhá s převýšením 610 metrů. Průser byl, že jsem absolutně nevěděl, jak bude vypadat, proto jsem trochu tápal, jakou zvolit taktiku. Vlastně však nebylo moc nad čím přemýšlet, ani jsem se nenadál a už jsem stál na startu. Nakonec jsem vytušil, že běhavější pasáže, které mi samozřejmě sedí více, budou spíše na začátku. Neváhal jsem a hned po startu jsem se držel vpředu a vyčkával na vhodný okamžik útoku. Ten přišel záhy, kdy po prudkém výběhu přišla relativní rovina a já vystřelil vpřed. Během chvíle jsem si vypracoval náskok přes padesát metrů a úspěšně jsem ho v dalších chvílích držel.
Zbývalo jen něco málo přes kilometr do cíle, když se trať začala prudce zvedat a přecházet do obřího suťoviště. Nohy mně začaly tuhnout až na pokraj křeče a soupeři mě začali mocně stahovat. Cíl už jsem viděl, ale byl strašně vysoko. Tohle ještě bude boj, řekl jsem si. Dál už si toho moc nepamatuji, vlastně jenom šutry, další hromady šutrů, šílený kopec a cíl pořád stejně vysoko. Zmáčkl jsem se a do cíle jsem se doslova silou vůle vyškrábal. Po 29 minutách a 25 sekundách bylo po všem. Sám jsem tomu nemohl uvěřit: opravdu přede mnou nikdo nebyl? Vítězství ve svěťáku hned první sezonu mezi skyrunnery? Pohádka a splněný sen.
Se Španělkou Laurou Orgue ve scampolu pro vítěze závodu Skyrunner World Series
Vyhlášení jsem si moc užil a spolu se sympaťačkou Laurou Orgue, vítězkou mezi ženami, jsem si oblékl scampolo pro vítěze závodu Světové série. Obrovskou radost mi udělaly všechny gratulace, které jsem po závodě obdržel. Ani jsem netušil, kolik lidí mi doma drželo palce. Za všechny moc děkuji, však také kus vítězství patří i vám!
Znovu do boje
Z Verticalu jsme se s Alešem vrátili až po osmé hodině večerní a spát jsem šel před půlnocí. Start The Rut SkyRace na 28 kilometrů byl už v osm ráno, tedy pouhých 16 hodin po doběhu Verticalu. Regenerace se odehrála spíše v hlavě, fyzicky se to moc stihnout nedá. Snažil jsem se tomu pomoci alespoň zchlazením lýtek u malého jezírka v Big Sky. V noci jsem se však těch pár hodin vyspal docela dobře. Budíček byl naplánován na pátou hodinu.
Do poslední chvíle jsem se obával, zda počasí dovolí závodit na původní variantě trati přes Lone Peak. Ráno po rozednění bylo jasné, že se počasí umoudřilo a SkyRace na 28 kilometrů nic nebrání. S touto délkou trati a převýšením 2 375 metrů jsem tušil, že to bude dlouhé. V této podobě se závod běžel poprvé, proto nebylo možné porovnávat časy. Lehce jsem se rozklusal, protáhl a šel rovnou na start. Vlastně už jsem měl z předchozího dne splněno, tak jsem se těšil a šel si to vyloženě užít.
Prvních osm kilometrů bylo krásně běhavých a já se po chvíli propracoval na čelo, kde jsme s Američanem Jonesem Dakotou utvořili dvojičku a vypracovali si asi dvouminutový náskok na ostatní. Zhruba po 45 minutách se trať začala prudce zvedat a běh vystřídala chůze. Závěr kopce byl delší, než jsem čekal, a začali se na mě dotahovat závodníci zezadu. Dakota stále držel tempo a s náskokem uháněl na čele.
Pak ten nepříjemný kopec skončil a vyústil v první delší seběh. Výhra to ovšem nebyla. Nohy jsem měl jako kámen a sklon seběhu byl na mě skutečně prudký, v horních pasážích téměř výhradně vedený obřím suťovištěm. Stále jsem si opakoval, že je to jen pět set výškových metrů a že to nějak přežiju. Bohužel jsem se propadl na sedmou pozici a dobrý pocit ze začátku závodu byl pryč. Krize pokračovala i po seběhu a přitom jsem věděl, že to nejtěžší teprve přijde.
Na občerstovačku na patnáctém kilometru, kde na mě čekal Aleš, jsem doběhl úplně prošitý. S jeho pomocí jsem se napil, dal si gel a vzal si malou soft flašku do kapsy s sebou. Vydal jsem se vstříc Lone Peaku, po stejné trase, jako měl vést den předtím Vertical.
Závod The Rut Vertical Kilometer
Lone Peak je vlastně obří hromada kamení, pouze s náznakem cesty, která se často ztrácí, a také s docela brutálním koncem. Navíc se hodně ochladilo a teplota byla někde kolem bodu mrazu. Varovali nás, ale já si bundu od Aleše nevzal. Spoléhal jsem na návleky na ruce a na silnější dres. S postupující výškou jsem už začal být mrazem lehce paralyzovaný a přál jsem si jediné, být co nejdřív dole.
Nahoru jsem se škrábal přes půl hodiny, na konci už prakticky jen lezl po čtyřech. Nicméně jsem trochu snížil odstup na soupeře a těšilo mě, že se na mě nikdo nedotahuje. To mi dávalo naději na stále dobrý výsledek, tedy za předpokladu, že nezmrznu. Konečně jsem byl nahoře, téměř přesně po dvou hodinách závodu.
Samozřejmě bylo jasné, co bude následovat. Další nekonečný seběh kamenným mořem. Těch téměř osm set výškových metrů po hřebeni dolů byl očistec. Chvílemi jsem šel dokonce chůzí. Částečně jsem to asi nezvládal hlavou. V závěru seběhu se přede mě dostali Švýcar Micha Steiner spolu s Američanem Lukem Nelsonem. Z mezičasů pak zjišťuji, že na Lone Peaku byli asi pět a půl minuty za mnou. Mám se zkrátka ještě co učit.
Posledních deset kilometrů už bylo poměrně monotónních. Kluky jsem dole zase doběhl a běželi jsme poblíž sebe. Někde před 25. kilometrem jsme potkali smutně pochodujícího Jonese Dakotu, který ze závodu musel z prvního místa odstoupit, protože si obnovil zranění kotníku. Každému, kdo kolem něho proběhl, hlasitě zafandil, usmál se a plácl si s ním. V Evropě nevídané gesto. Bylo mi ho líto, ale je to sport.
Závod už se pomalu chýlil ke konci a já přibíhal na poslední občerstovačku, kde na mě čekal Aleš. Soupeři se nezastavují, takže se jen za běhu napiju a pokračuji. Do cíle už zbývá zhruba dvacet minut a já stále běžím ve skupince o šesté místo. Jsem rozhodnutý, že budu bojovat až do konce. Nakonec se mi podaří před závěrečným seběhem vytvořit menší náskok, který udržím. Kluci mě z kopce sice stahují, ale já po 3 hodinách, 25 minutách a 6 sekundách dobíhám na pro mě krásné šesté pozici. Micha s Lukem dobíhají jen pár sekund za mnou. V cíli však vládne přátelská atmosféra, kterou ještě umocňuje moje euforie z mého nejdelšího závodu v životě. Přes tři hodiny jsem ještě nikdy žádný závod nedal.
Tím skončil týden v Montaně, který jsem si maximálně užil. Odměnou mi byly kvalitní výsledky a velká porce bodů do Světové skyrunningové série. V hodnocení SWS v kategorii Vertical Kilometer držím před finálovým závodem v Limone úžasné třetí místo. Tohle všechno bych nedokázal bez podpory svých sponzorů, kterých si nesmírně vážím. Oporou mi bylo především vybavení od Inov-8, jejichž boty mně v takto těžkých terénech perfektně sedí, a také můj talisman a skvělý pomocník v kopcích, kompresní návleky Extreme od Royal Bay.
Dále bych chtěl poděkovat Alešovi, který mi vytvořil skvělý servis během závodu, stejně tak i pohodu před ním a po něm. A letos již opakovaně bych rád vyjádřil velké díky všem svým fanouškům a podporovatelům, vždyť jsem mohl na tento závod odcestovat i díky mnohým z nich.


description: Kolaps či bloudění při závodě, přetrénování, setkání s rozzuřeným kancem či akutní sprinterská příhoda s nedůstojným koncem v nejbližším křoví. Která z uvedených nočních můr každého běžce nejvíc děsí vás?

