description: Meat & Greet otevřeli před rokem, ale všechno ladili ještě o něco déle. domácí housky tu pilovali k dokonalosti několik měsíců, stejně dlouho pátrali po ideálním mase. Šéfkuchař Jakub Holík si s detaily dokáže vyhrát.

title: Burger ze čtyř typů masa. V bistru Meat & Greet si zaručeně pochutnáte

maintext:
Když jsem šel pracovat do Dishe, vůbec jsem netušil, jak pořádný burger chutná. V Česku se tou dobou teprve začaly objevovat, většina lidí je měla spojené s mekdonaldem. Dnes už bych si burger z fastfoodu dal jenom v nejvyšší nouzi – třeba na letišti,“ popisuje šéfkuchař Jakub Holík, jak před třemi roky začala jeho kariéra burgerového specialisty. „Tehdy jsem hlavně chtěl být u toho, jak vzniká nový podnik, o burgery úplně nešlo. Měl jsem taky po krk práce v hotelových kuchyních, kde se jede ve velkých objemech a je to vlastně dost neosobní.“
V týmu Dishe byl od úplných začátků. Vydržel tam až do doby, než na pořad stále častěji přicházely debaty o vlastním podniku. Ty vedl s kolegou Igorem Pánkem, ale taky s tátou svojí přítelkyně Sáry. Zkušený obchodník Joao Diatilo ho v nápadu podporoval. „Začali se dívat po nějakých prostorách a já jsem doufala, že žádné nenajdou. No a za pár měsíců jsem se do toho pustila s nimi,“ směje se Ivana Diatilová, maminka Holíkovy přítelkyně. „Nejdřív jsem pomáhala s přípravou interiéru, dnes jsem součástí provozního týmu, starám se o květinovou výzdobu a ze svojí zahrady dodávám šalvěj nebo mátu do kuchyně.“ Podobně všestranně na začátku fungovali i ostatní zakladatelé Meat&Greet. „S Igorem Pánkem, dnes manažerem restaurace, jsme společně otloukali tyhle zdi. Bavilo mě to, ale asi bych nemohl takhle makat věčně,“ říká Jakub Holík.
Právě dvojici Pánek–Holík označují ostatní za duši podniku. Oni vyladili koncept a taky hledali inspiraci u zahraniční konkurence. „Mně je asi nejbližší londýnské pojetí burgerů, to americké mi přijde dost nudné. Zajímavou burgrárnu jsme našli i v Bavorsku, v Mnichově.“
Správný čas housky
Za jednu z klíčových věcí Holík od začátku pokládal vlastní pečivo. „Když je dobrý burger a bulka, ten zbytek se moc zkazit nedá. Stran pečiva jsme prošli školením profesionála z Kulinárního institutu, i tak jsme ho ale ladili dlouho. S houskami jsme bojovali snad půl roku, trochu snazší to bylo s toustovým chlebem a houstičkami, které podáváme k polévce.“
Jakub Holík Jakub Holík (24) Rodilý Pražák si dlouho myslel, že jeho hlavní životní náplní bude sport, na českém tenisovém žebříčku vystoupal až na jednatřicáté místo. „Lámalo se to v osmnácti, kdy jsem se musel rozhodnout, jestli do toho jít naplno, nebo si nechat tenis víc jako koníčka.“ Na kurtech se seznámil s přítelkyní Sárou. A v partnerství s jejími rodiči o několik let později založil první vlastní restauraci, burgrárnu Meat & Greet. Předtím působil dva roky v týmu vinohradského Dishe, který byl jednou z prvních dobrých restaurací zaměřených na burgery v Praze. Do Dishe přišel z kuchyně hotelu Jalta, mezi jeho časná působiště patřil též Alcron, kde vařil pod Romanem Paulusem.
Nejdůležitější bylo nejen vyladit poměr všech surovin, ale taky najít optimální časování. „Vezměte si hnětení – když netrvá dost dlouho, těsto lepí. Naopak, když se přežene, těsto pořádně nevykyne. To samé platí o kynutí. Ideálních je nějakých třicet čtyřicet minut. V poslední fázi kynutí používáme kynárnu s párou, to je jediný způsob, jak udržet správný tvar. V běžném prostředí nám housky kynuly do takových indiánků – hnaly strašně vysoko.“
Úplně jednoduché to nebylo ani s masem. „Nejdřív jsme brali z jedné krkonošské farmy, ale když jsme začali odebírat větší objem, oni najednou krátili dobu zrání masa a na kvalitě to bylo hodně cítit. Tak jsme našli dalšího dodavatele, ten nám dělal i domácí slaninu. Jenže časem začal mezi čerstvé maso míchat trochu takového, co už bylo zmražené. To se na chuti i vzhledu masa nesmazatelně podepíše. Naštěstí jsme v té době narazili na dodavatele skvělého irského hovězího, úroveň je nesrovnatelná. Tím, že dobytek celý rok zůstává venku v poměrně stabilní teplotě, je mramorování masa dokonalé.“
