authors: Vystudoval Informatiku Na Mff Uk. Pracuje Jako Programátor

authors: Aktuálně Pomáhá S Vývojem Aplikace Sleep As Android Ve Vývojářském Studiu Urbandroid . Zabývá Se Také Algoritmickým Obchodováním

authors: V Němž Je Aktivní Jako Vývojář Algoritmů I Jako Obchodník.

title: Žijte dost dlouho na to, abyste žili navěky

maintext:
V tištěné verzi Vesmíru jsme se mohli dočíst o nesmrtelnosti jednotlivých buněk nebo jednoduchých organismů. Pro nás je ale, čistě prakticky, zajímavější otázka, jak je to s možností nesmrtelnosti člověka. Nikoli prodloužení života o 20, 50 nebo 100 let, ale skutečné nesmrtelnosti v tom nejpřízemnějším, materialistickém slova smyslu – prodloužení života o mnoho řádů, potenciálně napořád.
Titulek článku jsem si vypůjčil od amerického vynálezce a futurologa Raymonda Kurzweila, který se těmito otázkami zabývá do mnohem větší hloubky a šířky. Zájemce odkazuji na některou z jeho knih, nebo jeho webové stránky, kde odkazuje na spoustu populárních i vědeckých článků souvisejících s tímto tématem.
Kurzweil, duší vynálezce a hacker, pojal smrt jako technický problém, na který prostředky technologie a vědy hledá praktická řešení. V lékárně na rohu si takový prostředek (zatím) nekoupíme, ale když se nad tématem volně a bez předsudků zamyslíme, ukazuje se, že to nemusí být úplná utopie, a docela dobře si můžeme představit, že někteří čtenáři tohoto článku smrt nakonec přelstí.
Zároveň chci požádat o jistou shovívavost – následující text je volnou úvahou o možném vývoji určitých technologických trendů ve vzdálenější budoucnosti. Skutečná budoucnost se mu může (v nejlepším případě) podobat zhruba tolik, jako se Apollo 11 podobalo obřímu dělovému projektilu, ve kterém cestovali na Měsíc hrdinové Verneova románu:
Co nám říkají statistiky
Při pohledu do tabulek pojišťoven nebo on-line kalkulaček očekávané délky života to s nesmrtelností moc nadějně nevypadá. Dnešním dospělým obyvatelům vyspělého světa vychází očekávaná doba dožití někde mezi 75 a 90 lety. K tomu každý z nás může nějaké roky přidat (nebo ubrat) životosprávou, ale do nesmrtelnosti pořád chybí … spousta let. Studie nedávno publikovaná v časopise Nature naznačuje, že kolem 115. roku života tělo narazí na přirozenou biologickou hranici, a je nepravděpodobné, že ji někdy překonáme. (Její přijetí odbornou veřejností však není jednoznačné.)
Tyto údaje ovšem vycházejí ze statistik – kolika let se v dané zemi dožívají lidé dnes a v nedávné minulosti, případně s lineárním započtením dnes měřitelných trendů. Takže se vlastně jedná o přesnou projekci „pro případ, že všechno zůstane, jako je dnes“. Ale pohled do historie naopak říká, že nakonec nikdy nic nezůstalo tak, jak to bylo. Takže je otázkou, co pro nás z takové statistiky opravdu plyne. Když ze struktury dnešní populace vyplývá, že se dožijeme osmdesátky, jaká je šance, že svět za třicet nebo padesát let bude natolik podobný tomu dnešnímu, že v něm tento výsledek bude pořád platit?
Takové projekce nezahrnují nepředvídatelné globální katastrofy, které mohou očekávaný věk rázem zkrátit na polovinu (nebo na nulu), ani například převratný objev kamene mudrců a elixíru života, který by ho naopak rázem prodloužil až k nekonečnu. Seriozní projekce takové scénáře z principu ani zahrnovat nemůže, protože u „nepředvídatelné, přelomové“ události nemůžeme odhadnout ani její pravděpodobnost, ani její dopad.
Takže máme přesné projekce (včetně směrodatné odchylky spočítané s přesností na několik desetinných míst), ale pro odhad vzdálenější budoucnosti je nemůžeme brát příliš vážně. Naopak, je užitečné a zábavné zamýšlet se nad tím, jak by se světem pohnuly ony nepředvídatelné události –tedy ty z nich, které si umíme aspoň trochu představit a můžeme o nich spekulovat v rámci dnešních znalostí přírody. Pojďme se podívat na několik z nich, které by mohly lidem umožnit žít navěky.
Zákon zrychlujících se obrátek
V roce 1965 formuloval Gordon Moore pozorování, že počet tranzistorů na čipu se při zachování stejné ceny zhruba každých 18 měsíců zdvojnásobí. Volně řečeno, zdvojnásobí se výpočetní výkon a kapacita paměti počítače za stejnou cenu. To vede k těžko představitelnému, ale přesto reálnému exponenciálnímu růstu – za tři roky se výkon zečtyřnásobí, za 30 let se zvýší milionkrát, za 60 let 1 000 000 000 000krát. Intuice napovídá, že se tato exponenciální míra rozvoje technologií časem vyčerpá. Zatím se tak ale neděje, Moorův zákon i po padesáti letech v praxi funguje a ještě nějakou dobu fungovat bude. U křemíkových čipů dnešního typu možná narazíme na fyzikální hranice za několik let, ale mezitím se pracuje na vývoji technologií založených na jiných principech (například 3D čipy, memristory, grafenové tranzistory, kvantové počítače), které mohou exponenciální tempo miniaturizace a růstu výkonu udržet ještě dlouhou dobu.
Podobný exponenciální růst můžeme pozorovat v řadě dalších oborů vědy a technologií, například v sekvenování lidského genomu, mapování činnosti mozku, počtu zařízení připojených k Internetu, miniaturizaci mechanických zařízení nebo počtu patentů a vědeckých publikací.
Souběh těchto trendů pak může už v nejbližších dekádách přinést do našeho života změny takového rozsahu, jaký nemá ve známé historii obdoby. Za několik desítek let se svět může proměnit víc než za několik předchozích století nebo tisíciletí.
Všichni jsme kyborgové…
Kyborg, klasická postava sci-fi literatury, je bytost sestávající z kombinace biologických a umělých (elektro)mechanických součástí.
Můžeme za kyborga označit člověka s piercingem v obočí, nebo se zaplombovanou sedmičkou vpravo nahoře? Při extrémním výkladu tohoto termínu snad ano. Člověk s kloubní endoprotézou nebo kardiostimulátorem už tuto definici splňuje docela dobře. Dnes už existují i experimentální protézy celých končetin, které se napojí na původní nervy a člověk je schopen jimi pohybovat a cítit. Podobně se už experimentuje s „opravou“ poškozeného zraku pomocí elektronických implantátů, nebo s implantovanou umělou ledvinou.
Časem se můžeme dočkat mikroskopických robotů průběžně provádějících opravy uvnitř těla, dokonce uvnitř buněk, nebo náhrady krve efektivnějším umělým médiem pro transport látek. Podobné výzkumy probíhají v mnoha různých směrech a je jen otázkou času, než se aspoň některé z těchto technik dostanou do běžné praxe. Postupně se transformujeme v kyborgy přesahující nejbujnější fantazie klasických autorů sci-fi.
„Za dvacet let se možná budou na ulicích potkávat konzervativní občané z masa a kostí se svými progresivnějšími přáteli a příbuznými, sestávajícími převážně z plastu a křemíku.“
Slovo kyborg může znít kontroverzně, poté, co jím byla v populární kultuře označována různá monstra, ale přidržme se doslovného, výše definovaného významu. Ne každý kyborg je člověkem, ale každý člověk může být kyborgem. Když člověk dostane endoprotézu nebo umělou rohovku, nijak to nezmenší jeho lidství, důstojnost, charakter, prožívání vědomí a Já, nebo jeho nedoplatek na finančním úřadě. Dále můžeme postupovat matematickou indukcí – nahrazovat jednu část za druhou a kyborg pořád zůstane člověkem.
Výše zmíněné zákroky nemusí sloužit jen k léčení nemocí nebo úrazů. Jistě se najde mnoho techno-nadšenců, kteří si rádi nechají posílit svaly, zostřit smysly nebo vylepšit vzhled pomocí umělých implantátů, a časem se tento výstřelek může masově rozšířit. Za první velkou vlnu tohoto druhu by se daly považovat silikonové prsní implantáty a další výše zmíněné technologie budou následovat. Za dvacet let se možná budou na ulicích potkávat konzervativní občané z masa a kostí se svými progresivnějšími přáteli a příbuznými, sestávajícími převážně z plastu a křemíku, s oční sítnicí připojenou k Internetu. Až čas a život ukážou, jak daleko je možné a praktické v této transformaci jít, jaké nové výzvy to přinese a jak to promění celou společnost.
Výše nastíněný proces pak můžeme domyslet až do posledních důsledků.
… mysl zkopírujeme do počítače…
Dříve se mělo za to, že mysl, paměť a osobnost sídlí v játrech, žaludku, srdci nebo tělních tekutinách. Dnes se vědecká komunita kloní spíše k názoru, že tyto jevy nějak vznikají výměnou signálů mezi stovkou miliard nervových buněk v mozku. Celému mechanismu, jak z bilionů jednotlivých spojení a signálů vznikají abstraktní koncepty, emoce nebo vědomí, zatím nerozumíme, ale i v této oblasti se uplatňuje zákon zrychlujících se obrátek (orig. The Law of Accelerating Returns, někdy je překládán jako „zákon zrychlujících se změn“).
Ohromnou rychlostí se rozvíjejí technologie umožňující monitorování činnosti mozku do čím dál větších detailů a s tím rychle rostou naše vědomosti o mnoha jeho dílčích funkcích. Ostatně, pro náš poslední krok ani plné porozumění celému fenoménu mysli nebude potřeba, můžeme si pomoci malým trikem.
Stačí vzít takový mozek, kousek po kousku ho změřit a zmapovat, co je s čím jak propojeno, a pak tutéž strukturu přenést na jiné médium (například ho emulovat programem v počítači). Přijmeme-li počáteční předpoklad, že duševní funkce jsou výsledkem interakce mozkových buněk, bude do onoho počítače přenesena celá živá osobnost onoho člověka, s celým jeho charakterem a vzpomínkami a pocity. Záměrně nechávám stranou technické detaily, jestli budeme emulovat všechny neurony a synapse, nebo to budou jiné jednotky, jak promítneme roli hormonů a jiných „globálních“ faktorů atd. To jsou dílčí úkoly pro budoucí inženýry. V této úvaze nám stačí přijmout obecný předpoklad, že z interakce mnoha elementárních „součástek“ nějak vznikají ony vyšší funkce.
Tím jsme učinili poslední (mentální) krok v nahrazování jednotlivých kousků živé tkáně umělými komponentami. Díky postupnému procesu (od zubů, přes ledviny až po mozek) byla zachována kontinuita individua a výsledek je plnohodnotným pokračováním života původního těla a duše z masa a kostí. Už to není kyborg, protože nemá žádnou biologickou součást (zbylo jen “kyb-”, “-org” zmizelo), ale stále je to tentýž jedinec (i s tím nedoplatkem na finančním úřadě), jen překročil biologickou povahu (a omezení) svého těla a mysli.