title: Osm věcí, které při běhu nikdy nechcete zažít

maintext:
1. Kolaps při závodě
Černou kronikou občas proběhne zpráva o neopatrném běžci, který přecenil své síly, nastoupil do závodu po nemoci či nedostatečně trénován a skončil v péči ošetřujících lékařů. V tom horším případě může takový běžec skončit i v rukou místního hrobníka, což je veřejností sedící na gauči a léčící se z chorob způsobených leností komentováno jako dobrá satisfakce vzhledem k finanční zátěži, kterou neopatrný závodník způsobil zdravotní pojišťovně a záchranným složkám. Pravda je taková, že se to může stát každému. Ne vždy nám naše tělo umí dávat jasné signály a některé netušené zdravotní problémy se projeví až při velké zátěži. Někdy jsi nahoře a někdy jsi s nohama nahoře – takový je sportovní život. Že věci nebývají černobílé a zkolabovat může i zkušený trénovaný závodník, se můžete dočíst v tomto článku. Rozhodně je ale i tato smutná alternativa lepší, než se coby živé zhmotnění panáčka Michelin udusit při sledování telenovely posledním kouskem brambůrků.
2. Přetrénování a zranění
Vynechme ten případ smůly, kdy při zpětném pohledu na protiběžcův zadek přehlédnete výmol a způsobíte si výron kotníku. To se stává i v těch nejlepších oddílech. Problém většiny hobby běžců je ten, že se v první fázi nadšení novým sportem či několika vítězstvími dokáží tréninkově utahat téměř do bezvědomí. V euforii nad zvyšující se výkonností si nakládají stále více kilometrů a amortizují svůj pohybový aparát takovým způsobem, až skončí na lehátku fyzioterapeuta nebo pod skalpelem lékaře. Navíc šance, že se díky permanentnímu stádiu vyčerpané nepozornosti hloupě zraní, se statisticky rovná stoprocentní jistotě. Zranění běžce vyřadí z provozu na několik týdnů či dokonce měsíců, ale protože už je na dávkách endorfinu těžce závislý, úmyslně čas rekonvalescence pokrátí. Se zvoláním „Proč neběhat se sádrou na ruce, když mám obě nohy zdravé!“ vyskotačí zpět na ovál, aby si způsobil jinou tělesnou újmu a jeho problémy se o to více nakumulovaly.
Zadřený motorek našeho těla se však může projevit i mírnějšími formami, více si můžete přečíst v tomto článku. Pokud máte už tři dny chuť jen na pivo nebo pomerančový džus, nedokážete vytočit tepy na normální úroveň a je vám špatně při pomyšlení, že dnes zase vyběhnete, možná byste měli vyběhnout se svým nadupaným tréninkovým plánem. Nejsme vrcholoví sportovci, kteří jen trénují, jí a spí. My, rekreační a výkonnostní běžci, točíme rodinohodiny a potřebujeme fungovat v zaměstnání, proto se podle toho musíme ke svému tělu chovat. Využití zdravého rozumu je pro nás základním tréninkovým principem!
3. Setkání s divým tvorem
Potkat nebezpečné zvíře můžete kdykoliv a v jakémkoliv biotopu. Třeba v parlamentu nebo na finančním úřadě. Co se čtyřnožců týče, trailoví běžci nejčastěji svádějí boj s kanci, jeleny v říji či zmíněné tvory lovícími myslivci ozbrojenými nabitou flintou a plnou feldflaškou, běžci v městských oblastech jsou napadáni zuřivými ratlíky a labutěmi hájícími své teritorium. I přítomnost divé zvěře však lze do tréninku zakomponovat, místo aby si člověk jen stěžoval na komplikace.
Tak například přítomný kanec promění vmžiku váš souvislý běh v tempový trénink v takové intenzitě, ke které by vás nedonutil ani trenér řvoucí vám pokyny rovnou do ucha. Naopak proběhnutí po cyklostezce plné natažených vodítek a zubů chňapajících po vašich achilovkách můžete brát jako ideální přípravu na Spartan race či kombinaci crossfitového tréninku s během na aerobní práh. Není proto třeba si zoufat, ale jen hravě svůj trénink přizpůsobit aktuální situaci na trati. Jen je škoda, že bludičky či víly s ideálními mírami a nemístnými sportovními touhami (například utahat kolembloudícího běžce k smrti) zůstávají v říši pohádek. A kdybyste měli ze zvířátek velké trauma, před výběhem si přečtěte, jak se jim účinně bránit.
4. Závodní „den blbec“
Jsou dny v životě lidském, kdy je všechno špatně. Po probuzení nepoznáte v zrcadle toho divného člověka, co nosí vaše pyžamo, dojde toaletní papír, při odchodu vám rupne tkanička nebo oblíbené trenýrky a v časovém skluzu tímto způsobeném se dostavíte na start závodu, na který trénujete několik týdnů, kde zjistíte, že a) start závodu byl před hodinou, nebo b) závod se koná až za týden, nebo c) zapomněli jste si doma startovní číslo a nestíháte se pro něj vrátit. Pokud se vám i přes tyto vstupní nepříjemnosti podaří vyběhnout na trať, zjistíte, že jste si v předstartovním amoku zapomněli dojít třikrát na záchod a honba za osobákem se změní v honbu za volnou kadibudkou. Nebo jste si zapomněli uvázat tkaničku na dva uzly, což vedlo v lepším případě k nutnosti se sklonit a návalem krve do hlavy na pár vteřin omdlít, v tom horším k pádu na kanálovou vpusť následovanou rekonstrukcí předních zubů.
Přírodní zákon velí, že cokoliv se může v závodě pokazit, to se aspoň jednou za život pokazí. Pokud ve zdraví proplujete výše zmíněnými nástrahami, pořád ještě existuje dost velká šance, že vám nohy odmítnou poslušnost, soupeři vám se škodolibým úsměvem pláchnou v dál a vy se po úporném souboji s vlastní nemohoucností doplazíte do cíle zcela vyčerpaní a úplně poslední. Budete sice našlapovat potichu a hodně nenápadně, ale osud je v tomto krutě neúprosný, a tak váš propadák zaznamenají úplně všichni včetně potenciálních partnerů, které jste na svůj oslňující sportovní výkon hodlali ulovit. A svoje pobavení nad vaším trápením budou maskovat frenetickým potleskem patřícím běžci uzavírajícímu závod.
5. Humorná fekální historka
Běžec a průjem k sobě neodmyslitelně patří, protože trémou i mechanickým natřásáním uvolněná střeva ráda hlásí nutnost vypuštění svého obsahu. Děje se to především ve vyšších rychlostech a v těch nejméně vhodných chvílích. Proto uvědomělý běžec nevychází na trénink bez balíčku papírových kapesníčků nebo několika kousků toaletního papíru decentně srolovaných v kapsičce kalhot. Českou kotlinu totiž zdobí především smrkové monokultury, v jejichž porostech najde přípustnou utírací alternativu jen velice zkušený botanik. Pokud není v blízkosti lopuchový porost nebo je doba zámrazu, budete si muset vystačit s tím, co zrovna máte u sebe. Nebo na sobě. Pokud se občas při běhu krajinou divíte, proč je okolo cyklostezek tolik odhozených ponožek a trenýrek, tak TEĎ už to víte.
6. Slezlé nehty, puchýře a vlk
Jeden slezlý nehet či velký puchýř na závod je běžný standard a není třeba se nad tím pozastavovat. Stejně tak vlčí kousnutí se přes použití vazelíny v horkém počasí a v dlouhém závodě dají očekávat a byla by změkčilost si na ně stěžovat. Některým běžcům se ale stává, že do cíle docházejí s nohama pokrytýma krátery strhané kůže, jež doprovází černota postupně požírající většinu jejich nehtů. Po výkonu nemohou zaslouženě ulehnout do vany plné horké vody, protože rudé pruhy zdobící jejich podpaždí, stehna a půlky by se v ní proměnily v mučící pásy z rozžhaveného železa. S takovou výbavou na nohou se špatně běhají další tréninkové dávky, o dokončení slibně rozběhnutého závodu nemluvě. Můžete s sebou mít dostatek vazelíny i gelových náplastí, můžete třít ponožku o březovou kůru, můžete se každý večer modlit ke svatému Nepuchýři, ale pravděpodobnost, že se vám tato noční můra zhmotní na kůži je opravdu vysoká. Puchýře, odřeniny a slezlé nehty jsou totiž určitá forma běžeckého zdanění. Můžete s nimi nesouhlasit, můžete si na ně stěžovat, můžete je zkusit přelakovat červeným lakem na nehty, ale to je tak všechno, co proti nim můžete dělat.
7. Ztraceni na trati
Někteří jedinci jsou nadáni tak vysokou mírou orientační imbecility, že jedinou šancí, jak se neztratit, je vydat se přesně opačným směrem než míří oni. My, takto postižení, o své vadě většinou víme a umíme s ní pracovat stejně jako schizofrenici se zástupem divných bytostí, které jim ševelí okolo hlavy a nutí je jíst šváby nebo zabít vlastní babičku. Pokud si, co se týče trasy závodu, nejste jistí v kramflecích, doporučuji v předstihu její důkladný průzkum. Budete si ji procházet společně s budoucími vítězi, kteří běhají tak rychle, že nestíhají vnímat okolí a trenér jim musí křičet do sluchátek „levá šedesát, pak rovinka sto“.
Na prvním rozcestí stejně zahnete špatně, protože levá ruka je jen ruka, na které nosíte hodinky, a i když si na ni propiskou napíšete „levá“, „západ“ a „U křížku doleva!!!“, stejně vás bazilišek ve vaší hlavě donutí zahnout úplně jinam. Tato orientační mozková anomálie vás sice na stupně vítězů nikdy nepřivede, ale zase uvidíte místa, kam se ostatní závodníci nikdy nedostanou. Například spoustu neprostupných, leč botanicky zajímavých křovin. Díky trase, jako obvykle prodloužené na dvojnásobek toho, co měl v úmyslu pořadatel závodu, navíc navýšíte svoji běžeckou výkonnost. Ne nadarmo se z bloudilů rekrutují velice úspěšní ultramaratonci, i když ultramaraton ve vašem podání bude nejspíše vypadat jako několikadenní pouť.
Pokud vás baví ztrácet se úmyslně, zkuste se přihlásit na závod v orientačním běhu - budete ozdobou startovního pole i přesto, že kvóty na povolené ztráty jsou v tomto sportu prakticky nulové a nechat se nacházet bandou orientačních běžců, kteří se na rozdíl od vás v krajině pohybují po logicky zvolených trasách, je povedená společenská taškařice. Jedinou opravdu funkční radou pro vás tedy je - pokud na rozcestí nevíte kudy kam, vydejte se směrem, kudy na první dobrou rozhodně běžet nechcete.
8. Hlaďák
Nedostatek cukru v krvi se projevuje tělesným třasem, studeným potem a chováním dosahujícím příjemnosti rozzuřené tarantule. Nohy odmítají poslušnost, deset metrů je najednou deset kilometrů a pomoci se člověk nedovolá. Běžci, kteří lehkovážně vyběhnou nalehko s tím, že na krátký běh nepotřebují nic kromě trenýrek a klíčů od bytu, si koledují o zakufrování, prodloužení výběhu a následné uhynutí na nedostatek čokolády v krvi v přilehlém rumišti. Jedinou šancí na přežití je živit se sběrem lesních plodů a drobným polním pychem. Nebo umět vylézt na nejvyšší strom v okolí, aby podle světýlka našli cestu k nejbližší cukrárně.
A čeho se při běhu nejvíce bojíte vy? Sdělte nám to v diskuzi na našem FB.