S každým novým dodavatelem bylo třeba znova vyladit recepturu pro základní burger. Tedy poměr jednotlivých částí masa. „Teď jsme kombinaci ustálili na směsi květové špičky, žeber, ořechu a podplečí. Chuť burgeru dává hlavně maso od žeber a podplečí, ořech ladí k ideálu konzistenci a špička přidá takový steakový závěr.“
Pomalé večery
Meat & Greet má od začátku svojí existence v pořadí druhé menu, třetí se chystá a mělo by být připraveno na listopad. „Nové věci vymýšlím pořád. Třeba před časem jsem někde ochutnal kombinaci kuřecího s dýňovým pyré a pestem – a hned mě napadlo, že to bude skvěle fungovat s hovězím,“ popisuje Holík vznik burgeru Campania.
Kromě klasických hovězích burgerů má Meat & Greet na menu taky jeden exemplář z tofu a jeden krůtí. „Tofu není zrovna moje gusto, ale chtěli jsme alespoň něco pro vegetariány. Krůtí se povedl hodně. Drůbeží maso je smíchané s pancettou, a když se přidá ještě plísňový sýr, je výsledek hodně šťavnatý.“
Kromě burgerů jsou pýchou restaurace ještě domácí hranolky – a to jak z klasických brambor, tak z těch sladkých. „V zahraničí jsou tyhle dvě alternativy samozřejmost, naši hosté si je rychle oblíbili.“
Kromě stálého menu jsou v polední nabídce Meat & Greet každý den dvě jídla. Většinou spíš něco masitého, pro vegany a vegetariány tradičně vaří Sicily café, které se nachází jen o vchod od Meat & Greet. „Nekonkurujeme si, spíš mi připadá, že se doplňujeme a navzájem motivujeme. Když jsme řešili nápoje, snažili jsme se, abychom neměli stejnou nabídku. Oni tak mají Bernarda, my Matušku,“ líčí vztahy s nejbližší konkurencí Ivana Diatilová.
Přes oběd můžete Matuškovým pivem zapíjet třeba papriky v rajské omáčce plněné sekaným masem, koprovku nebo klasické britské fish and chips. „Chodí sem hodně právníků a lidí z bank v okolí, nakonec jsme kvůli tomu zrušili rezervace přes oběd. Vypadalo to tu občas jako na velkém pracovním meetingu – a to si v podniku, kde není ani padesát míst, nemůžete dovolit. Obědy bereme jako dobu, kdy se lidé chtějí jen najíst, na pomalejší stolování jsou tu večeře. Hodně našich hostů přišlo nejdřív párkrát na oběd a pak byli zvědaví, jestli jim to večer bude taky tak chutnat,“ vysvětluje strategii paní Diatilová.
Nejoblíbenějším burgerem z nabídky je bezpochyby ten pojmenovaný MAG – tedy zkratkou restaurace. Hovězí maso se v něm potkává s rozpuštěným čedarem, slaninou, domácím kečupem, gratinovanými rajčaty a lehkou česnekovo-pažitkovou majonézou. „Hodně lidí ho vyzkouší úplně na začátku. A pak už na něj chodí opakovaně. Hodně stálých příznivců má taky Crispy, který je pálivější,“ jmenuje šéfkuchař.
Stálé menu tvoří vždycky osm burgerů a k tomu každý měsíc přibývá ještě jeden – když se osvědčí, může se draftovat na nový jídelní lístek. Značný úspěch má třeba ten současný, El Chapo. „Je dobrý takhle na přelom léta a podzimu, zeleninový tataráček s koriandrem a mozzarella jídlo skvěle osvěží.“ Je to rok a pár měsíců, coMeat&Greet otevřelo,a množství štamgastů jim můžou závidět i mnohé podniky, co fungují dvojnásobek času. Restaurace si je udržuje vyrovnaným mixem stálých jistot na menu a sezonních novinek. Na jaře se třeba na jídelním lístku vystřídalo trhané kozlečí nebo kachní maso dělané ve vlastní šťávě.
S blížícím se podzimem nejspíš můžeme doufat v chutě vydatnější a intenzivnější koření, možná i nějaké experimenty se zvěřinou.
Jaká je v kuchyni sezona, prozradí hned při příchodu velká cedule s křídou vyvedenými výjevy, o niž se stará Ivana Diatilová. Tahle restaurace je zkrátka takovým rodinným podnikem, kde každý přispívá něčím. Dceru paní Diatilové nevyjímaje. „Sára vymyslela jméno restaurace; vzniklo jako přesmyčka anglické fráze Meet and Greet. Funguje vcelku i jako zkratka MAG,“ říká provozní.
Článek vyšel v magazínu Esprit.