Tento stav s sebou nese spoustu výhod. Porouchané elektromechanické prvky se dají snadno nahradit a takový organismus bude prakticky nesmrtelný. Mysl emulovaná v počítači se dá zkopírovat na záložní médium a v případě úrazu z něj potom obnovit. Jednotlivé údy a čidla se dají snadno nahradit novými, výkonnějšími. Takový jedinec může dostat nové smysly, dále rozšiřující jeho možnosti, například se přímo z hlavy „myšlenkami“ brouzdat internetem, rádiem komunikovat se svými blízkými, přidat si k mozku nový modul, který mu rozšíří paměť a schopnost abstrakce.
„Už to není kyborg, protože nemá žádnou biologickou součást, ale stále je to tentýž jedinec (i s tím nedoplatkem na finančním úřadě), jen překročil biologickou povahu (a omezení) svého těla a mysli.“
Tento scénář se může zdát příliš fantastický, ale díky zákonu zrychlujících se obrátek může nastat překvapivě brzy. Jde jen o to, abychom měli dostatečně výkonné a malé počítače, aby se do nich celý mozek prakticky „vešel“, a dostatečně přesné technologie pro detailní iniciální přečtení mozku. A k tomu se blížíme s větrem zákona zrychlujících se obrátek v zádech. Kurzweil na základě projekce růstu obou odvětví a odhadu výpočetního výkonu mozku došel ke konkrétnímu odhadu, kdy by se něco takového mohlo podařit: kolem roku 2040.
Takové „proroctví“ má (na rozdíl například od vizí Nostradama) smysl, protože se vyjadřuje k době, které se většina z nás snad dožije, a udává konkrétní ověřitelnou předpověď, takže budeme moci sami posoudit, jak moc se trefil, a případně ho vzít za slovo.
… a skončíme v Matrixu
Noví elektromechaničtí lidé ale také brzy narazí na praktické limity. Pokud zcela neupustí od rozmnožování (i oni můžou zakládat rodiny, nicméně detaily a alternativy tohoto procesu by vydaly na samostatný článek), planeta by se brzy přeplnila zástupy nesmrtelných kyborgů. Dalo by se to řešit expanzí do kosmu, ale přeprava takového metrákového těla (se všemi zdroji pro jeho živobytí) v mezihvězdném měřítku je a patrně vždycky bude nesmírně náročná.
Na druhou stranu, k čemu taková bytost potřebuje staromódní mechanické tělo lidských rozměrů? Když je mysl osvobozena od biologické tkáně a funguje v elektronických obvodech počítače, může se vzdát fyzického těla úplně. Celá společnost se může přesunout do paměti superpočítače a žít ve virtuálním prostředí.
Dovolil bych si tento model nazvat Matrix, na počest jistého kultovního filmu pro pamětníky. Tam to sice fungovalo technicky trochu jinak, ale film srozumitelně a přesvědčivě demonstroval myšlenku umělého světa v paměti počítače, který může být nerozlišitelný od naší každodenní zkušenosti.
Impulsy, které do elektronické mysli přicházely z čidel a údů fyzického těla, teď budou přicházet ze světa simulovaného v počítači a subjektivně budou naprosto autentické. A nemusí jen kopírovat původní pozemské prostředí – naopak, můžeme vytvářet nové světy, které by „tam venku“ nebyly ani fyzikálně možné. Staromilci pak mohou svoji mysl občas nahrát zpět do fyzického těla a vydat se na procházku po skutečné planetě, podobně jako se dnes dobrodruhové vydávají s celtou do brdských lesů zakusit „opravdový život“.
K tomu dle Kurzweilových vizí může dojít někdy ve druhé polovině tohoto století. Technika už bude natolik výkonná, levná, a spolehlivá, že může být jednoduše praktičtější přesunout se do virtuálního světa, než řešit neustálé každodenní starosti s přelidněním, dopravou, výrobou potravin a likvidací odpadu. To samozřejmě nevylučuje, aby část staromilců zůstala žít „venku, postaru“, podobně jako dnes poslední kmeny „divochů“ na ostrovech a v pralesích odolávají naší civilizaci.
V Matrixu tak může pokračovat ve svém bytí celá civilizace sestávající z bilionů lidí, kteří budou dál žít, tvořit, navazovat vztahy, množit se a kultivovat prostředí uvnitř i vně Matrixu. Díky pokračující miniaturizaci počítačů bude taková bytost mentálně a subjektivně ekvivalentní dnešnímu člověku, sestávat z poměrného mikroskopického kousku počítače a vystačí si s trochou elektrické energie, takže Země takových lidí uživí o mnoho řádů víc než lidí dnešních.
„Staromilci pak mohou svoji mysl občas nahrát zpět do fyzického těla a vydat se na procházku po skutečné planetě, podobně jako se dnes dobrodruhové vydávají s celtou do brdských lesů zakusit ‚opravdový život‘.“
A přirozeně bude technicky mnohem snazší i expanze lidstva mimo Zemi a sluneční soustavu – jednoduše se postaví další počítač – Matrix, k němu se připojí solární panely, nalodí se do něj (nebo spíš „uploadne“) několik miliard virtuálních astronautů a může se letět. V mezihvězdném prostoru, kde nebude dostatek světelné energie pro panely, bude možno elektronický život „suspendovat“ třeba na tisíce let a omezit tak spotřebu energie na minimum. Ve výběru planety pro kolonizaci pak taková společnost může být oproti dnešním lidem velmi nenáročná – nepotřebuje ani kyslík a vodu, ani gravitaci blízkou pozemské, ani tak úzké rozmezí klimatických podmínek. Po příletu na novou planetu může kolonie s pomocí mechanických periferií začít těžit materiály a planetu postupně zabydlet (tzn. postavit nový, větší Matrix). Tím se postupně čím dál větší podíl mrtvého vesmírného kamení, plazmatu a prachu bude transformovat na jemně strukturovanou hmotu, hostící lidskou inteligenci.
To je samozřejmě jen jeden hypotetický scénář, který jsem sestavil tak, aby odpovídal tématu článku o lidské nesmrtelnosti. Prezentuje optimistickou vizi Matrixu jako „Křemíkového nebe“ (případně „Kvantového nebe“, podle toho, jaká architektura počítačů bude tou dobou v módě). Existuje nespočet dalších možných scénářů, zahrnujících například umělou inteligenci ne-lidského typu, války s touto inteligencí, vyhlazení nebo zotročení lidstva, „Křemíkové peklo“. Tyto spekulace můžeme rozvíjet do do nekonečné šířky, ale v článku konečné délky je nutno je v nějakém bodě utnout, a v tomto článku ten bod nastává právě tady.
Meze nesmrtelnosti
Nesmrtelnost jednotlivce není možná technicky
I když virtuální bytost v Matrixu (nebo opravitelný kyborg) může žít potenciálně navěky, v každém jednotlivém reálném případě bude jejich život konečný, jak plyne z triviální aplikace teorie pravděpodobnosti. Zánik (virtuální smrt) nastane například, když se nějakou nehodou (třeba nárazem meteoritu) nebo poruchou zničí celé zařízení. Pravděpodobnost takové události můžeme technickými prostředky snižovat (třeba zálohováním), ale nikdy ne úplně vyloučit. A pokud bude k dispozici potenciálně nekonečný čas, k takové nehodě dříve nebo později dojde. Takže nakonec nikdo opravdu nesmrtelný nebude a vracíme se k „pouhému“ prodloužení očekávané délky života. Můžeme se zde ale pohybovat o mnoho řádů výš, než naznačují dnešní odhady v úvodu článku.
Nesmrtelnost pravděpodobně není možná fyzikálně
I při souhře extrémně spolehlivého stroje a extrémního štěstí pak časem vstoupí do hry fyzika – tepelná smrt vesmíru. Z dnešních modelů plyne, že ve velmi vzdálené budoucnosti přestanou existovat hvězdy, planety, veškerá hmota a využitelné zdroje energie, a tím pádem i stroje a programy provozující Matrix. Existují i spekulace, že vzdálená budoucnost kosmu může vypadat jinak, ale ty přesahují rámec tohoto článku.
Nesmrtelnost člověka zřejmě není možná psychicky
Podle průzkumu provedeného v USA by si dnes většina lidí nepřála zpomalení stárnutí pomocí nových technologií a téměř nikdo z dotázaných by nechtěl žít déle než 100 let. Za ideální délku života označuje většina lidí 85-90 let. Odpovědi se příliš neliší v závislosti na náboženském přesvědčení nebo věku.
Preference většiny lidí tedy přesně odpovídají současným „oficiálním“ vyhlídkám z úvodu článku. Můžeme namítnout, že se jedná o dočasný kulturní fenomén, věc zvyku: naše vnímání sebe a světa i celá společnost jsou postaveny na předpokladu života dnešní délky a výrazně delší život je natolik cizí a vymykající se vší zkušenosti i představám, že jej většina lidí intuitivně odmítne. Časem si na delší život postupně zvykneme a naučíme se ho žít, prožít a naplnit. Nikdo už pak nebude chtít žít pouhých 100 nebo 500 let.
A nebo si možná nezvykneme. Celou dobu jsem o elektronických bytostech v Matrixu hovořil jako o lidech, což předpokládá, že si zachovají určitou lidskou strukturu osobnosti, která se vytvořila evolucí v podmínkách krátkého života, během kterého osobnost prodělává určitý vývoj, těsně propojený i s dospíváním a stárnutím těla. Neumíme říct, co se s ní stane, když bude žít mnohonásobně déle v nestárnoucím virtuálním těle.
Další charakteristikou člověka je omezená kapacita mozku, kam ukládá vzpomínky a asociace. Co se stane, když bude neustále donekonečna vystaven novým informacím, podnětům a vztahům? Bude postupně ty staré zapomínat, takže po nějaké době se postupně promění v někoho úplně jiného? Nebo zůstane zachována nějaká základní individuální struktura konceptů, vybudovaná v mládí, jen se postupně bude propojovat čím dál hustější sítí asociací, až bude mentálně propojeno všechno se vším a mysl bude konvergovat ke konečnému stavu beztvaré houby? (Tento stav můžeme poeticky nazvat tepelnou smrtí mysli, jako paralelu k tepelné smrti vesmíru.) Nevíme, ale vidíme, že s nesmrtelností lidské mysli můžeme narazit na zásadní problémy dané její samotnou podstatou. Realističtějším modelem pak může být Matrix, kde se lidé rodí, žijí a umírají, jako je tomu dnes, a čas a praxe ukážou, jaká délka života člověku sedí nejlépe, když padnou fyzická omezení.
Na druhou stranu není důvod předpokládat, že život v Matrixu zůstane navěky jen virtuální kopií pozemského prostředí. Budou vznikat úplně nové formy života a inteligence, lépe adaptované na živobytí v paměti, procesorech a sběrnicích, případně i na dlouhověkost. Technologický proces nastíněný v tomto článku je lepší chápat jako cestu k expanzi a rozvoji života a inteligence obecně, spíše než cestu k nesmrtelnosti lidstva nebo jednotlivých lidí.