description: RUNGO.cz nejsou jen články o běhání a chůzi. Parta redaktorů, kamarádů a čtenářů také pořádá závody v pěti městech republiky. Ty se pak spojují v seriál, ve jehož průběžném pořadí kraluje Lucie Pecinová a Peter Stolárik. V juniorských a starších kategoriích je prázdno a tak získat cenu nemusí být až tak těžké. Stačí se zúčastnit.

title: Zaběhněte ještě dva RUNGO závody a bojujte o poukaz Craft

maintext:
Pro účast v seriálu je rozhodující účastnit se alespoň tří závodů. Cenu pak získávají ti, kteří se umístína prvních, druhých a třetích místech v seriálu a to v každé kategorii. Více se dozvíte v propozicích seriálu.
Od začátku roku jsme byli svědky čtyř běžeckých klání v Praze, Ostravě, Plzni a Brně. Další jsou však na spadnutí, protože za dva týdny se uvidíme ještě na závodech v Pardubicích, kde běžce čeká nejdelší 13 kilometrová trať přes Kunětický hrad a hned tři týdny na to celý seriál uzavře letošní novinka, závod v pražské Divoké Šárce. Na oba jsou stále volná místa a můžete se přihlásit.
Posledním kláním v Praze pak vyvrcholí seriál, který všech šest závodů spojuje, což je také letošní novinka Craft RUNGO běhů. Vítězové získají poukazy na výrobky značky Craft, takže napětí, jak vše dopadne, je veliké.
Pecinová vede o 66 bodů
Lucie Pecinová a Karel Ketner, vítězové ostravského závodu
Průběžnému pořadí žen vévodí stálice z Hradce, Lucie Pecinová se svými 386 body a to jak v kategorii F39, tedy žen do 39 let, tak i absolutně. Nejenže dobře běhá, ale také nevynechala jediný závod! V ostatních kategoriích jsou momentálně na nejvyšších příčkách Kristýna Mrázková (F20), které však chybí do účasti ještě jeden závod a Simona Kaminská (F49). V ostatních kategoriích F59 a F69 jsou zatím jen závodnice, které se zúčastnily na jediném závodě. Jsme tedy zda některá z nich se odhodlá zdolat poslední dva závody a tím si tak zajistit ohromnou šanci na umístění v prvních třech příčkách seriálu.
Mužům to „nandává“ Stolárik z kategorie M49
Peter Stolárik 17. září 2016 na Craft RUNGO běhu brněnskou zoo
V mužské kategorii M20 je situace stejná, jako v ženské a Jakubovi Roupecovi, který je na první příčce chybí k hodnocení ještě jeden závod.
To v kategorii mužů do 39 let je pěkně narváno a mezi první místo (Václav Jann) dělí od druhého (Daniel Jakubík) pouhých pět bodů. To mužům do 49 let vévodí Peter Stolárik s svými 398 body a tím je zatím absolutním vítězem. Pokud mu to vydrží, nebude mu z toho plynout víc, než dobrý pocit. Vyhlašovat se budou totiž pouze kategorie. Nad tuto věkovou hranici je stav podobný jako u žen a závodníkům chybí k účasti na seriálu absolvovat ještě dva závody.
Boj je ještě otevřený. Přesně za měsíc a dva dny však bude již rozhodnuto.


description: Boty vždy připravené v kufru auta, ručník a mapa s sebou, mokré vlasy do culíku. Běžci, holdující své vášni i na služebních cestách, mají zajímavé zvyky, jak spojit povinné s příjemným.