description: Ruské politické a diplomatické špičky se ve čtvrtek v moskevském sídle ministerstva zahraničí rozloučily s bývalým velvyslancem v Turecku Andrejem Karlovem, který počátkem týdne zahynul v Ankaře při útoku tureckého extremisty. Mezi hosty smutečního obřadu byli prezident Vladimir Putin, premiér Dmitrij Medveděv i ministr zahraničí Sergej Lavrov.

title: Moskva se loučila se zastřeleným velvyslancem, Putin promluvil s pozůstalými

fasttext_language: cs


description: Přestával věřit, že se dožije spravedlnosti. V 88 letech se však Jindřich Vařeka, spolumajitel koupelnářského obra Ravak, dočkal. Vrchní soud v Praze ve středu poslal na šest let do vězení podnikatele a jednoho ze zakladatelů olejářské firmy Oleo Chemical Kamila Jirounka. Trest je pravomocný, Jirounek nyní může podat dovolání k Nejvyššímu soudu. Jde tak o první trest vězení, který byl vynesen v kauze kolem společnosti Oleo Chemical, v níž v jiné větvi uvízl například i lobbista Ivo Rittig.

title: První vězení v kauze Oleo Chemical: soud poslal za mříže podnikatele Jirounka


description: Český občan, který čelí podezření z vraždy své britské přítelkyně na severu Finska, spolupracuje s policií. Podle skotské televize STV to ve středu uvedli místní vyšetřovatelé.

title: Čech podezřelý z vraždy průvodkyně Santa Safari ve Finsku spolupracuje s policií


description: Prestižní filmové časopisy – britský Sight and Sound provozovaný Britským filmovým institutem, a tradiční bašta francouzské kritiky Cahiérs du Cinéma – zveřejnily své žebříčky nejlepších filmů roku 2016. V jejich TOP 10 figurují dva filmy, které budou zároveň bojovat o Evropskou filmovou cenu – drama Elle režiséra Paula Verheovena s Isabelle Huppert v hlavní roli, a německá absurdní komedie Toni Erdmann.

title: Triumfální návrat Paula Verhoevena a německá groteska Toni Erdmann. Nejlepší filmy roku 2016

maintext:
Ve francouzsko-německé koprodukci natočený thriller s komediálním nádechem Elle je velkým návratem kontroverzního nizozemského režiséra Paula Verheovena, který se do dějin kinematografie zapsal tak rozdílnými filmy jako Robocop (1987), Total Recall (1990), Základní instinkt (1992) nebo Showgirls (1995). Elle je jeho první film natočený ve francouzštině, kterou se Verhoeven údajně kvůli filmu i naučil. Do hlavní role žánrově nejednoznačného filmu obsadil francouzskou hvězdu Isabelle Huppert, která v něm opět potvrdila, že patří mezi nejpozoruhodnější herečky své generace. Hlavní hrdinkou thrilleru, který zároveň v divácích vyvolává salvy smíchu, je Michele, ředitelka úspěšné firmy vyrábějící videohry. Na první pohled nepatří k ženám, které jen tak něco rozhodí a svou firmu plnou mladých kreativců řídí tato stále atraktivní dáma železnou rukou. Vše se změní ve chvíli, kdy ji doma napadne neznámý muž. Neotřesitelná Michèle se vydává po jeho stopě a začíná podivná hra, o které nikdo nevím, jak může skončit... Film není zatím zakoupen do české distribuce.
Toni Erdmann
Druhým filmem, na kterém se kritici shodují, je německá absurdní komedie režisérky Mary Aden nazvaná podle pseudonymu hlavního hrdiny Toni Erdmann. Vlastním jménem Winfried Conradi je zestárlý učitel, jehož život uplývá v naprosté rutině, kterou si zpestřuje svou pubertální vášní – kanadskými žertíky, k nimž patří především rafinované převleky. Poté, co mu zemře jediný věrný druh, slepý pes, se Winfried rozhodne investovat veškerou pozornost do své odcizené dcery Ines, která dělá kariéru v nadnárodní firmě a nemá na nic a na nikoho čas. Po naprostém fiasku první návštěvy v Bukurešti mění Winfried strategii – čeho nemůže dosáhnout jako neúspěšný otec, toho může docílit jeho neforemné alter-ego. A tak se rodí životní kouč–německý ambasador Toni Erdmann, tragikomická figura s absurdní parukou a umělými zuby, která se workoholičce Ines začne plést do života v těch nejméně vhodných momentech...
Z filmu Toni Erdmann: Rodinné pouto. Jsou chvíle, kdy Ines svého vyhastrošeného otce upřímně nesnáší.
Oba filmy jsou i favority Evropských filmových cen, které se budou udělovat v sobotu 10. prosince. Pětici nominovaných filmů dále tvoří Já, Daniel Blake režiséra Kena Loache, Julieta Pedra Almodóvara a Pokoj Lenny Abrahamson (natočený v irsko-americké koprodukci).
V desítce nejlepších filmů podle časopisů Sight and Sound a Cahiérs du Cinéma figurují také například snímky Americam Honey - drama ze života amerických teenagerů od britské režisérky Andrey Arnold, francouzské drama Začít znovu rovněž s Isabelle Huppert v hlavní roli, ale i vizuálně působivé drama z prostředí modelek Neon Demon režiséra Nicolase Windinga Refna.
TOP 10 podle časopisů Sight ans Sound a Cahiérs du Cinéma Sight ans Sound
1. Toni Erdmann (Maren Ade, Německo/ Rakousko) 2. Moonlight (Barry Jenkins, USA) 3. Elle (Paul Verhoeven, Francie /Německo) 4. Certain Women (Kelly Reichardt, USA) 5. American Honey (Andrea Arnold, USA/ Velká Británie ) 6. Já, Daniel Blake (Ken Loach, Velká Británie /Francie) 7. Místo u moře (Kenneth Longeran, USA) 8. Začít znovu (Mia Hansen-Løve, Francie /Německo) 9. Paterson (Jim Jarmusch, USA/Německo/Francie) 10. Smrt Ludvíka XIV. (Albert Serra, Francie /Portugalsko /Španělsko) Cahiérs du Cinéma 1. Toni Erdmann (Maren Ade, Německo/ Rakousko) 2. Elle (Paul Verhoeven, Francie /Německo) 3. Neon Demon (Nicolas Winding Refn, Francie / Dánsko / USA) 4. Aquarius (Kleber Mendoca Filho, Brazílie) 5. Líná zátoka (Bruno Dumont, Francie) 6. Julieta (Pedro Almodóvar, Španělsko) 7. Stát pevně (Alain Guiraudie, Francie) 8. La loi de la jungle Antonin Peretjatko, Francie) 9. Carol (Todd Haynes, Velká Británie / USA) 10. Le Bois dont les reves sont faits (Claire Simon, Francie)


description: Informace o České republice se po dlouhé době objevily na čelných místech hlavních zahraničních zpravodajských serverů a televizí. Smutná zpráva o pobodání Petry Kvitové byla na homepagi BBC včera celý den jako zpráva číslo tři: hned po útoku v Berlíně a po vraždě ruského velvyslance v Ankaře.