authors: Působí Na Katedře Sociální Geografie A Regionálního Rozvoje Přírodovědecké Fakulty Univerzity Karlovy. Zabývá Se Politickou Geografií

authors: Geopolitických Aktivit A Geopolitické Diferenciace Světa

authors: Vývojem A Proměnami Válek A Ozbrojených Konfliktů Ve Světě. K Jeho Dalším Odborným Zájmům Patří Regionální Geografie Se Zvláštním Zřetelem Na Geografii Trhu Práce A Nezaměstnanosti

authors: Sociálně Ekonomická A Regionální Geografie Asie A Geografie Sportu.

title: Hranice - proměnlivý koncept bezpečnosti

maintext:
I když se význam geografických hranic v průběhu dějin měnil, stále představují významný fenomén, který lze zkoumat z řady pohledů. Ve sféře politické geografie či mezinárodních vztahů se jedná o hranice státní či hranice mezi regiony, jež se liší primárně politicko-mocensky (suverenitou), ale také kulturně, sociálně ekonomicky nebo ideologicky.
Francouzský geograf Jacques Ancel označoval hranice za politické izobary – zejména na nich je v symbolickém i faktickém smyslu vytvářen tlak na sousední státy. Současný politický geograf a specialista na problematiku hranic Michel Foucher zavedl neologismus horogenèse (z řeckého horos = obranný příkop kolem měst), jenž poukazuje na nespoutanost (často dramatického) procesu vzniku hranic.
Hlavní funkcí hranic bylo vždy vymezení svrchovanosti/suverenity a s ní související obrana. Přesto se hranice v minulosti a dnes významně liší. Ve starověku, kdy osídlení bylo řídké, dominantně venkovské, prakticky neexistovaly. Až s rozvojem prvních civilizací a vznikem měst se formovalo i jejich „obslužné“ zázemí, ale hraniční/obranné prvky – hradby obepínaly jen vlastní města. První opevněná města vznikala v údolí Indu, Mezopotámii (sumerský Uruk, Babylón aj.) a chetitské říši (Chatuttaš). Později je následovaly Mykény a Athény. Za první hraniční obrannou linii se považuje Médská zeď (7.–6. století př. n. l.) postavená mezi řekami Eufrat a Tigris, aby chránila zmenšující se Babylónii ze severu. Až do vzniku římské říše tehdejší proto-státní útvary oddělovaly spíše zóny přechodného vlivu; kontroly nad územím se dosahovalo v bitvách.
Nejproslulejší liniovou opevněnou hranici představuje Velká čínská zeď, jež měla chránit vlastní Čínu před nájezdy mongolských kmenů. První byla postavena za Prvního císaře (Čchin Š´-chuang 221–210 př. n. l.). Nejdelší systém vznikl za dynastie Chan (2. stol. př. n. l. až 220) a táhl se severněji. Ta současná pochází z období dynastie Ming (14.–17. století). Celková délka se odhaduje na 9 až 21 000 km. Stejný účel měla Velká zeď Gorgánu (200 km) chránící partskou a sassániovskou říši (Persii) od nebezpečných kočovníků Střední Asie.
První skutečně funkční hranice představují opevněné obranné linie římské říše – limes romanum a jeho součásti jako Hadriánův val, Trajánův val, Fossatum Africae aj. Ty však rozmetalo stěhování národů a výboje převážně germánských kmenů. Přesto území a hranice římských provincií daly základ budoucím státům, např. Francii (Gallie). Nové státní útvary a první hranice současných států se začaly formovat ve středověku. Mezi nejtrvalejší evropské hranice patřily hranice uherského království (zal. 996), jež jako převážně přírodní vydržely až do 1. světové války.
Za první skutečnou hranici lze považovat hranici mezi Portugalskem a Španělskem potvrzenou smlouvou z Alcañices z r. 1297. Další hranice, jež se do značné míry shodují s těmi současnými, vznikly mezi Norskem a Švédskem, vymezily Dánsko nebo Bulharsko. Ve středověku se také vytvořily hranice českého království. Začalo se formovat Švýcarsko a v bojích se zrodilo Nizozemí. První oficiální hranice, jež rozdělila historické Katalánsko (oblast severně od Pyrenejí připadla Francii) byla vyhlášena v rámci Pyrenejského míru v r. 1659 a dotvořila již dlouho existující hranici de facto.
Éra skutečných hranic, stále přesnějšího vymezování území pod jednou správou, přichází až s centralizací států po Vestfálském míru a zejména s nástupem moderní doby – éry formování národních států v 19. století a je spojena se třemi procesy: unifikací vzdělávání v „národním“ jazyce, zaváděním branné povinnosti a s rozvojem dopravy.
I když proces vzniku nových států a vytváření nových hranic zdaleka neskončil, v poválečném období se rozvinul proces, jehož cílem je hranice mezi lidmi a národy odstraňovat. V rámci procesů integrace (EU, Schengenský prostor) i globalizace ztrácejí hranice některé funkce (obchodní bariéra) a vymezují stále menší portfolio suverenity. „Suverénní“ centrální vlády sice vydávají zákony a kontrolují výkon politické moci na území států, ale ve skutečnosti se stále více přizpůsobují společné legislativě a toky kapitálu již nekontrolují vůbec. Na druhou stranu v reakci na integraci sílí projevy národních a kulturních identit.
V průběhu času se proměňovalo i pojetí hranic. V minulosti převládaly hranice označované anglicky jako frontier (přechodná území či dokonce hranice existující jen v představách). S formováním a šířením států jako teritoriálních jednotek s příslušnou suverenitou sílila potřeba přesného vymezení hranice s patřičnými atributy – border. Hranice typu frontiers však nezmizely – ve vojensko-politickém smyslu představují nárazníková pásma, ale hlavně tvoří většinu hranic (pásem) nejen v přírodě, ale také v rámci sociálně ekonomické sféry. Pro přírodu i společnost je charakteristická prostorová kontinuita. Moderní hranice jsou umělým výtvorem lidí, resp. politiků.
Vymezování (delimitace) hranic bylo vždy předmětem sporů a jednání. Historie zná mnoho takových sporů, z nichž jen výjimečně byly některé vyřešeny ke spokojenosti obou či více stran. Mapa Evropy se překreslovala mnohokrát, zejména po válkách a v souvislosti s velkými geopolitickými změnami. Největší změny na mapě Evropy a do značné míry i světa přinesly obě světové války a konec studené války. Při „překreslování“ hranic a vytváření nových států často hráli důležitou roli geografové, zejména v rámci Versailleského systému, kdy významní odborníci (Halford Mackinder, Isaiah Bowman, Jovan Cvijič, ale také Viktor Dvorský) byli členy delegací a zpracovávali podklady pro smlouvy o poválečném uspořádání Evropy.
Existence hranic je spjata v první řadě s územím, jež vymezuje; primárně a v nejpřirozenějším smyslu oddělují území/regiony homogenní, a to jak v rámci přírody, tak společnosti (kultury či náboženství, národy a jazyky; města a venkov). V politicko-geografickém smyslu jsou hranice spojeny s mocí, vládou, jež příslušné území (politický region) kontroluje a spravuje. V uvedeném duchu byla vytvořena základní typologie hranic.
Základní typologie
Fyzické (přírodní) překážky – moře, pohoří, pouště, rozsáhlé lesy a velké řeky – vždy představovaly nejpřirozenější hranice mocenských útvarů. Bránily či omezovaly expanzi sousedních kmenů, národů a států. Řada států vznikla již ve středověku a některé hranice sledující přírodní bariéry přetrvaly do současnosti: např. většinu hranice Česka tvoří hory, Pyreneje jasně oddělují Francii a Španělsko, Alpy Francii a Itálii, Kavkaz Rusko a státy Zakavkazska, Himálaje Indii od Tibetu/Číny, Pamír a Tchien-šan země Střední Asie od Ujgurska/Číny, Andy Argentinu od Chile.
Často tvoří státní hranici, resp. její část vodní toky: Dunaj tvoří část hranic Maďarska, Slovenska, Srbska, Rumunska (řeky tvoří 60 % hranice země), Bulharska a Ukrajiny; Rýn odděluje Francii, Německo a Švýcarsko, Nisa a Odra Německo a Polsko, Dráva Chorvatsko a Maďarsko, Guadiana a Minho Portugalsko a Španělsko, řeka Evros/Marica Řecko a Turecko; Amur Rusko a Čínu (Mandžusko), Mekong Laos a Thajsko, Rio Grande Mexiko a USA, řeka sv. Vavřince a Niagara Kanadu a USA. V Africe největší hraniční toky představují Kongo, Zambezi, Limpopo a Oranje. V Jižní Americe Paraná, Paraguay, Uruguay a Orinoko.
Řeky často dělí správní celky uvnitř států: např. Mississippi tvoří hranici deseti států, podobně Jang´c a Žlutá řeka u řady čínských provincií.
Státem vymezeným jen přírodními bariérami je Surinam.
Někde tvoří státní hranice jezera: jezera Velké příkopové propadliny (Albertovo, Edwardovo, Kivu, Tanganyika, Malawi) a Velká jezera v Americe. Také hranice mezi Evropou a Asií je přírodní (pohoří a řeka Ural či Emba, Kumo-manyčská sníženina nebo Kavkaz) a nerespektuje rozložení kultur. Tak v Evropě žijí buddhističtí Kalmykové a část Kazachů, ale nepatří do ní křesťanští Arméni a Gruzínci.
Politické hranice jsou nejčastěji spojovány s hranicemi států. Patří k nim i hranice administrativní – nižších správních jednotek (obce a u nás obce s rozšířenou působností, okresy, kraje). Nestandardní vymezení správních oblastí stejně jako volebních obvodů téměř vždy dokumentuje účelovost. Za jakési „superhranice“ lze považovat ty, které mají výrazně větší než obvyklý význam: hranice vojensko-politických organizací: NATO, EU a Schengenský prostor.