title: Deset věcí, které vás naučí běhání na služební cestě

maintext:
Běžečtí nomádi, kteří se díky pracovnímu nasazení věnují běhání v průběhu svých obchodních cest, se potýkají s určitými specifiky. Výběhy po neznámých tréninkových trasách se stávají dobrodružnými výpravami končícími tu dechberoucím výhledem do krajiny, jinde dechberoucím výhledem do nepropustných křovin. Na schůzky dorážejí v běžeckém tričku, pod kterým se vyzývavě rýsuje hrudní pás, a místo kávy s kolegy v pauze sosají sacharidový recovery nápoj.
Za odměnu a jisté nepohodlí ale získávají obrovskou variabilitu běžeckých tras, zážitků i povrchů, o kterých se jejich usedlým kolegům může uprostřed pracovního týdne leda zdát.
1. Běžecké boty vždy připraveny
Pracujícího běžce poznáte snadno, v kufru auta se mu vždy válí alespoň o jeden pár bot navíc, než klasická služební cesta vyžaduje. Nemají podpatky ani vyleštěný kožený svršek. Jsou to boty běžecké, připravené na „co kdyby“, v logisticky propracovanějších případech na „trénink mezi schůzováním“.
A protože se situace na pracovním poli může změnit každým okamžikem, jsou běžečtí nomádi vždy připraveni vyplnit vynucenou hodinovou pauzu svým oblíbeným pohybem. Jejich auto se stává sportovní šatnou, což se může stát ošemetným v případech, kdy v něm cestuje více kolegů a pouze jeden z nich je běžec. Boty v kufru auta sice vyvětrají lépe než v uzavřeném prostoru společného domácího botníku, přesto je při četnějším osazení služebního vozu nutné pro sanaci nepříjemného zápachu ponechat obuv na pár chvil pod autem.
Makeup 4
2. Ručník mějte po ruce
Ano, nejdřív byste měli pracovat a potom teprve běhat. A ano, někdy se výběh povede jen v proluce při čekání na další pracovní program. Pak nastává problém „kam s ním“. Tedy s potem.
V případě ideální geografické polohy i meteorologických podmínek se můžete ponořit do nejbližšího rybníka, ale pokud se nacházíte v končinách, kde je otevřené vody poskrovnu a je sotva deset nad nulou, můžete skočit očistnou šipku leda do umyvadla na benzínce.
Běžecký nomád má základní přehled o rozmístění těchto zařízení na svých obvyklých trasách a pro případ nouze nejvyšší je vybaven předem namočeným ručníkem a paklíkem parfémovaných ubrousků. A čistým tričkem. Ponožkami. Prádlem. Plavkami. Kufr jeho auta svou vybaveností vlastně připomíná depo formule 1. Iontové nápoje sousedí se šanony obsahujícími souhrn poslední uzávěrky a tento chaos udržuje mysl běžce v připraveném a bdělém stavu.
3. Tréninkový rozpis je jen orientační
Cokoliv se může v práci změnit, změní se. Tím padnou i vaše běžecké plány. Pokud máte přesně rozepsaný tréninkový plán, na jehož plnění obsedantně lpíte, budete na cestách trpět. Murphyho zákon o tom, že cokoliv se může pokazit, tedy zkřížit váš tréninkový rozpis, funguje i zde. Budete muset být flexibilní a typ tréninku zvolit podle aktuální situace na pracovním bojišti, nikoliv podle tvrdého rozpisu od trenéra.
Máte-li v plánu „long run“, pravděpodobně se vám uvolní pouhá hodina a vy ho budete nuceni vyměnit za něco rychlejšího a tempovějšího. A naopak – určitě se vám alespoň jednou za týden stane, že nějaká schůzka odpadne, a to by byl hřích volného času nevyužít k proběhnutí delšímu, než jste si původně plánovali. Tato entropie sice může nadělat vrásky těm, jejichž plány jsou až příliš propracované, ale při troše uvolněnosti vám ukáže, jak moc vás život i vaše běžecká improvizace umí překvapit.
4. Trasa je jako bonboniéra, nikdy nevíš, jaký povrch najdeš
I jedinci vybavení absolutním orientačním smyslem se mohou při běhu na služební cestě, tedy v absolutně neznámém kraji, vymlouvat na nepovědomí o cestě. Ti, kteří nejsou schopni orientace ani ve vlastní posteli, jsou při bloudění z obliga úplně a místo pocitů vlastní nešikovnosti se mohou soustředit jen na sledování přírodních krás. Pokud tedy nějaké najdou.
Trasa vašeho výběhu vás může provést oranicí, bahnem, křovisky a nakonec vrátit zpátky na nepůvabnou hlavní cestu, ze které jste utekli, ale někdy vám může otevřít nové a netušeně krásné výhledy. Pokud se metodice pokus-omyl chcete vyhnout, zkuste před výjezdem juknout do mapy a držet se osvědčených turistických cest. Dalším trikem je podívat se na trasy závodů v okolí a buď se jimi inspirovat, v případě menší schopnosti orientace se jich přímo držet. Leckdy bývají dostupné už ve formě .gpx, kterou si můžete nahrát do chytrých hodinek a pak se jen držet šipky blikající na zápěstí.
5. Běžec k běžci sedá
I když je běh jedničkou na trhu se sporty dnešní doby, pořád může být fakt, že jste na pracovní schůzku doběhli a nebylo to díky časovému presu, vnímán jako velká podivnost. Stejně tak můžete být pokládáni za šílence, když se vydáte na trénink, zatímco kolegové jdou mezi jednotlivými bloky konference na jedno.
Vězte ale, že právě odlehlé sociální menšiny mají tendenci se potkávat na netušených místech a že s velkou pravděpodobností nakonec najdete někoho podobně postiženého i mezi kolegy nebo náhodnými známými. Tato pracovní přátelství drží pevněji než známosti od kuřáckých stolků a „small talk“ před jednáním o sportovních hodinkách, které má protistrana na ruce, je rozhodně hlubší a méně strnulé povídání než klasické blábolení o počasí a dopravní zácpě na cestě.
6. Buď běžíš, nebo obědváš
Ne každý pracovník je požehnán tak volnou pracovní dobou, aby mohl beztrestně zmizet z pracovního procesu na dobu neurčitou. Někdy se poštěstí delší trénink mezi pracovním a večerním programem, někdy je nutno dát něco rychlejšího jen v omezeném čase obědové pauzy. Na konci výběhu můžete zhltnout recovery drink s proteiny a sacharidy, jehož konzumace sice nepotěší vaše smysly, ale svůj úkol splní a ještě ušetříte čas.
Proto má každý běžecký nomád v kufru auta také shaker a oblíbený práškový preparát. V případě, že na tuto stravu moc nedá, si při snídani připraví do krabičky nutričně hodnotné jídlo. Projíst vypocené kalorie předraženou bagetou z benzínky je největší sportovní hřích a přijdete za něj do pekla, kde se v rámci pokání budete zavřeni do sádrového krunýře tisíc let dívat na to, jak ostatní běhají. Pokud jste si vyběhli jen mezi přednáškami na konferenci, můžete dojíst posledních pár chlebíčků na už okorávajícím rautu. Pokud je v přednáškové skupině přítomen další běžec, určitě se nad poloprázdnými tácy potkáte. Lépe připravený sprinter vyhrává poslední chlebíček.
7. Dodržuj běžecký pracovní dress code
Kombinatorika běžeckého a pracovního dress codu může být i zábavná. Většina výrobců sportovního odění nabízí krásná barevná přiléhavá trička z velmi jemného materiálu, která souznějí s pracovním kostýmem tak, jako by pro něj byla konstruována. Také běžecké tenisky, které jste si buď omylem nebo pro pohodlí právě podvrtnutého kotníku nepřezuli, se k business módě docela hodí.
Někdo je dokonce takový excentrik, že takto stylově dotrhává svoje závodní speciálky. Ideální jsou v kombinaci s šedým nebo modrým oblekem a borsalinem, jejichž formálnost velice vtipným způsobem shodí. Tento styl však uplatňujte jen v případě, že pracujete v kreativním nebo technickém odvětví a nejdete na sraz advokátní komory. Mezi nerdy budete považováni za hrdinu, pokud vaše kecky budou opatřeny skvrnami z pravého nefalšovaného bláta a ne jeho virtuální simulace.
8. Zpocené vlasy vypadají v drdolu i culíku jako nagelované
Je vědecky prokázáno a experimentálně potvrzeno, že dlouhé zpocené vlasy schnou stejně pomalu jako dlouhé umyté vlasy. Můžete si je smočit v umyvadle u benzínové pumpy, můžete naučit své kolegy, že jinak než v teniskách a s mokrou hlavou dáma na veřejnost nevychází, nebo si je můžete stáhnout do pevného drdůlku a tvářit se, že je to poslední „in“ styling kancelářsky přísné úpravy vlasů. Nic víc s tím udělat nemůžete, protože fén v depu svého auta asi nezapojíte.
Vsaďte proto na fakt, že červeň z tváří a endorfiny rozhicované tělo ve většině případů zastíní skutečnost, že váš účes připomíná středověké bojiště. Pokud vám vlasy mezi výběhem a schůzkou stihnou uschnout, vsaďte na aplikaci suchého šamponu. Tento pudrový přípravek nastříkaný do vlasů zvýší jejich objem, navoní je a celkově tu spoušť na hlavě esteticky vylepší.
Běžci mužského pohlaví na tom jsou lépe, protože krátké vlasy lze usušit i průvanem, který vznikne, když několikrát prásknete dveřmi. Můžete si proto po běhu hlavu jen opláchnout vodou na pití a doufat v rychlé uschnutí. V případě, že schůzka následuje ihned, pomněte na šviháky z filmových trháků třicátých let - gel či brilantina do vlasů ulíznutých hladce za uši byly tehdy nejvyšším stupněm elegance. Takže si vlasový porost upravte v tomto stylu a doufejte, že pracovní protistrana fandí stejnému filmovému žánru.
9. Po práci mějte legraci
Vždycky mi přišlo nehospodárné projet tolik času a benzínu jen pro služební účely a minout přitom zajímavosti v kraji, kam člověk běžně nezavítá. Můžete pochopitelně namítnout, že je třeba spěchat, protože doma čekají děti, zvířena a protějšky hladové po vaší přítomnosti, dotyku a čerstvých houskách. Jenže půlhodina, kterou byste si stejně vyhradili na nezdravý oběd v zájezdní hospodě, může padnout třeba na proběhnutí zámeckým parkem.
Budete překvapeni, kolik vám toho uteklo v hodinách vlastivědy a jaké zajímavosti skýtá i ta nejmenší vesnička. Muzeum betlémů postavených ze sirek? Keltské hradiště? Největší sbírka panenek v republice? Tohle můžete potkat buď na Pelhřimovských dnech rekordů, nebo náhodně při výběhu místy, která absolutně neznáte.
10. Urvěte si svůj čas bez výčitek
Dalajlama říká, že naše oči by občas měly zavítat tam, kde nic nepoznávají. Tato duševní hygiena uprostřed pracovního kolotoče a hodin věnovaných rodině, kdy je náš čas na chvíli opravdu jen náš, pomůže člověku být v tom zápřahu daleko výkonnějším a méně protivným. A pokud by tento argument doma neprošel, nechť je vaše běhání na služebních cestách bráno jako průzkum pro přípravu rodinného výletu, kde se nebude bloudit a vy budete přesně vědět, co se v daném kraji dá vidět a zažít.