title: MACHÁČEK: Německá kultura popírání

maintext:
Totéž na CNN, kde to pokračuje i dnes dopoledne, kdy se podrobně informovalo o její dlouhé, skoro čtyřhodinové operaci: včetně vyjádření solidarity, kterých se Petře Kvitové dostalo na Twitteru od různých jiných tenistek a tenistů (Navrátilová, Wozniacká). Bere se to jako vážná, otřesná a smutná věc. Ne tak v České republice, kde už to celé ze zpravodajství v podstatě dávno zmizelo.
Naposledy vyvolalo Česko ve světě tolik pozornosti, když Klaus ukradl v Chile pero nebo když důchodce Kremlička snědl na tiskové konferenci brouka. Nebo když zemřel Václav Havel.
...
Paul Hockenos, který žije v Berlíně, má zajímavý článek v časopise Foreign Policy. Připomíná pocit, že se v Berlíně na nějaký útok čekalo, v zásadě se jen nevědělo, kdy přijde.
Dobrý moment článku je, když srovnává reakci kancléřky Merkelové na útoky v Berlíně a reakci francouzského prezidenta Hollanda na to, co se stalo loni v listopadu v Paříži. Hollande tehdy mluvil o „válce“ a nařídil letecké útoky proti Islámskému státu v Sýrii. Německo až dosud přijímalo uprchlíky a před válkou dávalo přednost diplomacii (faktem je, že Francouzům to s tou „válkou“ dlouho nevydrželo, záhy na ni došly peníze a po útocích v Nice letos v červenci už Hollande o válce nemluvil – pozn. autora).
Merkelová bude nyní muset mluvit k těm obyčejným Němcům, kteří truchlí a mají vztek nebo strach, jinak vyklidí prostor pro populisty. Bude to vyžadovat víc než včerejší desetiminutovou tiskovou konferenci. Pořád ale bude muset bránit a ospravedlňovat politiku, která nese její jméno.
...
Jak se dalo čekat, názory na to, co se v Berlíně stalo – a jak se o tom informovalo –, se dosti nesmiřitelně liší. Leonid Beršidskij,komentátor Bloombergu, který žije v Berlíně, upozorňuje, že nejdřív mají jasno v tom, kdo je pachatelem, všemožní nacionalisté, populisté a xenofobové. Geert Wilders obvinil Merkelovou, že „nechala do Německa proniknout islámský teror“.
Marine Le Penová se ptala, „kolik je ještě třeba masakrů, než se zavřou hranice“. Nigel Farage prohlásil, že „události jako tato budou dědictvím Merkelové“, a Trump pravil, že „civilizovaný svět musí změnit myšlení“. Beršidskij si chválí, že německá policie se neukvapuje ve svých hodnoceních. Nejprve se mluví o „útoku“, pak se přidá slovo „teror“. Na výraz „islámský teror“ si každý dává pozor. Podle Beršidského je to právě profesionalita, zdrženlivost a přesnost, kterým autor dává přednost před unáhlenými závěry populistů.
(Opět poznámka autora – skutečnost, že policie den a půl po útoku netuší, kdo byl pachatel a kde je, mi moc profesionální a přesné nepřipadá.)
....
Wolfgang Münchau dokládá, že je v německém kontextu to, čemu se anglicky říká „contrarian“. Tedy že používá kritické myšlení a jde proti proudu. Na serveru Eurointelligence.com připomíná, že přesnější informace o tom, co se stalo, se Němec dozví z italského deníku Corriere della Sera či ze zahraničních zpravodajských televizí od CNN po al-Džazíru než z německých veřejnoprávních médií. Ta ještě do pondělní půlnoci stále jen odmítalaspekulace a čekala na oficiální policejní vyjádření.
Novinář a reportér má ale na místě zjišťovat informace, analyzovat, co se stalo, sám mluvit se svědky a s lidmi, snažit se rozumně a samostatně pochopit situaci, a ne spořádaně čekat na to, co mu nakonec naservírují úřady a policie. Zahraniční a privátní německá média se svědky mluvila, ta veřejnoprávní podle Münchaua nikoliv.
Mainstreamový postoj je – počkejme si a uvidíme, nespekulujme. Spekulace je přece největší hřích, je špatné spekulovat, mohly by tak přece vzniknout dezinformace! Starosta Berlína dokonce poděkoval německým médiím za zdrženlivost a korektnost. Na Twitteru už existuje hashtag, kde lidé vzdorují spekulacím o tom, co se na trhu stalo, tím, že si demonstrativně vyměňují obrázky kočiček.
Tentokrát ale získal Münchau podporu od politického editora FAZ Bertholda Kohlera, který napsal, že „oficiální establishment takřka zakazuje vyvolávat podezření vůči muslimům a uprchlíkům všeobecně. Ale kdo ty útoky dělá? Progresivní polarizace společnosti a radikalizace debaty se ztlumí, teprve když přestaneme s eufemismy a popíráním, především v situaci, kdy už nelze překroutit fakta. To je přesně to, co vhání lidi do náruče radikálních extremistů a populistů.“
...
Podobné je to v Česku. Kdo si dovoluje s odstupem analyzovat německá média, německé úřady, kancléřku, jenom prý slouží populistům a xenofobům. Buď jsi tady, nebo tam. Polarizované, binární vidění světa. Slušný člověk má prý v Česku kritizovat média česká, české politiky, české xenofoby, české předsudky apod. Český proruský fašismus je přece pro nás mnohem nebezpečnější než nějaké útoky v Německu apod. Ale asi to dělají hlavně ty sociální sítě. Mezi lidmi, kteří jim ještě nepropadli, se stále nosí daleko více názorových odstínů a odstupňovaných kritických pohledů.
„Autor je předsedou správní rady IPPS - Institut pro politiku a společnost.“