Kulturní, tj. etnické a náboženské hranice jsou výsledkem často dlouhého historického vývoje a představují nejstabilnější hranice v historii lidských společenství a jako takové jsou nejčastějším zdrojem sporů ať přirozených, tak politicko-mocensky motivovaných, zejména při formování a vymezování nových států.
Hranice mezi Evropou a Asií je přírodní a nerespektuje rozložení kultur. Tak v Evropě žijí buddhističtí Kalmykové a část Kazachů, ale nepatří do ní křesťanští Arméni a Gruzínci.
Sociálně ekonomické hranice jsou nejrozmanitější, ale ty nejvýznamnější představují hranice mezi oblastmi bohatými a chudými. Známé je rozdělení světa na vyspělý, rozvíjející se a zaostalý svět nebo vyspělé jádro, semiperiferii a periferii, jejichž hranice jsou v čase stabilní, i když nikoli neměnné. Jiný typ představují hranice integračních uskupení, nejčastěji zóny volného obchodu, celní a ekonomické unie: EHS (předchůdce EU), ESVO, NAFTA, CEFTA, CARICOM/CSME, EAEU, MERCOSUR. Významné regionální rozdíly a hranice lze identifikovat v řadě zemí. Nejhlubší se vyskytují v zemích, které se (rychle) rozvíjejí, zejména v Latinské Americe a Africe, Číně, Indii nebo také v Rusku. Velké kontrasty a jasné hranice se vyskytují i v rámci velkých měst a představují značné problémy i v bohatých zemích. Rezidenční segregace a ghettoizace je běžná nejen v Jižní Africe a v USA (části měst jako Detroit, New Orleans, východní St. Louis, jižní Los Angeles, Camden nebo Flint), ale šíří se i v Evropě.
Funkční typologie
Funkční typologie odráží prvotní důvod, resp. účel vzniku hranice a státu. V tomto smyslu první či primární funkce hranic byla obranná, přičemž zejména v minulosti bylo nutné rozlišovat mezi hranicemi v pravém slova smyslu border (linie skutečné kontroly na základě obranných prvků či výběru daní) či frontier (pásmo, zóna dosahu/vlivu), často prezentované na základě vojenské expanze centrální moci/státu.
Nejvýznamnější funkce hranic jsou:
Obrana – příklady: limes romanum, Velká čínská zeď, švýcarská konfederace, z moderních dějin např. Maginotova a Siegfriedova linie. Později se obrannou linií stávají hranice mocensko-politického vlivu: Curzonova a Durandova linie, železná opona. V současnosti hlavní obranné hraniční linie (vybavené železnými/drátěnými bariérami) představují hranice mezi Severní a Jižní Koreou, Uzbekistánem a Afghánistánem, Indií a Pákistánem.
Oddělení kultur/národů – tyto hranice lze v kontextu moderní historie považovat pro vymezení (národního) státu za nejvíce žádoucí. Základem státu je národ/etnikum. Pokud jej spojují další kulturní atributy (jazyk, náboženství, zvyky), pak se jedná o ideální případ. Země, jež charakterizuje ostrá hranice etno-religiózní diskontinuity (Nigérie, Súdán, bývalá Jugoslávie, Srí Lanka) jsou často odsouzeny k dlouhotrvajícím konfliktům, jež může vyřešit jen vznik nových států. Většina národních států vznikla jako důsledek střetů a válek včetně etnického čištění. Vývoj některých států byl paradoxní – USA se rozvíjely na bází etnického čištění a zároveň jako multikulturní společenství.
Ekonomické hranice mohou být různého druhu, vznikají jak za účelem kumulace zdrojů – výběr daní a cel nebo exploatace přírodních zdrojů koloniální či teritoriální expanzí (Španělsko, Británie, Francie, resp. Rusko a USA aj.), tak na základě rozdílného ekonomického vývoje. Vedle již uvedeného dělení lze vymezovat regiony podle charakteru či využití půdy na urbánní a venkovské (zemědělské), těžební, průmyslové, nebo na atraktivní (migračně i turisticky), úpadkové a handicapované (s vysokou mírou nezaměstnanosti). Hranice takových oblastí jsou proměnlivé, lze je řízením (politikou) změnit – odstranit i zafixovat.
Ideologická hranice rozděluje principiálně rozdílné politické systémy. Nejvýznamnější představovala „železná opona“, která dělila státy Varšavské smlouvy od států NATO; jejím symbolem byla Berlínská zeď.
Administrativní hranice, které se později staly hranicemi států: první státy v Latinské Americe, svazové republiky bývalého Sovětského svazu a bývalé Jugoslávie; všechny hranice správních celků zemí, z nichž nejvýznamnější jsou hranice federativních států (USA, Austrálie, Brazílie, Indie, Mexiko, Malajsie aj.), spolkových zemí (Německo, Rakousko) a dalších regionů (Belgie, Kanada, Rusko, SAE, Švýcarsko aj.) s vysokou mírou autonomie.
Řada hranic představuje skutečné bariéry – vedle funkce obranné brání ilegálnímu pohybu. Obvykle má charakter drátěného, železného plotu (často pod proudem) či železobetonové zdi. Takové existují mezi USA a Mexikem, Izraelem a Západním břehem (a kolem osad na Západním břehu), Egyptem a pásmem Gazy, Indií a Bangladéšem, Saúdskou Arábií a Jemenem, Thajskem a Malajsií, Čínou a Hongkongem a Macaem, Uzbekistánem a Kyrgyzstánem, Botswanou a Zimbabwe. Nové vznikly kvůli uprchlicko-migrační krizi mezi Maďarskem a Srbskem, Makedonií a Řeckem, Bulharskem a Tureckem, kratší úseky staví i jiné země. V plánu je stavba takových bariér na hranicích Pobaltí a Ruska. Moře takovou bariérou není, přestože v něm zahyne nejvíce migrantů (viz tab.)
tabulka
Nejnebezpečnější hranice pro migranty: Vývoj počtu obětí podle regionů
(Stav k 18. 11. 2016)
Pro srovnání: za poslední čtyři roky zahynulo jen ve Středozemním moři více uprchlíků/migrantů než Američanů a jejich spojenců ve válkách v Iráku, Afghánistánu a při teroristickém útoku 11. září 2001.
Genetická typologie
Hranice lze také hodnotit a rozlišovat podle jejich geneze:
Pionýrské – neobydleným územím (Louisiana, Amazonie).
Antecedentní – obvykle fyzicky predisponované hranice, které vznikly před rozvojem osídlení, nejčastěji pohoří (Pyreneje, Alpy, Kavkaz, soustava Himálaje, Karakorumu, Hindúkuše, Pamíru a Tchien-šanu, mezi Indonésií a Malajsií na ostrově Borneo); moře a vodní plochy.
Subsekventní (následné) – respektují rozložení rozdílných kultur: Indie x Pákistán, Súdán x Jižní Súdán, Jugoslávie a Bosna de facto, Thajskem (Siamem) a okolím, mezi Čínou a Vietnamem.
Vnucené (superimposed): Maďarsko, Durandova linie, SRN × NDR, rozdělení ostrova Nová Guinea, většina koloniálních hranic. Zejména v Africe a na Blízkém východě jsou tyto hranice geometrické, ale v případě USA a Kanady se jedná o hranice smluvní.
Reliktní – bývalé hranice, které byly na základě politických dohod zrušeny: západní a východní Německo, Sudety, Srbská krajina, severní a jižní Vietnam, britské a italské Somálsko.
Sporné hranice
Z hlediska geopolitického a bezpečnostního můžeme hranice hodnotit či rozlišovat jako sporné či problematické, resp. konfliktní, přičemž spory jsou zásadně dvojího druhu:
a) hraniční – vedou se o přesnou delimitaci hraniční čáry. Dříve zejm. Arabský poloostrov, Súdán a Jižní Súdán o oblast Abyei (ložiska ropy), Eritrea a Etiopie o oblast Badme (důvod války v r. 1998), Nigérie a Kamerun o poloostrov Bakassi, Etiopie, Keňa a Jižní Súdán o trojúhelník Ilemi. Spor o vedení hranice na vodním toku Šatt-al-Arab byl záminkou napadení Íránu Saddámovským Irákem, dále sem patří spory v souvislosti s vysycháním hraničních jezer (Aralské, Čadské), Kaspické moře, tradiční jsou spory mezi Chile a Argentinou, Eritreou a sousedy.
b) teritoriální – o svrchovanost nad určitým územím. Jsou (geo)politicky významnější a také četnější: Irák a Kuvajt, Indie a Pákistán o Kašmír, Čína a Indie o Aksaj a Arunáčal, Libye a Čad o oblast Aouzou, Etiopie a Somálsko o Ogaden, Jugoslávie – Kosovo, Ázerbájdžán a Arménie o Náhorní Karabach, ale i Velká Británie a Španělsko o Gibraltar.
Oba základní typy sporů jsou obvykle úzce propojeny, neboť územní nároky vždy obsahují otázku vymezení – hranic. Totéž platí při konfliktech, jež vznikají kvůli separatismu – snaze o vytvoření nezávislého státu či alespoň autonomie.
Teritoriálně-hraniční spory vznikají zejména ze dvou důvodů, když hranice:
a) homogenní území protíná, rozděluje: Irové, Tyroláci, Kurdové, Korejci, Balúčové, Paštúni, muslimští Kašmířané, Berbeři, Masajové, Somálci, Tuaregové, Papuánci aj.
b) heterogenní území ohraničuje: většina států v subsaharské Africe (nejvíce etnik ohraničují hranice Nigérie, DR Konga, Etiopie, Kamerunu, Keni. Súdánu a Čadu), Čína (Tibet a Ujgursko), Myanmar (několik etnik, zejm. křesťanští Karenové bojují o nezávislost od vzniku státu v r. 1948), Srí Lanka (dvojitá inkompatibilita – buddhističtí Sinhálci x hinduističtí Tamilové), řada ostrovních zemí, zejména Indonésie a Filipíny. V Evropě tyto případy reprezentuje Belgie nebo Bosna a Hercegovina.