description: Každý běžec má dnes k dispozici spoustu aplikací, sporttesterů a on-line služeb, které dokážou zaznamenávat a vyhodnocovat vaše aktivity. Kterou si vybrat? Každá má svoje a díky následujícím aplikacím jich klidně můžete používat více najednou. A pohodlně.

title: Tři aplikace, které se postarají o vaše data napříč běžeckými službami


description: Policisté prověřují oznámení na ředitele základní školy z jedné z obcí na Hodonínsku. Čelí podezření ze sexuálního zneužívání nezletilé osoby. Kriminalisté zahájili úkony trestního řízení.

title: Policie prověřuje, zda ředitel základní školy sexuálně zneužíval dítě


description: Před tři čtvrtě stoletím se odehrálo na nádraží v brněnských Židenicích neštěstí, při němž přišlo o život osmnáct lidí a mnoho dalších bylo zraněno. Do cestujících, kteří za tmy čekali na vlak v kolejišti, najel rychlík.

title: Od tragédie v Židenicích uplynulo 75 let. „Vlak smetl lidi jako kuželky“

maintext:
Ve čtvrtek uplynulo osmdesát let od chvíle, co poklidnou jihomoravskou vesnicí Rakvice otřáslo obrovské neštěstí. Při... celý článek
Před sto lety byla Evropa zasažena světovou válkou. A pro Brno to znamenalo, že se zde otevíraly nové a nové lazarety... celý článek
Ve čtvrtek tomu bude přesně 120 let, co Brno poprvé zhlédlo „pohyblivé obrázky“. Dva měsíce před Prahou. Co se... celý článek


description: Během posledního roku strávila lékařka Adéla Macková pět měsíců na několika misích jedné z nejrespektovanějších humanitárních organizací – Lékaři bez hranic. „Čím víc člověk cestuje, tím míň má předsudků,“ tvrdí lékařka.