description: Mezzosopranistka Magdalena Kožená získala nominaci na americké ceny Grammy v kategorii nejlepší Klasické vokální sólo album. Národní akademie hudebního umění a věd ve Spojených státech brněnskou rodačku nominovala za desku s hudbou Claudia Monteverdiho, kterou nahrála pod vedením italského dirigenta Andrey Marcona.

title: Kožená je nominovaná na cenu Grammy. Za desku s hudbou Monteverdiho


description: Vánoční kapr platí za povinnou součást štědrovečerního stolu. Fádní kabátek z mouky, vajec a strouhanky je ale už tak trochu demodé a zejména mladší generace se z něj snaží tradiční vánoční rybu osvobodit. Lze ji totiž připravit překvapivě moderními způsoby, trendem jsou i skoro zapomenuté receptury.

title: Kapr bez obalu. Tradiční vánoční rybě sluší moderní úprava

maintext:
U nás v rybníce dole pod hrází žije kapr, který mne životem provází (...) Před Vánoci ho vylovím a schovám v neckách pod jedlí, aby ho nenažranci nechytli a nesnědli,“ zpívá Jaromír Nohavica v písničce z roku 2011 s názvem Vánoční kapr. Na rozdíl od „kapřího metuzaléma nejasného věku“ drtivá většina na podzim vylovených ryb tohoto druhu se v tuzemsku stane hvězdou štědrovečerní tabule. Prozatím to stále platí, tradice vánočního kapra ovšem pomalu upadá.
Jako by se ryba s vysokým hřbetem na moderní jídelníček nehodila, prý je tučná a má bahnitou chuť. Že by se nakrájená na neforemné kousky a schovaná pod vysokokalorickým trojobalem moc nehodila do moderního jídelníčku ani na Facebook? Co když má ale jenom špatnou pověst? Při bližším prozkoumání totiž dnešním trendům odpovídá.
Vzdát se ho nemůžu
“Kapra si prostě nedám vůbec“, „pstruha!“ nebo „po mlynářsku, tedy jenom obalený v mouce“ a „na másle s kmínem“ - u kapra se rozcházejí názory. Reakce na nereprezentativní výzkum mezi kamarády a známými přesto zrcadlí postoj mnoha Čechů. Je to buď anebo - jasné přiznání, nebo odmítnutí. A zdá se, že i otázka věku.
Zatímco na talířích Čechů od čtyřiceti do pětašedesáti let najdeme vánočního kapra téměř v sedmdesáti procentech, u mladší generace kolem třiceti let se podíl pohybuje kolem čtyřiceti procent. Třetina v této věkové skupině ho nahrazuje klasickým řízkem v trojobalu. Vyplývá to z loňského výzkumu společnosti Kantar TNS/TNS Aisa.
O Vánocích se kapr dost často podává proto, že se to holt tak dělá. „Kapra se vzdát nemůžu kvůli návštěvě tchána a dalších lidí, kteří na něm trvají,“ říká Michal z Prahy. Literární vědec pro svoji rodinu s třemi dětmi vaří pravidelně, příprava vánoční večeře včetně vykuchání ale spadá výlučně do jeho kompetence. Vyhýbá se trojobalu, jinak to bere sportovně: „Vyzkoušel jsem už ledajaký recept, jako kapr načerno, kapr namodro, kapr na pivu, kapr pečený anebo gefilte fisch.“ Tím jde ve stopách svojí matky, která se nedrží každoročně se vracejícího trojobalu, ale pokaždé rodinu překvapí jinou kreací.
Tento rok se chystá připravit kapra načerno, tedy dušeného v nasládlé povidlové omáčce s hřebíčkem, rozinkami, vlašskými ořechy, mandlemi a sušenými švestkami. K zahuštění se používá strouhaný perník. Je to prý nejstarší dochovaný způsob přípravy štědrovečerního kapra, k němuž se kdysi podával houskový knedlík. Ve srovnání s nevzhledným kvádrem v trojobalu rozhodně vede v kreativitě i chuti.
Právě specifická chuť kapra nejčastěji rozvíří diskusi. Odpůrci ji popisují jako fádní nebo bahnitou, což zdůvodňují tím, že tato ryba žije v kalném rybníku. „Když má kapr pachuť, nebyl dobře sádkován, tedy několik týdnů před usmrcením držen v čerstvé vodě,“ říká Michal Kratochvíl, ředitel Rybářského sdružení České republiky.
„Ryba se tím vyčistí, příčina možné pachutě totiž není bahno, nýbrž sinice drkalka. Je přitom jedno, v jakém rybníce kapr žil, příchuť tohoto druhu sinice mohou mít i dravé ryby v křišťálově čiré vodě.“ Jinak řečeno ne všechny ryby z rybníků nutně musejí mít nežádoucí pachuť, z mnoha rybníků je ryba vynikající i bez potřeby sádkování.
Časté výhrady vůči kaprovi považuje vystudovaný ekolog za předsudky. „Pokud je kapr chovaný tak, jak má být, tedy v přirozeném prostředí a s přirozeným doplňkovým přikrmováním, je to chuťově výborná ryba. Samozřejmě musí být dobře připravený,“ říká Kratochvíl, který si na kaprovi rád pochutná v jakékoliv jiné formě než zrovna v trojobalu.
„Hodí se velmi dobře na tatarský biftek nebo carpaccio, zpracovaný do paštiky nebo jako hranolky či jako roláda a segedínský guláš se zelím,“ říká.
Mladí chtějí modernu
Kapr v moderní úpravě je jádrem konceptu třeboňské restaurace Šupina. Proslavily ji hlavně patentované kapří hranolky bez kostí. Na jídelníčku ale naleznete třeba kapří tatarák s wasabi, citronovou trávou a koriandrem nebo kapří carpaccio s rybí kroketou, jablkem, kukuřicí a majonézou. Jediné, co byste hledali marně, je klasický smažený kapr.
„Přestali jsme ho připravovat, protože se nám to nelíbilo. Měli jsme sice obavy, že se lidé po něm budou ptát, a někdy se i ptají, ale všeobecně vidíme, jak se to mění. Hlavně ti mladší sem čím dál častěji chodí právě díky modernějším kreacím,“ říká šéfkuchař Jan Tomášek, který se inspiruje u kolegů nebo prostě vaří všechny části kapra podle libosti.
Dokonce i kapří mlíčí připravuje podle vlastní kreace - s kadeřávkem, kapustou a ořechy: „Způsob přípravy jsem neznal od babičky jako třeba svíčkovou,“ říká dvaadvacetiletý muž. „Mlíčí obalíme v mouce, opečeme na grilu do křupava a dopečeme v troubě. Tradičně se mlíčí dává do polévky.“ V Třeboni zpracovávají, jak jinak, pouze ryby z okolních rybníků.
Kaprovi sluší i cizokrajné kombinace. S boomem vietnamské kuchyně přišla i kapří polévka bún cá, u nás donedávna neznámá. S citronovou trávou, tamarindovou omáčkou a čili se v pokrmu pojí exotická asijská kuchyně se zemitou rybou. V brněnském bistru Bún Cá Hai Phong lze autentickou polévku, která dala podniku jméno, ochutnat. Jednoduchou přípravu ale zvládnete i doma.