Většina „špatných“ hranic je výsledkem koloniální expanze a jednání mocností po 1. a 2. světové válce. Kolonialismus má na svědomí většinu umělých hranic, zejména v Africe, Sykes-Picotova dohoda o rozdělení sfér vlivu mezi Francií a Velkou Británií zase špatné hranice na Blízkém východě. Obrovské oběti přineslo i rozdělení bývalé britské Indie podle náboženského klíče, včetně vytvoření dvoudílného Pákistánu – zdroj dalších obětí ve válce na začátku 70. let při vzniku Bangladéše.
Specifickou kategorii hraničních sporů představují spory a konflikty o využití moří, která leží mimo teritoriální vody, tedy rozsáhlé oblasti tzv. mezinárodních vod. Celkem je na světě evidováno asi 270 mořských hranic, jejichž vymezení nebylo vyřešeno a stvrzeno bilaterálními či multilaterálními smlouvami.
Největší riziko představují spory o využití surovinových zdrojů – ropy, zemního plynu (Perský záliv), eventuálně ryb (např. Island a Velká Británie). V kombinaci s tradičními mocenskými, resp. geopolitickými zájmy, jež mají demonstrovat sílu aktérů, lze považovat za nejrizikovější spory o ostrovy v Jihočínském moři (Paracelské a Spratlyovy o.). Čína zde projevuje stále agresivnější aktivity (a porušuje Úmluvu OSN o mořském právu, již na rozdíl od USA ratifikovala), jež spočívají v budování umělých ostrovů (např. Fiery Cross Reef, Woody Is.) a agresi vůči plavidlům (rybářům) z okolních zemí. Čína se chová přesně v duchu starého geopolitického hesla, že fyzické vlastnictví (okupace) je více než (mezinárodní) právo.
Vzhledem k řadě trendů a sílících procesů globalizace, etnicko-politické emancipace i mocenských aspirací lze v blízké či vzdálenější budoucnosti očekávat vznik nových státních útvarů a tudíž i spory a jednání o jejich geografické (teritoriální) vymezení.
Hranice můžeme hodnotit podle míry konfliktnosti. Takové hranice představují především ty, jež (i) oddělují soupeře a (ii) jsou propustné a umožňují ilegální pohyb lidí, obchod se zbožím, drogami a zbraněmi.
Příklady problémových hranic
Kontinent, v jehož rámci leží největší potenciál teritoriálních a hraničních sporů, představuje Afrika, zejména pak Afrika subsaharská. V Africe lze identifikovat asi 200 etnik s více než 100 000 příslušníky a populace 85 z nich přesahuje milion; známá Murdockova mapa z r. 1959 rozlišuje 185 etnik na rozmanité úrovni národnostní politické emancipace a prakticky všechny jsou buď násilně inkorporovány do větších nesourodých státních celků, mnohé (asi 177 etnik) zase hranice rozděluje.
Ani jediný stát není etnicky skutečně homogenní. Naprostá většina hranic je dědictvím kolonizace – jsou umělé, asi ze 45 % geometrické a v mnoha případech nerespektují etnická ani náboženská rozhraní. Vzhledem k tomu, že vlády nemají dostatek prostředků na jejich hlídání, přes hranice se uskutečňuje značná část neformálního/ilegálního obchodu (odhaduje se, že tento obchod se podílí až 43 % na africkém HDP).
Je až s podivem, že od éry dekolonizace (1955 až 1975) v Africe vznikly na bázi etno-religiózních rozdílů jen dva nové státy: Eritrea (1993) a Jižní Súdán (2011). Přitom např. Somálsko je již 25 let rozdělené a vedle zhrouceného bývalého italského Somálska (Mogadišu), je také tvoří relativně stabilizovaný útvar zvaný Somaliland (bývalé britské Somálsko), který již mohl být dávno ze strany mezinárodního společenství uznán jako nezávislý stát. Mezitím byly jeho východní hranice znejistěny dalším proto-státním útvarem Puntaland.
I relativně malé státy jako Rwanda či Burundi byly postiženy vytvořením hranic, jež na základě společenského a majetkového postavení uměle zavedli belgičtí kolonizátoři a predisponovali tak hrůzné masakry nedávné doby.
V geopolitickém smyslu se za nejvíce rizikovou hranici světa považuje hranice mezi Indií a Pákistánem, která již byla svědkem tří větších válek a řady dalších hraničních konfliktů. I když v nížinné části má charakter železné opony, v horách Kašmíru je poměrně prostupná (po obou stranách žijí muslimové) a pronikají přes ni teroristické skupiny a napadají indické vojenské a policejní posty i zbytky osídlení původních hinduistů. Kuriózním konfliktem na této hranici byla válka o Siačenský ledovec (strategicky bezvýznamná oblast na pomezí Himálaje a Karakorumu), jež se v letech 1984-87 odehrávala ve výškách 4000 až 6000 m n. m. Většina obětí konfliktu zahynula v důsledku problémů spojených s vysokou nadmořskou výškou a chladem.
Velký problém představuje prostupná hranice mezi Afghánistánem a Pákistánem, kterou tvoří reliktní tzv. Durandova linie, linie příměří mezi Britskou Indií a Afghánistánem z r. 1893 jako výsledek tří anglo-afghánských válek, jež rozděluje v délce 2670 km území souvisle obydlené Paštúny, kteří vnucenou hranici v praxi nerespektují. Vzhledem k charakteru (velehory a polopouštní členitá krajina) byla tato hranice vždy velmi propustná a umožňovala zásobování jak mudžáhidů bojujících proti sovětské okupaci, tak podporu Tálibánu a působení Al-Kájdy po obou stranách hranice, stejně jako rozsáhlé pašování drog a obchod se zbraněmi. V letech 2013–2016 byl podél ní v problémovém Balúčistánu vyhlouben 1100 km dlouhý příkop, který by měl být doplněn plotem na většině hranice.
Další problémovou a také opomíjenou hranici tvoří 4100 km dlouhá hranice Bangladéše a Indie. Tuto hranici ročně ilegálně překročí statisíce chudých Bangladéšanů coby migranti i obchodníci/pašeráci, přičemž stovky z nich jsou indickými pohraničními silami zabity.
Nejstřeženější hranici světa představuje 243 km dlouhá hranice 4 km širokého demilitarizovaného pásma na linii příměří (od r. 1953) mezi Severní a Jižní Koreou vedoucí přibližně podél 38. rovnoběžky.
V současnosti se v souvislosti s ozbrojenými konflikty na Blízkém východě, resp. v oblasti úrodného půlměsíce považuje za nejproblémovější hranice mezi Tureckem na jedné straně a Irákem a Sýrií na straně druhé. Pravděpodobně brzy nastane problém s vytyčováním hranic Kurdistánu na území těchto dvou států. Také proto se Turecko rozhodlo vyslat armádní síly do Sýrie, nikoli kvůli boji proti ISIS, ale zejména s cílem zabránit Kurdům kontrolovat celou tuto hranici.
Někteří (geo)politici avizují překreslování hranic na Blízkém východě a současná až chaotická situace s řadou ozbrojených konfliktů – zdá se – začíná tyto předpoklady naplňovat. Pravděpodobný je vznik Kurdistánu, resp. rozdělení Iráku, eventuálně i Turecka, Sýrie, nebo Jemenu. Podle americké vize z r. 2006 bude proměna hranic Blízkého východu ještě významnější (dramatická je již dnes).
Mezi nejproblémovější „hranice“ současnosti patří linie „příměří“ mezi separatisty Doněcké a Luhanské oblasti podporovanými Ruskem a vlastní Ukrajinou. Lze ji považovat za hranici vyděračskou, jejím udržováním si Rusko vytváří páku k jednání se Západem a zároveň brání Ukrajině v integraci do evropských struktur.
Specifický případ hranice představuje hliněný val (The Brem) oddělující Marokem okupovanou západní přímořskou a ekonomicky významnější část Západní Sahary od pouštní oblasti ponechané původním obyvatelům, kteří tak mají jen malé šance z táborů závislých na humanitární pomoci bojovat o svůj stát.
Vedle konfliktních či problémových hraničních sporů se v celém světě realizuje mnoho změn hranic, které jsou vesměs malé a nevýznamné a obvykle představují bezkonfliktní proces. V případě Česka (českých zemí) měla země existující v současných hranicích minimálně od středověku významnější spory jen s Polskem při vzniku Československa – válka o Těšínsko. Další malá území (Vitorazsko, Valticko a Dyjský trojúhelník) získalo na úkor Rakouska. Poslední narovnání hranice s Polskem se uskutečnilo v r. 1958 a poslední nároky Polska (cca 368 ha) se řeší v současnosti. Současné úpravy hranic sledují pokud možno, co nejpřirozenější vedení linie hranic a obvykle se jedná o výměny ploch v řádech desítek/stovek m² či několika hektarů. V tomto ohledu unikátní případ přestavuje rozdělení Československa na přelomu let 1992 a 1993, které se odehrálo téměř beze sporů – Klausova vláda vesměs ustoupila požadavkům V. Mečiara, konkrétně v případě osady Kasárne (převážně rekreační objekty českých majitelů), která leží na moravském svahu a do r. 1993 byla obsluhována jen z moravské strany, a tak bylo přirozené, aby hranice vedla po hlavním hřebenu Javorníků (tak tomu bylo za německé okupace). Nestalo se, území připadlo Slovensku.
Pozoruhodný „hraniční“ případ představuje Brusel a Belgie. Ta by již byla patrně dávno rozdělena na Vlámsko a Valonsko, kdyby nebyl problém s (nedělitelným) Bruselem. Ale i ten lze vyřešit, zvláště dojde-li v rámci integrace EU k vytvoření politické unie a Brusel se stane oficiálním hlavním městem Spojených států či národů/regionů evropských. Pak nastane čas na to, abychom se – bude-li zájem – opět zamysleli nad reliktními hranicemi Čech a Moravy.
Titulní ilustrační snímek: dlritter/freeimages.com
Další články tématu