title: Největší riziko v Iráku bylo přecházení silnice, líčí lékařka z mise

maintext:
Adéla Macková pracuje jako anestezioložka ve Fakultní nemocnici Brno. Na mise chtěla jet hlavně kvůli tomu, aby se naučila pracovat v jiném prostředí, než je moderní bohunická nemocnice.
„Lákalo mě zkusit si, že se dá se strašně málo věcmi udělat hodně práce. Tady má člověk tendence hledět na monitor, kde jsou křivky a šipečky, a na pacienta malinko zapomínáme. Na misi se člověk musí spoléhat na svou intuici a mít odhad situace,“ vysvětluje Macková.
Vedla týmy v nemocnicích v Afghánistánu a Iráku. „Důležité je se hlavně obrnit trpělivostí a nevnucovat svoje postupy a názory, ale adaptovat je na místní zvyky,“ říká jednatřicetiletá žena.
Mohla jste si vybrat, kam pojedete?
Při první misi by měl člověk vzít, co mu nabízejí. A pak už záleží, jak jste zkušená a jaká specializace je potřeba. Takže já jsem v pondělí dělala výběrové řízení, ve čtvrtek řekli, že mě berou, a v pátek mi zavolali, že mají místo. Odjížděla jsem za čtyři týdny, jakmile se vyřídila víza. Bylo to strašně narychlo, protože zrovna potřebovali ženskou anestezioložku do Afghánistánu. Vzala jsem si víkend na rozmyšlenou, probrala to s manželem, vyřídila v práci neplacené volno a jela jsem.
Lišily se vaše představy hodně od toho, jak to vypadalo na místě?
Moje kolegyně z oddělení pracovala na několika misích Lékařů bez hranic, takže mě uvedla do toho, jak to bude v Afghánistánu vypadat. Počítala jsem s tím, že pojedu do jiného kulturního prostředí, kde bude jen základní vybavení. Nakonec jsem byla překvapená, čekala jsem to horší. Strávila jsem tři měsíce v Chostu u hranic s Pákistánem, kde tamější nemocnice fungovala pro oblast s milionem obyvatel. Bylo to náročné, ale vrátila jsem se s pozitivními myšlenkami, protože jsem se hodně naučila.
Jak vypadá práce lékařky v nemocnici na afghánsko-pákistánských hranicích?
Měli jsme asi sedmdesát porodů denně, byla jsem tam jediný lékař své specializace, vedoucí operačních sálů. Učila jsem místní lékaře základy anestezie, protože někteří byli čerstvě ze školy bez praxe. Zaměstnávali jsme tři stovky lidí místního personálu, jenom sto dvacet bylo porodních asistentek, protože těhotných žen bylo opravdu hodně. Jsme největší zaměstnavatel provincie, kde je velká chudoba a lidé jsou strašně vděční, že můžou pracovat. Takže přicházeli s entuziasmem a chtěli se učit.
Lékaři bez hranic Jednu z největších nevládních humanitárních organizací založila v roce 1971 skupina francouzských lékařů a novinářů.
V roce 1999 za svoji činnost získala Nobelovu cenu míru.
Působí v téměř 70 zemích, kde poskytuje zdravotnickou pomoc lidem v ohrožení a v případě krizí.
Přes 30 tisíc zaměstnanců ošetří ročně miliony lidí.
V České republice působí od roku 2006.
Přes českou kancelář dosud vyjelo na mise 125 spolupracovníků na zdravotnické i nezdravotnické pozice, a to nejenom Čechů, ale i Slováků a jiných národností.
Pokud to srovnáte se svou letošní zkušeností z Iráku, kde to bylo náročnější?
Afghánistán byl, co se týká bezpečnosti, paradoxně horší. Je tam stále velmi silná pozice Tálibánu a velké střety mezi ním a vládou. Takže útoky na policejní auta, střílení a bomby nebyly úplně vzácností. Nemohli jsme vycházet ven z nemocnice, byla obehnaná zdí. Porodnice, kanceláře i naše ubytování byly v jednom areálu a my jsme mohli jen na letiště a zpátky.
Musela jste být tři měsíce na jednom místě?
Aby se člověk úplně nezbláznil, tak v polovině pobytu se jede na výlet do Kábulu, na čtyři dny si provětrat hlavu.
Jak to vypadá, když vyrazí křehká blondýnka ze střední Evropy na výlet do Kábulu?
Bezpečnostní situace tam není tak strašná. Mohli jsme jít nakupovat, šli jsme se podívat do muzea. Už let z Chostu je zajímavý, letělo se strojem Červeného kříže pro deset lidí. Člověk vidí krásné zasněžené a opravdu majestátní afghánské hory, úplně se zatajuje dech. V Kábulu jsem nemusela nosit burku, jen dlouhý rukáv, dlouhé kalhoty a šátek na hlavě, ale část vlasů mohla být vidět. Jsou tam přece jen na mezinárodní personál zvyklejší než jinde.
Žádnou ochranku jste neměli?
Každá žena, která má trochu světlejší pleť, upoutá pozornost, stejně jako když jdou dvě ženy samy spolu na trh. Riziko únosu tam je a musí se brát vážně. Nás vysadilo auto u bazaru, stálo kousek od nás, poodešly jsme maximálně padesát, sto metrů, a když jsme pak jely do muzea, zůstalo před ním a my jsme šly dovnitř.
Letos na jaře jste byla dva měsíce v Iráku, což je země rozvrácená válkou...
Byla jsem ale ve velmi klidné části, ve městě Sulajmánía v severovýchodním iráckém Kurdistánu. Což je asi milionové město, ze kterého se v předchozích dvou letech stalo kvůli příchozím uprchlíkům dvakrát tak velké. Přišlo sem v rámci vnitřního přesídlení mnoho lidí především z oblasti Mosulu. Prostředí ale bylo úplně jiné než v Afghánistánu. Viděla jsem irácké ženy v džínách i sukních nad kolena, nosily trička s krátkým rukávem, odhalené vlasy nebo jim koukaly ze šátku. Úzus oblékání řídil vždy otec rodiny.
Takže záleželo, v jak liberální rodině vyrůstaly?
Ano, v Kurdistánu jsou totiž muslimové různorodého charakteru, jezídové, křesťané. Je možné tam i vyslovit, že člověk nevěří v žádného boha. Takže společnost je mnohem otevřenější. Navíc jsem byla ve městě sto kilometrů od frontové linie.
Jaké jste měli vztahy s místním personálem?
Výborné. Místní zaměstnanci mají šest dní v týdnu pracovních a jeden den volna. Většinou se proto snaží vyjet z města někam do přírody, populární jsou pikniky. Tančí, zpívají, vaří, stráví celý den v kruhu široké rodiny. Když jsme se dozvěděli, že máme jet na piknik s nimi, všichni jsme si vzali trička a rifle, jako je to běžné tady. Naši iráčtí spolupracovníci ale přijeli krásně nastrojení. Šaty, které mám teď na sobě, jsou přesně takové, jaké nosí Kurdové na tyhle pikniky (na snímku – pozn. red). Dostala jsem je od svojí tlumočnice na rozloučenou, když jsem odjížděla z mise. Byla to strašně příjemná holka, výborně mluvila anglicky, vzdělaná, učila na místní univerzitě botaniku a přivydělávala si překládáním pro Lékaře bez hranic. Říkala: Adéla, uděláme z tebe kurdskou princeznu. (smích)
Jak to vypadalo v uprchlických táborech kolem?
Byly většinou stanové a Lékaři bez hranic budovali pro lidi nové cihlové domky se zdrojem vody, kam jsme uprchlíky přesouvali. Pracovali jsme taky na osvětě, vysvětlovali jsme, jak jsou důležité základní hygienické návyky. V té době byla zrovna velká epidemie příušnic, proti kterým tam není nikdo očkovaný, takže v dospělosti může mít prodělaná nemoc závažné následky.
Jak velká byla nemocnice?
Byl to zavedený špitál s lůžkovým oddělením intenzivní péče. Byli jsme jediné oddělení se šesti lůžky, které mělo umělou plicní ventilaci, na dva miliony obyvatel. Takže jsme měli velký přetlak pacientů. Primárně k nám přicházeli lidé s popáleninami, srdečním selháním, dost často také po pádu z výšky nebo dopravní nehodě. Dospělí i děti se zraněním hlavy či mozku, s nímž se nedá moc dělat ani v našich podmínkách, takže jsme měli vysokou úmrtnost. I já jsem měla největší strach při přecházení silnice, to bylo největší bezpečnostní riziko.
Může se člověk srovnat s tím, že nemůže pomoci všem, kterým by chtěl?
Musí. Protože jinak by tam nevydržel. Nalajnujete si: tohle musím udělat jako první a tím pomůžu nejvíc lidem. Nemůžu se zaměřovat na konkrétní případ, nebo jen v omezeném měřítku, musím spíš zorganizovat, aby to fungovalo komplexně. Nemocnice měla velký nápor pacientů, ale docházely léky a peníze, tak požádali Lékaře bez hranic o podporu. Když přijeli, zjistili, že to tam fungovalo vcelku obstojně. Jenže v té době klesla cena ropy, stát přestal vydělávat a začal dávat peníze na zbrojení, takže přestal platit státní zaměstnance. Osmdesát procent obyvatel pracuje ve státní sféře a ze dne na den přestali dostávat výplatu. Takže v nemocnici bylo vybavení jako ventilátory, monitory, anesteziologické přístroje, ale chyběl krátkodobý materiál, antibiotika, sterilní převazový materiál nebo analgetika. Když jsme tam přišli, vládl totální chaos, okolo pacientů žádná sestra – nedostávaly peníze, tak nechodily do práce. U pacienta uspaného na dýchacím přístroji stálo šest příbuzných a pečovalo o něj nebo se snažilo dožadovat pozornosti. Naši lékaři a sestry nejvíc pomáhali na urgentním příjmu.
Utkvělo vám z pobytu na misích v Afghánistánu a Iráku něco překvapivého, na co si vzpomenete ještě za několik let?
V pozitivním slova smyslu bylo hodně zajímavé pohybovat se v čistě ženském prostředí, kam nemůže vstoupit žádný muž. Afghánky jsou hrozně uzavřené, ale jakmile je poznáte a v okolí není žádný muž, jsou strašně příjemné, komunikativní, zasmějí se. Měli jsme třeba na operačním sále sestru instrumentářku, která byla v devátém měsíci těhotenství. Říkala jsem jí: Lékaři bez hranic dávají čtyři týdny před porodem volno, mateřskou, proč už nejsi doma? A ona říkala: Mně je tady tak dobře, mám tu víc klid než doma s dětmi, v podstatě si tady odpočinu. A opravdu ještě v den jejího porodu dopoledne jsme měli trénink resuscitace, za dvě hodiny odrodila, zůstala u nás do večera a šla domů. A za tři týdny jsme ji měli u nás znova. Hrozně mě potěšilo, že prostředí ve špitále bylo takové, že naše asistentky tam chodily rády, těšily se, až si poklábosí, až budou ve svobodnějším prostředí.
Zaujalo vás i něco negativního?
Velké rozdíly mezi muži a ženami. Když se narodí miminko, je obrovský rozdíl, jestli je to kluk, nebo holka. Syn je strašně důležitý, protože ve společnosti bez sociálních výdobytků obstarává rodinu. Dcera se o rodiče ve stáří nepostará, protože žije v jiné rodině. Takže třeba každý císařský řez se hodně rozebíral. Udělat jej prvorodičce a být to holka, to byl velký průšvih. Protože žena musí mít hodně dětí a s každou jizvou na děloze hrozí při dalším porodu riziko větších komplikací, zvýšeného krvácení nebo špatného uchycení placenty. Když jsme matkám řekli, že se jim narodila holčička, často se rozplakaly a chtěly nám miminko nechat, že bude mít lepší život než u nich. Na druhou stranu, když se narodil kluk a bylo s ním něco v nepořádku, nebo se narodil mrtvý, rodina to strašně těžce prožívala. Jednou se dokonce stalo, že druhý den po porodu, když jsme přišli na vizitu, objevili jsme v nohách postele matky mrtvé zabalené miminko. Nechtěla chlapce pustit z rukou, vzdát se ho. A složité byly také situace, kdy muž rozhoduje o všem, co se týká ženy. Nemůže venku chodit sama bez doprovodu. Do nemocnice k porodu ji také přiváží muž, zůstává s ní celou dobu, protože od něj potřebujeme souhlas k zákrokům. Stalo se nám, že jsme měli krvácející rodičku s takovou poruchou placenty, že nemohla bez císařského řezu v žádném případě porodit, aniž by vykrvácela. Její muž nám odmítl podepsat souhlas s anestezií a císařským řezem. Řekl, že nám nevěří, že to porodí sami, a vzal ji domů. Samozřejmě, že mu doma musela vykrvácet. Je to pro nás vnitřně těžké, snažíme se pomoci, vysvětlit. Ale když to nejde a pacienti odmítnou, musíme to respektovat a propustit je. Víte, že ta žena doma zemře, ale nemůžete s tím nic udělat.
Plánujete jet na další mise?
Začátkem září jedu opět na měsíc do stejné nemocnice v Afghánistánu, kde jsem byla loni. Hrozně se tam těším, že se podívám, jak moje holky v porodnici pokročily a co nového se naučily. V říjnu pak pojedu na měsíc do Sierry Leone. Afrika mě hodně láká už jenom tím, že je to jiná kultura než blízkovýchodní, kterou jsem zatím poznala. Pokud to bude možné, chtěla bych jezdit na mise, dokud nezaložím rodinu. S dětmi to moc nejde.


description: I když si vedení jihomoravské záchranky pochvaluje, že rezignace náměstka pro přednemocniční péči Rudolfa Zvolánka přispěla k uklidnění situace, stávková pohotovost zhruba poloviny zaměstnanců trvá. Odboráři totiž nadále požadují odvolání nebo rezignaci ředitele Milana Klusáka či zrušení inspektorů provozu.