description: Bílý dům v pondělí kritizoval nárůst počtu politicky motivovaných falešných zpráv. V neděli taková mylná informace o obchodu s dětmi donutila muže ze Severní Karolíny ke střelbě ve washingtonské pizzerii. Zmíněná restaurace čelí nařčením, že je střediskem sexuálního zneužívání dětí.

title: Případ Pizzagate: konspirační teorie o zneuživání dětí skončila střelbou

maintext:
Neexistuje žádná oběť, vyšetřování ani fyzické důkazy. Přesto jsou tisíce lidí přesvědčeny, že washingtonská pizzerie je zapletena do obchodu s dětmi pro pedofilní kruh lidí, a to i v rámci nejvyšších řad americké politiky, včetně neúspěšné kandidátky na amerického prezidenta, Hillary Clintonové.
Sociální sítí Twitter totiž minulý měsíc proletěly miliony zpráv s hashtagem #PizzaGate. Její podstatou je, že Clintonová s šéfem jejího volebního štábu Johnem Podestou skrze pizzerii řídili sexuální zneužívání dětí. Případ falešné zprávy sdílel i syn Michaela Flynna, poradce pro otázky národní bezpečnosti budoucího prezidenta DonaldaTrumpa.
Osmadvacetiletý Edgar Maddison Welch se proto v neděli vyzbrojil pistolí, brokovnicí a poloautomatickou puškou AR-15, která je civilní verzí útočné pušky M16, a vydal se do restaurace, aby se osobně přesvědčil, zda se zde dějí nepravosti vůči dětem. Během incidentu vystřelil. Policie ho však brzy zadržela, takže vypjatá situace skončila bez krveprolití.
James Alefantis vlastník pizzerie Comet Ping Pong, je podporovatel amerických demokratů a vybíral peníze na kampaně Baracka Obamy i Hillary Clintonové.
Davy protestantů brzy poté stály před Alefantisovou restaurací. Sám majitel je pozval, aby jim dezinformace vyvrátil. „Tito lidé naprosto ignorují základní fakta,“ postěžoval si Alefantis pro zpravodajskou stanici BBC. Uvedl také příklad, spiknutí se mělo odehrát ve sklepě restaurace. „Ale vždyť my ani žádný sklep nemáme,“ protestoval proti nařčení Alefantis. „Někdy je fotka dítěte v košíku zkrátka a dobře jenom fotkou dítěte v košíku, nikoli důkaz existence kruhu lidí, kteří obchodují s dětmi,“ dodal.
Konspirační teorie se dostala na veřejnost ze serveru Reddit. Tam se objevil dlouhý dokument „důkazů“ ohledně pizzagate jenom pár dní před prezidentskými volbami v USA. Objevila se i v populární sekci příznivců Donalda Trumpa od „extremistické nacionalistické skupiny lidí bílé barvy pleti“, napsala BBC.
Uživatelé 4chan, kanálu známém pro extrémní obsahy a dezinformaci, začali následně spekulovat a „lovit“ na Alefantisově Instagramovém účtu obrázky zřejmě zneužitých dětí. Vznikl také okruh údajných pedofilů, ve kterém mají účast i přední polici a političtí dárci.
Alefantis, spolu se svými zaměstnanci z restaurace Comet Ping Pong, začal dostávat výhružné zprávy. Později se rozhodl i zamknout svůj účet na sociální síti Instagram. V určité době zaměstnanci Comet Ping Pong spočítali, že každou minutu se objeví dokonce až pět nových twitterových příspěvků obsahující #PizzaGate.
I won't stop tweeting about #PizzaGate until I know for a fact that there aren't children in danger being covered up by the US government