fasttext_language: cs


authors: Zoolog A Odborný Asistent Pedagogické Fakulty Uk

authors: Zajímá Se O Environmentalistiku A Biologii V Průniku S Historií. Dominik Andreska

authors: Je Student Závěrečného Ročníku Právnické Fakulty Uk

authors: Zajímá Se O Právo Životního Prostředí A Zejména O Ochranu Migrujících Druhů Živočichů.

title: Bobr 2014: Chráněný i nežádoucí

maintext:
B obr se před časem znovu vrátil do naší přírody. Zákon jej přísně chrání, přesto jej zřejmě brzy bude možno lovit a zabíjet. V některých oblastech, kde bobr páchá velké škody. Kde je nežádoucí a nebezpečný.
Pokusme se představit si něco nedávno zcela nepředstavitelného. V krajině, ve které žijeme, se náhle usadí živočich, jehož po generace nikdo neviděl. S ohledem na svůj způsob života začne hrabat hluboké nory a budovat poměrně velké stavby, které mění ráz krajiny. To ve svém důsledku škodí nebo vytváří potenciálně velmi nebezpečné situace. Zároveň je to tvor ze zákona přísně chráněný, navíc nefiguruje v žádném z aktuálně existujících potravních řetězců.
Podobně totiž vypadal příchod bobra evropského (Castor fiber) do českých zemí na sklonku 20. století. Když starší z autorů jako docela malý kluk (cca roku 1970) viděl bobří okusy na březích severopolské řeky Biebrzy, ani v nejbujnějších představách ho nenapadlo, že se bobr stane znovu součástí naší přírody.
A přece se stal. A pak dokonce i jedním ze sedmi živočichů, které v důsledku působených škod zařadili zákonodárci již v roce 2000 do seznamu v Zákonu 115/2000 Sb. o poskytování náhrad škod způsobených vybranými zvláště chráněnými živočichy. Nyní se v některých oblastech dokonce schyluje k plošnému regulačnímu odlovu bobra.
Dějiny existence, vyhubení i návratů bobří populace jsou v regionu českých zemí pozoruhodné a pestré.
Bobr je největší evropský hlodavec, velikostí srovnatelný (ale ne blízce příbuzný) s ještě větší jihoamerickou kapybarou. Dnes už o jeho biologii víme mnohé, připomeňme si ale, že plochý a neosrstěný bobří ocas a nohy vybavené plovací blanou vedly například slovníkáře Pavla Žídka z Prahy (cca 1470) k tomuto popisu: „Bobr je vodní živočich, heterogenní, protože do rybí říše se počítají pouze jeho ocas a nohy, tělem patří mezi suchozemské živočichy.“ (Překlad A. Hadravová.) Bobři mohou dosáhnout hmotnosti až třicet kilogramů. Této hmotnosti odpovídá i příjem potravy. Na farmě ve Voroněži chovatelé počítali na jednoho bobra a den 7 kg větví osiky, 2 kg větví břízy a 25 kg větví vrby, vždy s kůrou. To je celkem 34 kg čerstvé biomasy, není ale známo, kolik výsledně činil odpad. Bobr osidluje břehy tekoucích i stojatých vod a je zcela přizpůsoben životu ve vodě a jejím okolí. Žije ve skupinách zvaných rodiny, které sestávají z rodičovského páru a dvou generací mláďat, neboť ta rodičovské teritorium opouštějí až ve dvou letech. Na sklonku zimy a v předjaří probíhá bobří říje, gravidita trvá 105-107 dnů, v květnu a červnu se narodí mláďata. Ve vrhu bývá 2 až 5 mláďat. Po opuštění rodičovského teritoria hledají dvouletí mladí bobři odpovídající a volné teritorium, které zpravidla nacházejí do vzdálenosti deseti kilometrů. Protože migrují po a proti vodotečím, často narážejí na teritoria již obsazená, a v ojedinělých případech jsou tak zaznamenány migrace až 50 kilometrů. Přítomnost bobrů v konkrétní lokalitě obvykle zjišťujeme podle pobytových stop. Některé z nich jsou jednoznačně patrné, tedy bobří okusy na stojících a poražených stromech, bobří hobliny, na pevnině dobře patrné ochozy, hráze a hrady. Hůře interpretovatelné jsou pro laiky nory, kanály a skluzavky. Většina pobytových stop ale souvisí se získáváním potravy. V létě, kdy bobr preferuje bylinnou potravu, zanášejí bobři do vody z polí například dvoumetrové kvetoucí slunečnice. Před zimou bobří aktivita vrcholí, rodina se chystá k přezimování masivním kácením dřevin, zejména vrb a topolů. Většinu stromů dovedně pokácí do vody. Zimní zásobárnu tvoří tenké větve, které bobři uskladňují pod vodou, aby jim nezaschlo lýko. V místech, kde je vodní tok příliš mělký, staví bobři hráz, která zdvihá hladinu a umožňuje hromadění zimní zásoby větví. Zároveň zdvižená hladina zakrývá vchod do nory. Bobři v zimě nespí a svoji zásobárnu dovedně využívají i pod ledem. K transportu a konzumaci větví jim slouží několik důmyslných adaptací. Především široký a plochý ocas pokrytý šupinami. Bobrovi slouží zejména jako kormidlo a jako pohon. Hlasité plácnutí ocasem oznamuje rodině hrozící nebezpečí. Pohyb ve vodě usnadňují také plovací blány mezi prsty. Nozdry a uši se mu při pobytu pod vodou uzavírají ventilačními záklopkami. Zrak si chrání průhlednou mžurkou, která umožňuje dobré vidění pod vodou. Významná je i možnost uzavřít ústní dutinu za zuby – hlodáky, přičemž jazyk jim přitom zcela utěsní hrtan i hltan. Proto bobři mohou bez omezení hlodat pod vodou. Poslední adaptací je vratiprst na předních končetinách, který umožňuje uchopení větví při ohlodávání kůry a lýka.
Vyhubení bobra
V dávné minulosti existovalo souvislé bobří osídlení v celé Eurasii. V důsledku intenzivního lovu byla evropská část populace silně redukována, až byl bobr v celé Evropě a v českých zemích celoplošně vyhuben.
V českých zemích k tomu došlo postupně, během dlouhého časového úseku. Autoři pokládají za potřebné důvody lovu i vyhubení bobra vyjmenovat:
Úlovek bobra poskytuje odpradávna lovci znamenitou zvěřinu. Přítomnost osteologických dokladů je častá zejména na slovanských hradištích. Zdá se, jako by si Slované schopnost ulovit a konzumovat bobry přinesli ze své původní domoviny. Od příchodu křesťanství do našich zemí byla bobří zvěřina navíc pokládána za postní pokrm, což zejména v období středověku s četnými předepsanými postními dny mělo pro intenzitu lovu svůj nepochybný význam.
S ohledem na dlouhodobou nepřítomnost a následnou nemožnost lovu se recepty k úpravě bobra v recentních kuchařkách nenacházejí. Vezmeme tedy zavděk receptem renesančním, který ve svém Kuchařství uvádí Bavor Rodovský z Hustiřan v roce 1591. Ze tří jeho receptur vybíráme: Krmě z bobra, z ocasu a z noh Vezmi ocas i nohy zadní, připrav, aby bylo čisté, a vař u vodě dopolu. Potom vylož na mísu a umej čistě. A tu jíchu schovej, jakos v ní vařil. Potom daj pepře, hřebíčků, skořice a vína do té jíchy a vař zase ocas s tím vším, přičině sádla. Potom vezmi střídy z režného chleba, coť se zdá a zvař ve víně. A když vyvře, přičiň medu, coť se zdá, a když na mísu dáš, polej tím kořením, dada anézu a madlouv celých vyloupaných.
Důležitou součástí úlovku byla pochopitelně také kožešina, ceněná a vyhledávaná. Je velmi hustá a jemná, mnohostranně využitelná. Hustota chlupů je neuvěřitelných 250-300 kusů na čtverečním milimetru. Využívala se také srst, a to k výrobě bobřích klobouků, které byly po dlouhou dobu oblíbené, módní a drahé. Jejich obliba ustoupila až v polovině XIX. století.