title: Na odvolání ředitele záchranky Klusáka trváme, říkají odboráři

maintext:
Podle odborářů inspektoři donášejí vedení, šikanují záchranáře a navíc stojí zbytečné peníze. „Kontrola skončila, ale nám se nezdá, že dělali to, co měli. Vadí nám i fakt, že do komise nebyli jmenováni žádní nezávislí odborníci. Když jsme je na posledním jednání nabízeli, hejtman Michal Hašek (ČSSD) to odmítl s tím, že jde o interní záležitost, do které nemohou vstupovat cizí lidé,“ podotkla lékařka a zástupkyně odborů Eva Freyová.
Podle krajského náměstka pro zdravotnictví Marka Šlapala (ČSSD) rozhodla ředitelka hejtmanství o kontrole už v březnu. Tedy čtyři měsíce předtím, než odboráři vyhlásili stávkovou pohotovost. Jenže kontroloři dorazili na záchranku až poté.
„Šlo o kontrolu interních procesů, zabezpečení a likvidace škod, činnosti inspektorů provozu, pracovně právních vztahů, plnění povinností podle zákoníku práce, plánu pokrytí a věcí s tím souvisejících,“ popsal Šlapal.
Rezignovat nehodlám, vzkázal Klusák
„O požadavku, aby se členy stali i odborníci z řad zdravotníků, nevím. Jen o tom, že nechtěli, aby v ní byl vedoucí odboru zdravotnictví, v čemž kraj vyhověl,“ dodal s tím, že pro zklidnění situace nevylučuje žádnou možnost řešení.
Podle Freyové komise kontrolovala věci, jež odboráři nezpochybňovali, například vybavení sanitek, ale „přešla“ třeba pracovní vztahy. „Rozeslali jen e-maily s anketou, kterou jsme měli ‚anonymně‘ vyplnit a přidat, jakou pozici zastáváme. To je samo o sobě nesmysl, protože e-mail není anonymní,“ kritizuje lékařka. „Komise ani neověřovala, proč ze záchranky odešli zkušení lékaři.“
To potvrzuje i bývalá vedoucí lékařka letecké záchranky Jolanta Mácová. „Nikdo mě neoslovil, naopak mi v době, kdy už jsem na záchrance nepracovala, přišla výtka od ředitele, že jsem neměla ochrannou pomůcku a při opakování dostanu výpověď,“ uvedla Mácová.
Ředitel záchranky, který převzal povinnosti po Zvolánkovi, byl ve čtvrtek v pracovní neschopnosti. Na dotaz MF DNES jen odpověděl, že rezignovat nehodlá. „Rozhodnutí zřizovatele po ukončení kontroly však budu respektovat,“ řekl Klusák.


description: Na trati poblíž jihomoravských Vnorov, kde v úterý po srážce vlaku s traktorem zahynul jeden člověk, se v noci na středu stala další nehoda. Vykolejil také jeřáb, který se snažil havarovanou soupravu odtáhnout.

title: Po srážce vlaku s traktorem vykolejil na Hodonínsku také odtahový jeřáb


description: Jeden z névětčích propagátorů spešl brněnskýho hantýrování Žanek Hlaváčkuj góme, že hrdý brněnský kalósci nedopustijó, aby hantec zakalil. Ani hanbatá verze mu nedělá pupínky. „V bedně se tak meldovat nebude,“ vaří Žany.

title: Raskeni v ókeju, ale se šropálama a jungšálama je to těžké levingston

maintext:
Hantec na něho vyhópl už kolem járu devatenáct kol a sedm a půl pětky, kdy přelóskal stořku známého baviča a siláka Franty Kocórka Jak zkalil Žanek Husuj v pakostnici. Ta mu doslova vzala luft. Fčil patří Žanek Hlaváčkuj k névětčím šiřitelům tehoto spešl brněnskýho hanteca.
Tento rozhovor v češtině Se začátkem školního roku jsme pro vás připravili lekci hantecu, tedy speciální brněnské mluvy, v podání jeho velkého propagátora Honzy Hlaváčka. Verzi rozhovoru ve spisovné češtině otevřete kliknutím na záhlaví tohoto boxu.
„Je jasná válka, že dělám, co můžu. Békám v hantecu, melduju v hantecu do rádija a dokonca v hantecu šrajbčím i bichle. Vosm kósků. Fčil bušim na devátým, hókám temu Půl kila vodstínů hantecu,“ hlásí Žany.
Vařijou fčil vo hantec kalósci těžké interes, nebo je to spíš levingston?
Raskeni a starší borci vo hantec jakž takž interes majó, hantýrovali jím v járech, kdy chodili po spářkách a balili kocóry. Ale se šropálama a jungšálama je to těžké levingston. Nemajó se s ním jak popasovat. Fůra véšplechtů je skopčáckéch nebo prostě je to jen žonglovačka se slovama, nad kteró se musí přeméšlet. A to voni só líný nebo ani někerý výrazy nekóřijó. Vonehdá sem jungšálům meldoval něco vo bakelitech, kerý se somrujó na šífech do Evropy přes lóžu a nebyla žádná vodezva. Totiž mlaďoši negómali, co je bakelit, natož jakó barvu měly vypínače a zásufky z něho ufachčený.
Helfne propagačce hantecu třeba KKRD Boys na Ksichtě, kde sajtna hrne textůfky plný hůlek, mošen a lupačky a jungšáli só z nich těžce na haluzi?
To je naprosto špicová sajtna borců, hercnařů, kerý tu hantec káru svým způsobem tlačijó dál. Já jim moc fandim. I když sami se vod hanteca lehce dištancujó, přesto z něj vycházijó a obohacujó svůj slang vo novodurový tvary, kolikrát šmrncnutý angličtinó a vůbec výrazama přímo z dneška. A to je lajvont, páč každé jazyk se vyvíjí, jinak by byl tuhé. A to hantec nikdy nebyl. Jenom těch výrazů, co vygómali Franta Kocórků, Radek Rettegy, Čiča Jelínek, Polcmen ze Synkop a sajtna vokolo v sedmdesátéch jařinách. A jejich výrazy jako „vykropit hrobku“ nebo „flusnót do gramca“ taky nebyly zrovna slušňácký. Prostě hantec se vyvíjí, kalósci krapet přitvrzujó, ale gómu, že je to v rychtyku. Ostatně v bedně ani u inkóstů se tak meldovat nebude, tak co. Do palerma a na spářky je to v ókeju.
Je v ókeju i to, když se hantec vobjeví v reklamách?
Firmy se snažijó zaujmót za každó cenu. To celkem gómu, ale levandula je, že kolikrát nepočítajó s cílovó skupinó boříků a koc. Takže reklama na škopek ze štatlu je v ókeju, ale splašit hantecovó kampaní seriózní voliče je těžký šlápnutí do hnědky.
Nemáš náhodó tušimice, že lidi hantec spíš kazijou, než aby jim vařili jako za staréch jařin?
Já su hodně v ókeju. Je tady fůra vlivů, v bedně furt frčí ta práglovská čeština, ve štatlu só Čoboli, Úkáčka, lektorský angliny a jinéch jazyků, lidi z teho majó bordel v řepě. Furt vopakuju: Musíme se smířit s tem, že se hantec bude vyvíjet a nebude furt sténé. Vyšel z plotny, ale plotňáckéch výrazů i v tech járech před velkým kotrmelcem fest ubylo a byly nahrazený hantýrkovéma nebo byly zapomenutý. Za všechny třeba baumál.
Takže de furt dopředu?
Jasná válka, jako každé jiné hantec. Ale třeba flétna je výraz pro občanku od plotny do fčil.
Só v hantecu vůbec nějaký novodurový války?
Dycky je sosal. Třeba nedávno vygómali nealkoholický pivo. To snad ani za bolša nebylo. Je to vlastně takové šméčkové škopek. Borci v palušách mu začali hókat zbabělec. Fčil se třeba mobilu, keré taky nebyl, hóká kól a logicky domluva zní:,,Večer mně kólni.“ Před revolucó mobil nebyl, to sme si jen „házeli drát“. Taky nám tehdy pivonoš máznul škopek na ponk, včil hodí pivko, čechr, desinu, penaltu, polotuk, píví na tejbl. Do štrycle se dostávajó novodur výrazy hlavně v sajtně sténě staréch borců a koc v hokně nebo v bódě. Jako třeba ten nešťastné hlavas nebo hlavák, což je typicky cajzlovské výraz pro rolu, nádr nebo roládu a v našem štatlu nemá co dělat.
VIDEO: Poezie v hantecu (s překladem) Pro zobrazení videa musíte mít zapnutou podporu JavaScriptu
Z jakéch jinéch válek se novodurový slova do hantecu dostávajó? A jak se třeba hóká Joštovýmu na hajtře, rakům na Svoboďáku nebo primátorskýmu?
Ze startu de vo výrazy z běžnýho lajfu, hokny, knajpy, rande. Artefaktům jako třeba Joštovi na hajtře sem zatím slyšel hókat kuňafa, což je kříženec koňa s žirafou, raci só, jasné vál, hůlka na frajplacu. Primátorské by mohl bét logicky fíra štatlu, ale toto je fakt už jen moja fabulaca.
Jaká je podle tebe budócnost hanteca?
Hantec se sichr změní, ale jestli zakalí, nebo ne, záleží fakt jen na hrdosti novéch mladéch Brňáků, jestli si uvědomijó to, jak je betálné, origoš a jaká je s ním čurina. Takové slang už u nás nikde nefrčí. A hlavně s hantecem je lajf větčí lochec. Hantec je životní filozofija, jak vykévat s habaďůrama všedního dňa.