description: Stejně jako v předchozích letech i letos se redakce serveru Lidovky.cz snažila čtenářům poskytnout obsah, který bude něčím výjimečný. Sledovali jsme kauzy, věnovali se datové žurnalistice a vytvářeli interaktivní vizuály. Vybrali jsme deset unikátních projektů a událostí, kterým jsme se v roce 2016 věnovali nebo o nich informovali jako první.

title: Zvlčilý Ovčáček, život v bublinách a muž proti státu. Deset událostí LN roku 2016


description: Nicole Garcia má za sebou dlouhou kariéru herečky, točila s důležitými režiséry od Alaina Resnaise až po Clauda Lelouche, hrála hlavní role po boku slavných kolegů. V devadesátých letech se začala prosazovat jako režisérka a její snímky se pravidelně objevují v nominacích na francouzskou filmovou cenu César. Na nedávno skončený festival francouzského filmu přivezla svůj snímek Kameny bolesti s Marion Cotillardovou v hlavní roli.

title: Režisér musí herce především milovat, říká francouzská režisérka Nicole Garcia

maintext:
LN: Kameny bolesti jsou adaptací románu italské spisovatelky Mileny Agusové. Proč jste si vybrala tento román? To bylo nějak cílené?
Ale vůbec ne, úplně náhodou jsem na knížku narazila v knihkupectví na letišti, čekala jsem na spoj do Marseille a potřebovala jsem se zabavit. Ta knížka mě vtáhla natolik, že jsem ještě před odletem volala svému příteli produkčnímu, aby mi poradil, jak získat autorská práva na filmové zpracování. Velmi mě zaujala hlavní hrdinka Gabriela, je to nesmírně silná postava. Kvůli své odlišnosti je ale svým okolím považována za blázna. Výjimečná je i svou citovostí a takové ženy mě fascinují. Ona chce to, co její okolí odmítá, a tím je výlučná. Nikdo ji nechápe, a proto ji rodina potřebuje někam uklidit. Takže ji provdají za muže, kterého nemiluje, to je pro ně řešení. Adaptace románu nebyla úplně jednoduchá, ale já jsem se držela svého základního pocitu z knihy a ten byl, že láska je v životě naprosto zásadní věc a bez ní nic nemá smysl.
Riskantní účinky četby. Gabrielle (Marion Cotillard) prožívá muka neopětované touhy. Marion Cotillard ve filmu Kameny bolesti
LN: Román se odehrává na Sardinii a tato země je svým způsobem také jeho tématem. Vy jste děj přesadila do Francie, do regionu Haute Provence. Co vás k tomu vedlo?
Nechtěla jsem točit italský film, ale francouzský a také obsazení je francouzské. Drsnost Sardinie a Haute Provence jsou podobné, takže ten posun není až tak velký. Vyhovovala mi i padesátá léta minulého století, poválečná doba, kdy se také rozpadaly koloniální říše, a důsledky toho Francie samozřejmě pociťovala. Milenec Gabriely přichází jako voják z bojů v Indočíně, zatímco manžel je Španěl, který naopak prchá před následky občanské války, před Frankovou diktaturou a chce si vybudovat novou existenci ve Francii. A pak, moje adaptace je dost volná, mně šlo o to, vyprávět o sedmnácti letech v životě ženy, o tom, čím prochází jako mladá dívka i jako zralá žena. Ale ani autorka, když film viděla, neměla pocit, že bych nějak překroutila nebo zradila její téma.
LN: Psala jste scénář s představou, že Gabrielu bude hrát Marion Cotillardová?Marion mě napadla okamžitě, jakmile jsem knížku začala číst. Myslím, že odpovědí na otázku, proč právě ona, je její výkon ve filmu. Je tak citlivá, autentická, smyslná. Jí vždy uvěříme, když říká buď mi dáte šanci, abych žila podle svého, nebo mě nechte umřít.
LN: Proslavila jste se jako herečka, ale od devadesátých let se věnujete i režii. Co vám tato profese dala?
Zkusit si režii byla výjimečná příležitost, za kterou jsem vděčná. Bylo pro mě příjemným zjištěním, že zvládnu vystoupit ze své profese a zaujmout odstup. A také jsem objevila, že dokážu vyprávět příběhy a vtisknout jim emoci. Režie mě nepřestává vzrušovat a bavit.
LN: Zároveň ale zůstáváte herečka. V čem vám vaše původní profese pomáhá ve vztahu k hercům, co je pro vás důležité?
Musíte herce milovat. Bez toho to není možné. Milovat je, vciťovat se do nich, pozorovat je. Strašně ráda se na své kolegy dívám a užívám si jejich kreativitu. A oni také musí vědět, že k nim máte vztah, protože vám pak důvěřují a vydají ze sebe to nejlepší. Prostě zase jde o lásku a přátelství.