Zvláštní a velmi váženou součástí úlovku se stala také bobří stroj (castoreum), což byl dobový název pro mazové žlázy vyskytující se u obou pohlaví. V tukové tkáni žláz se dlouhodobě koncentrovaly látky z rostlin, které bobr konzumoval – a s ohledem na významný podíl vrby v bobří potravě se zde kumulovala kyselina salicylová. Účinek castorea proti horečnatým onemocněním lidé odedávna znali, užívali ho jako medikament, až po patentování Aspirinu roku 1899 zcela pozbyl významu. Jistě by bylo zajímavé znát výsledky moderní chemické analýzy bobřích mazových žláz.
Středověký Bestiář zvaný Asmohlův (vzniklý v Anglii cca 1200) o bobru zaznamenává vpravdě středověkou a pověrečnou historku související s castoreem: „…varlata (bobra) jsou důležitá pro medicinu … když bobr pozná, že jej pronásleduje lovec, ukousne si varlata a hodí je lovci do tváře, a tak se mu podaří uniknout. Když se stane ještě jednou, že jej vystopuje jiný lovec, vztyčí se a ukáže svoje samčí orgány lovci. Když lovec uvidí, že nemá varlata, odejde od něj.“ (Překlad A. Hadravová.)
Existence mazových žláz neunikla ani Bohuslavu Balbínovi, který ji ale z nedostatečné znalosti anatomie nesprávně interpretoval. V Miscelaneích o nich píše: „O bobrech můžeme povědět tuto zajímavost: často mají dvojí varlata (sám jsem to viděl), a to tak, že vespod vyrůstají a objevují se nová, zatímco oslabená svrchní vadnou, zakrňují, až zmizí docela.“
V českých zemích k výše zmíněným důvodům intenzivního lovu přistupuje ještě další typický ekonomický fenomén, a to plošná výstavba rybníků k chovu kaprů a k nim příslušejících napájecích stok v době české renesance. Zde mohla tehdy ještě celoplošně existující bobří populace působit (a nejspíše i působila) významné škody. Odtud byl jen krůček k důsledné snaze o komplexní likvidaci bobrů v Čechách a na Moravě.
A jejich počet se zjevně snižoval, zmínky o nich jsou postupem času řidší. Bohuslav Balbín píše o četném výskytu bobrů na řece Orlici a jejich lovu: „Bobry se to jen hemží na březích řeky Orlice v Hradeckém kraji. Železné sklopce a pouta se dokáží sevřít tak pevně, že je rázem připraví o život. Tento druh chytání je ovšem velmi nebezpečný. Viděl jsem totiž lidi žalostně usmrcené místo bobrů. Tito ubožáci se neopatrně dostali na břeh a vůbec ani nepomyslili na nástrahy.“ (překlad Helena Businská).
(Bohuslav Balbín (*1621) prožil dětství v Častolovicích, jde tedy o zprávu datovatelnou zhruba do roku 1630. Překlad železné sklopce a pouta je poněkud nepřesný, šlo zde nepochybně o železa. Je dokonce pravděpodobné, že zde konkrétně byla použita takzvaná medvědí železa, ta jediná jsou totiž schopná usmrtit člověka.)
Další vliv na intenzitu lovu mohla mít v 17. století i pozvolna nastupující dřevní krize, která vedla k úzkostlivé snaze omezit jakékoli škody na dřevní hmotě, použitelné třeba jen jako palivo. Brzy v přírodě přežívaly poslední zbytky bobří populace.
Ze znamenité studie Emila Hoška je patrné, že úlovky bobrů byly po roce 1700 spíše vzácné, jako příklady lze uvést ty poslední v lokalitách Děčín (1722), Hamr u Kardašovy Řečice (1720) a konečně Grygov u Olomouce (1730), kdy byl uloven pravděpodobně poslední divoký bobr v českých zemích vůbec.
Další pokus – neúspěšný
O pouhých 43 roků později došlo ke snaze bobry chovat uměle, posléze znovu i v přírodě. Tento pokus se postupně uskutečňoval na třech místech jihočeských schwarzenberských panství. Umělý chov začal roku 1773, kdy byl dovezen pár bobrů původem z Polska. První chov, v zařízení zvaném bobrovna, vznikl v Červeném Dvoře na panství Český Krumlov. Podařilo se – roku 1789 zde žilo už čtrnáct bobrů, a roku 1805 dokonce 28. To umožnilo reintrodukci na panství Třeboň, kde byly roku 1804 vypuštěny dva páry bobrů, poté ještě čtyři jedinci. V letech 1805 a 1809 pak po jednom páru. Novou populaci tedy založilo pouhých osm jedinců. Bobři byli přísně chráněni, jejich početnost tedy rostla a bobři se šířili nejen na území panství Třeboň, ale i v širším okolí. Po povodni v roce 1830 se bobří pobytové stopy objevily až v dnešním centru Prahy, na vltavských ostrovech.
Čtěte také: Pilné zvíře s velikášskými sklony míří do Prahy
Škody se nepochybně nijak nelišily od těch, které bobři působí nebo mohou působit dnes. V krajině rybničních hrází a přívodních stok mají bobři tendenci hráze buď náhodně poškozovat, nebo se dokonce pokoušet s vodou hospodařit jinak, než rybniční hospodáři potřebují.
V roce 1833 se škody působené bobry v jižních Čechách ukázaly být do té míry vysoké, že jejich ochrana byla zrušena a naopak 7. listopadu byl vydán příkaz bobry střílet, vypsané zástřelné činilo pět zlatých. Následovaly znovu roky intenzivního lovu, počet bobrů klesal, v roce 1860 žilo už jen pět rodin v oblasti Staré a Nové řeky. Poslední úlovek bobra byl doložen na hrázi Nové řeky roku 1871. Bobři v přírodě přežívali dál, doklady o úlovcích ale chybí. Patrně i proto, že bobří zvěřina i kožešina byly předmětem značného zájmu pytláků. Na Nežárce u obce Hamr je doložen poslední odchyt jedince z této populace, a to roku 1876.
Tak skončil po přibližně sto letech experiment s chovem a reintrodukcí bobra do českých zemí. Stojí za to konstatovat, že bobři tehdy svoji schopnost žít ve středoevropské krajině rozhodně prokázali, a znovu je lidé vyhubili.
Pro současnou situaci, kdy se bobři velmi dynamicky šíří a jako lidem vlastně neznámý druh po dlouhé době znovu kolonizují krajinu naší země, je toto konstatování ovšem značně varující.
Bobří návrat
Bobři se do českých zemí šíří z několika směrů. Ještě v polovině XX. století žily v Evropě čtyři v podstatě izolované bobří populace, první na Rhôně ve Francii, druhá ve střední Skandinávii, třetí východoevropská, která byla našemu území nejblíže výskyty ve východním Polsku, a konečně čtvrtá, geograficky velmi blízká populace labská u Magdeburku.
Poté byli bobři záměrně reintrodukováni do povodí Dunaje (řeka Inn na hranici Bavorska a Rakouska), odkud se rychle šířili středoevropskou částí dunajského údolí a také jeho přítoky. Na jihovýchod našeho současného území, tedy na soutok Moravy a Dyje, dorazili první jedinci proti řece Moravě už v sedmdesátých letech, pravidelný výskyt nastal v polovině let osmdesátých.
Druhým místem výskytu v povodí Moravy se stala oblast Litovelského Pomoraví, kde byli bobři poprvé vysazeni roku 1991. Z povodí Dunaje se bobři šířili řekou Naab a z ní Kateřinským potokem do oblasti Českého lesa, kde byly zaznamenány první výskyty kolem roku 1990, přítomnost rodin pak roku 1995. Již nějaký čas pronikají dále přes dunajskolabské rozvodí do povodí Mže. Proti Labi se původní labští bobři (pocházející z populace v okolí Magdeburku a Dessavy) dostali do oblasti Hřenska v roce 1992.
Stav bobra se aktuálně odhaduje na 4-5 tisíc jedinců s 10% ročním přírůstkem.