description: Hasiči pokračují v rozebírání konstrukce vyhořelého skladu v Brně-Černovicích, který začal hořet ve středu nad ránem. Škoda se pohybuje v desítkách milionů korun. K rozebrání ohořelé konstrukce pomáhalo pásové rypadlo, které přivezli z Hlučína.

title: Lidé kolem vyhořelých skladů molitanu v Brně už mohou otevírat okna


description: V posledních dnech už tak hektická doprava v Brně si ve čtvrtek projde další zatěžkávací zkouškou. U příležitosti Dne bez aut se totiž od 9 do 21 hodin uzavře pro automobilovou dopravu prostor před hlavním vlakovým nádražím.

title: Auta u nádraží nahradí stolky. Brno pak vyzkouší i další „zlepšováky“


description: V době, kdy byli v Babicích zastřeleni místní funkcionáři, už oba dávno seděli ve vězení. Ani to však komunistům nezabránilo, aby oblíbené kněze Jana Bulu a Václava Drbolu ve vykonstruovaném Babickém procesu popravili.

title: Kněží seděli v době vražd ve vězení. Přesto je za ně komunisté popravili


description: Má italskou restauraci, ale cizince, respektive uprchlíky, by v ní viděl nerad. Za svá nenávistná hesla na Facebooku kvůli tomu dostal restauratér z Hrušovan na Znojemsku vysokou pokutu. Po roce je přesto vyvěsil znovu.

title: Za heslo proti uprchlíkům dostal restauratér pokutu, po roce ho zopakoval


description: Skryté financování politických stran z veřejných peněz. Tak označují protikorupční experti systém, který objevila MF DNES. Jihomoravský kraj a město Znojmo, jimž oběma vládnou koalice stran v čele s ČSSD, poslaly na inzerci v lokálním Znojemském týdnu za poslední dva roky nejméně 1,3 milionu korun.

title: Přilepšení stranické kase? Časopis ovládají lidé z ČSSD, radnice jim platí

maintext:
Majitelem týdeníku je přitom bratr znojemského místostarosty Jana Groise (ČSSD) Oldřich a šéfredaktorem dlouholetý okresní tajemník sociálních demokratů František Střecha. Týdeník se navíc tváří jako nezávislé komerční médium.
Politici ve financování stranických médií z veřejných peněz problém nevidí. „Znojemský týden je médium jako každé jiné, nerozlišujeme vlastníka ani stranickou příslušnost šéfredaktora,“ řekl Vlastimil Gabrhel (ČSSD), starosta Znojma a poslanec.
Dodal, že radnice dostane za svoje peníze vždy jasné a zřetelné plnění, tedy inzertní plochu v týdeníku.
Samotný Znojemský týden, jenž má přímé vazby na sociální demokraty, dostal od roku 2014 více než jeden milion korun, tedy bezmála čtvrtinu všech peněz, které město utratilo za inzerci v médiích.
Dalších nejméně 240 tisíc korun dostane letos týdeník od Jihomoravského kraje, kde také vládne ČSSD – v čele s hejtmanem Michalem Haškem.
„Ne, nesouvisí to,“ odpověděla krajská mluvčí Eliška Holešinská Windová na otázku MF DNES, zda objednávka krajské inzerce v týdeníku bez výběrového řízení souvisí se stejnou stranickou příslušností šéfredaktora a hejtmana.
Týdeník se tváří nezávisle, ale je ovlivněn politiky
Také majitel Znojemského týdne Oldřich Grois popírá, že by na obsah časopisu mělo vliv to, že jeho bratr Jan je místostarostou za ČSSD. „Bratr je jiná osoba než já, že by měl nějaký vliv, vyvracím,“ řekl Grois.
Protikorupční experti ale takový způsob utrácení veřejných peněz kritizují. „Jde vlastně o stranické médium za veřejné peníze,“ konstatoval Martin Kameník z nevládní organizace Oživení, která dlouhodobě mapuje korupční chování v tuzemsku.
„Týdeník se tváří jako nezávislé médium, přitom je ale ovlivněn politiky. Velký průšvih je také to, že objednávky na inzerci jdou na přímo, takzvaně z ruky. Bez výběrového řízení tedy dostává krajské a městské peníze firma stranického kolegy, která místo nezávislého zpravodajství dělá neobjektivní PR,“ popsal Kameník poté, co prostudoval texty zveřejněné v týdeníku.
Znojmo přitom vydává měsíčně vlastní časopis v nákladu 18 tisíc kusů na číslo. Ročně stojí radnici víc než 280 tisíc korun. „Oslovuje jen město a přidružené obce. Potřebujeme ale oslovit i lidi v regionu, proto inzerujeme v lokálních médiích,“ vysvětlil starosta Gabrhel.
Nákup inzerce z veřejných peněz v médiu personálně propojeném s ČSSD kritizuje také znojemská opozice. „Inzerci může město u soukromých médií pochopitelně nakupovat, ale pokud má vlastní radniční periodikum, mělo by to být pouze jednorázově, na nějakou konkrétní mimořádnou událost,“ oznamuje lídr opozičního uskupení Pro Znojmo Jiří Kacetl.
Městské peníze ovlivňují, co a jak se píše, říká zastupitel
„Pravidelné nákupy či dokonce paušály, jak to nyní znojemská radnice dělá v případě Znojemského týdne, mají korupční nádech – radnice si jimi vlastně kupuje nekritický přístup novinářů vůči sobě,“ dodává Kacetl.
Kromě Znojemského týdne se podle opozice přetvořil v hlásnou troubu sociální demokracie před posledními komunálními volbami i další regionální týdeník dotovaný radnicí – Znojemsko.
Poté co se po komunálních volbách ČSSD znovu dostala do čela města, jen za rok 2013 utratila za inzerci trojnásobek toho, co v roce 2011.
„Městské peníze velmi silně ovlivňují, co a jak se ve znojemských týdenících píše. Zatímco dříve radnici kritizovaly, obrat nastal prakticky okamžitě po zaplacení prvních faktur za inzerci. Za rok 2014 to bylo neuvěřitelných 955 tisíc,“ komentoval inzertní politiku města zastupitel Jiří Ludvík (Změna pro Znojmo).
„Inzerenti mají podmínky vyplývající ze sazebníku reklamy,“ okomentoval dotace od radnice šéfredaktor Znojemska Vlastimil Mrva. To, zda si město platí nějakou vyčleněnou plochu, kam si posílá PR články, nebo je vytvářejí sami redaktoři, nekomentoval.
Akcionáři z ČSSD
Znojemský týden se v rukou lidí z ČSSD ocitl na jaře 2014. Jeho zakladatel Zbyšek Dřevojan zemřel v lednu 2014 a týdeník převzal jeho syn, který jej prodal dlouholetému tajemníkovi sociálních demokratů ve Znojmě Františkovi Střechovi.
Ten se stal jediným akcionářem firmy Znojpres, jež týdeník vydává, a zároveň jeho šéfredaktorem. Hned v tomtéž roce radnice poslala týdeníku za inzerci 641 tisíc korun. Letos už jako většinový akcionář Znojpresu figuruje Oldřich Grois, bratr znojemského místostarosty. Sám Střecha odmítl stranickou inzerci komentovat.
Josef Handl z firmy Znojpres, který je podepsaný pod objednávkami inzerce od kraje, řekl, že reklama se nijak nelišila od jiných inzerentů. „Žádné podmínky jsme neměli. Kraj prostě posílal klasické PR články, co pořádá, co dělá hejtman a podobně,“ popsal.