LN: Pracovala jste s významnými režiséry, například s Claudem Lelouchem, Bertrandem Tavernierem či Alainem Resnaisem. Byli pro vás inspirací, když jste pak začala točit?
Ne, takhle jsem to vůbec nevnímala, práce s těmito režiséry byla pro mě vzrušující, obohacovala mě, ale byla jsem herečka a tak jsem se také vnímala. Nepokukovala jsem po tom, jak oni to dělají, abych to pak sama zkusila. Ale je pravda, že určitým zdrojem inspirace pro mě byl film Alaina Resnaise Můj strýček z Ameriky – nebo spíš jsem si uvědomila, že bych se chtěla vyjádřit i jinak než jako herečka.
LN: Byla jste šestkrát nominována na Césara za herecký výkon a získala jste ho za vedlejší roli ve filmu Sukničkář, kde jste měla za partnera Jeana Rocheforta, s kterým jste později žila. Seznámili jste se při natáčení?
My jsme se trochu znali už předtím, setkali jsme se párkrát jako kolegové v divadle, ale jiskra přeskočila až při natáčení. Nebyli jsme manželé, ale žili jsme spolu sedm let a máme syna Pierra, který je také herec a například před třemi lety hrál v mém filmu Krásná neděle.
LN: Narodila jste se v alžírském Oranu, ale po vyhlášení nezávislosti Alžíru počátkem šedesátých let jste se musela s rodiči vrátit do Francie. Bylo to pro vás složité?
V Alžíru jsem žila do svých patnácti let, to nejde zapomenout, celý život v sobě nosím kus severní Afriky, její kouzlo, intenzivní světlo a zvláštní smyslnost. Ale netrpěla jsem, spíš jsem to neštěstí vyhnanců zdědila po rodičích, zvlášť můj otec nucený odchod prožíval silně a nikdy se s ním nevyrovnal. Ale pro mě to nebylo tak těžké, netrápila jsem se tím, že musím jít jinam. Tehdy jsem dospívala a měla úplně jiné starosti. Především jsem si moc přála být herečkou a tomu jsem také všechno podřizovala.
LN: První hlavní roli jste dostala ve filmu Otázka z roku 1977, který byl svého času velmi skandální, dokonce byl stažen z distribuce. A to proto, že líčil mučení Alžířanů ve francouzských věznicích. Jak jste tuhle problematiku jako Francouzka vnímala?
Moji rodiče byli šokováni, že jsem v tom filmu hrála, skutečně dost nemilosrdně ukazoval francouzskou koloniální politiku. Snažila jsem se jim vysvětlit, že je třeba některé věci pojmenovat a že mlžení nikam nevede. Na druhé straně chápu jejich postoj, oni skutečně přišli o svůj domov a nikdo z tehdejších francouzských politiků jim nepomohl, de Gaulle byl velmi nekompromisní. Milion lidí se musel vrátit do Francie a bylo to pro ně velmi tvrdé a především rychlé. Můj vztah k Alžíru samozřejmě trvá a nedávno jsem se do Oranu vrátila, točila jsem tam film Un balcon sur mer, jehož hrdina prožíval dětství v dobách bojů o nezávislost Alžíru a nyní se tam vrací pátrat po ženě, kterou miloval.
LN: Dědictvím kolonialismu je vlastně i to, co dnes hýbá Evropou – strach z terorismu, z běženců. A Francie je ve středu těchto konfliktů a prožila strašné teroristické útoky, při nichž zahynula spousta lidí. Jak se pocitu ohrožení dá čelit, máte třeba strach, když jdete po ulici?
Ano, bojím se jako každý. V podstatě se nedá dělat nic, nemůžete zabránit tomu, abyste byla ve špatnou dobu na špatném místě. A v lidské povaze je, že se dokáže otřepat a jít dál, takže divadla, kina, obchody jsou zase plné. Jsou sice dobře střežené, ale pokud se někdo rozhodne být kamikaze, nemáte šanci. I když policie dělá všechno, aby nás ochránila, rozkrývá teroristické sítě a sleduje vše, co je podezřelé.


description: Bývalý vojenský pilot a astronaut Buzz Aldrin byl ve čtvrtek evakuován z Jižního pólu, který jako turista navštívil. Druhý muž, který vstoupil na povrch Měsíce, byl ve věku 86 let transportován poté, co se mu zhoršil zdravotní stav. Z americké výzkumné stanice McMurdo by měl být přepraven na Nový Zéland, informovala agentura Reuters.

title: Druhý muž na měsíci Buzz Aldrin byl evakuován z jižního pólu, v 86 letech

maintext:
Buzz Aldrin byl na náklady NSF (National Science Foundation) přepraven nákladním letadlem LC-130. Jeho zdravotní problémy nebyly blíže specifikovány, ale převážen byl ve stabilizovaném stavu na doporučení lékaře. Co nejdříve by měl být přepraven na Nový Zéland.
We're ready to go to Antarctica! May be our last opportunity to tweet for a few days! We're go for departure to the launchpad! pic.twitter.com/vFvsu6OQhb