Vzhledem k důsledné ochraně a dochází k relativně rychlému šíření bobrů a dnes může být vlastně téměř všude. Pro bobry není překážkou rozvodí, podle pozorování z Tater ani nadmořská výška. Kromě člověka se na našem území nevyskytují predátoři, kteří by byli schopni dospělé bobry aktivně lovit. To u nás v minulosti nepochybně dokázali vlci, jak dokládají současné potravní analýzy z východního Polska, a patrně také medvědi a rysové.
V dnešní době se stala významnou příčinou úmrtnosti doprava. Podle dostupných studií se na úhynu podílí přibližně jednou třetinou. Kadavery ležící na okraji silnice nebo u železniční trati lze ovšem nalézt podstatně snáze než bobry uhynulé v terénu nebo v norách. K regulaci populace kromě přirozených příčin, jako je stáří, nemoci a úrazy, tak přispívají hlavně jarní povodně a s nimi související úhyn mláďat v zatopených norách.
Pozorování bobrů ve volné přírodě je s větší exkurzní skupinou nesnadné. Bobr je zvíře plaché a opatrné. Nicméně existují doporučené způsoby. Především v březnu a dubnu, před olistěním stromů a růstem bylinné vegetace, je možné bobry pozorovat. Pobytové stopy, zejména okusy, najde v místech výskytu bobrů relativně snadno každý. Své pozorování bobra si pak musí večer každý tiše a trpělivě vyčekat sám. Naučná stezka Vodní svět v Českém lese pozorování významně usnadňuje, je na ní v lokalitě na Kolmu poblíž obce Lesná instalován vyhlídkový pavilon určený přímo k pozorování divoce žijících bobrů z populace z povodí Kateřinského potoka.
Čtěte také: Bobr se vrací
A znovu škody
Po svém druhém návratu do českých zemí působí bobr pochopitelně opět škody vyplývající z jeho „naturelu“. Jsou tu čtyři základní typy: bobři narušují rybniční a říční hráze, způsobují zatápění pozemků, okusují dřeviny a pasou se na polních kulturách.
První typ škod v sobě skrývá velmi nebezpečný prvek: zcela reálné riziko poškození technických vodních staveb (zejména hrází) do té míry, že bobři mohou buď přímo způsobit, nebo urychlit průběh povodní se všemi důsledky.
Proto se dnes zavedení plošného regulačního odlovu bobra v některých regionech aktuálně jeví jako zcela reálné. Je jisté, že prozatím k němu alespoň lokálně docházelo nelegálně, a to přesto, že lov bobra je možné kvalifikovat jako trestný čin. Novodobé diskuse o vhodné kuchyňské přípravě bobří zvěřiny nejsou v oblasti dolního toku Dyje a Moravy nijak neobvyklé.
Populační dynamika bobrů úvahy o případném lovu podporuje. V letech 2000 až 2009 stát zaplatil kompenzaci za vykázané, doložené škody způsobené bobrem téměř 30 milionů korun, po kormoránech a vydře třetí nejvyšší vyčíslené. Škody působené velkými šelmami a losem jsou rozhodně hluboko pod škodami bobřími. Stav bobra se aktuálně odhaduje na 4-5 tisíc jedinců s 10% ročním přírůstkem, redukce v řádu desítek až stovek jedinců tedy jeho početnost zásadně neohrozí.
Právní aspekty ochrany bobra
Bobr je v České republice chráněným živočichem. K jeho ochraně zavazují ČR Bernská úmluva i unijní Směrnice o stanovištích. Podle zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny a jeho prováděcí vyhlášky č. 395/1992 se jedná o zvláště chráněný, silně ohrožený druh živočicha. Je přísně zakázáno škodlivě zasahovat do jeho přirozeného vývoje, zejména jej usmrcovat, zraňovat, rušit, chytat nebo chovat v zajetí, a to ve všech vývojových stadiích. Dále je chráněn jeho biotop i přirozená a umělá sídla (v případě bobra tedy hráze, nory a hrady), která je výslovně zakázáno ničit, poškozovat či přemisťovat.
Na bobra pamatuje i zákon č. 449/2001, o myslivosti, jako na zvěř zvláště chráněnou podle zvláštních právních předpisů (tedy zákona o ochraně přírody), kterou nelze bez výjimky podle těchto předpisů lovit. Škody způsobované bobrem může částečně nahrazovat stát dle zákona č. 115/2000 Sb., o poskytování náhrad škod způsobených vybranými zvláště chráněnými živočichy. Částečně proto, že se nahrazují jen škody vzniklé poškozením lesního, resp. „trvalého“ porostu nebo škody vzniklé na nesklizených polních plodinách; náhrada jiných nastávajících škod není dle tohoto zákona možná. Nelegální lov bobra, stejně jako svévolné ničení jeho staveb, lze postihnout dle zákona č. 40/2009 Sb., trestního zákoníku, i jako trestný čin. S ohledem na biotop bobra je třeba rovněž vzít v úvahu ustanovení zákona č. 254/2001 Sb., o vodách, který do českého práva transponuje unijní Rámcovou směrnici o vodách. Nicméně ani jeden z primárních účelů vodního zákona, snižování nepříznivých účinků povodní a s ním související zajištění bezpečnosti vodních staveb (včetně upravených koryt vodních toků a tedy hrází), neumožňuje aktivní postup proti bobrům bez výjimek schválených orgánem ochrany přírody. Výjimky z přísné ochrany přicházejí v úvahu jen ze závažných důvodů, jako jsou: ochrana jiných volně žijících živočichů, planě rostoucích rostlin nebo stanovišť; prevence závažných škod, zejména na úrodě, lesích, vodách a ostatních typech majetku; v zájmu veřejného zdraví, bezpečnosti nebo jiných důvodů převažujícího veřejného zájmu; nebo pro účely vědy či výzkumu. Tyto výjimky udělují orgány ochrany přírody v případech, kdy jiný veřejný zájem převažuje nad zájmem ochrany přírody, neexistuje jiné uspokojivé řešení a povolovaná činnost neovlivní dosažení či udržení příznivého stavu druhu z hlediska jeho ochrany.
Jak řešit zjevnou kolizi zákonné ochrany konkrétního živočišného druhu a škod tímto druhem způsobených? V tuto chvíli vstupuje do úvahy kategorie veřejného zájmu. Tímto obecným pojmem bývá zvykem maskovat ledacos, v případě bobra je však celá záležitost dostatečně zřetelná. Není dlouhodobě možné bobry chránit tam, kde v důsledku jejich činnosti vzniká riziko přímého ohrožení člověka. Zkušenost z nedávných rozsáhlých povodní (1997, 2002) je jednoznačná. Tedy, není-li možné jiné řešení, bude rozhodně nutný zásah, v tomto případě zabránit šíření bobra do nejohroženějších oblastí. Vyztužit hráze tak, aby je bobři nenarušili a další podobná opatření jsou, s ohledem na možné náklady finanční i časové a jen částečnou účinnost, jen těžko představitelná.
Čtěte také: Labští bobři a loňské povodně
Teoretickou úvahu zde naštěstí můžeme podpořit i příklady z praxe, neboť během posledních let byly uděleny výjimky k odstraňování bobřích hradů a hrází a zasypávání nor (Jihomoravský kraj) i k rozebírání hrází a následně eliminaci (obec Březolupy v kraji Zlínském).
Jihomoravský kraj zvolil v roce 2011 při odstraňování bobřích staveb poměrně citlivý přístup. Docházet k němu smí jen v obdobích, kdy nehrozí usmrcení či poranění jedinců zasypáním – na jaře před narozením mláďat a na podzim před zimním omezením aktivit do blízkého okolí bobřího obydlí; okruh oprávněných osob je omezen a zásah musí být jak dopředu oznámen, tak i zpětně zdokumentován. K eliminaci jedinců by bylo třeba další výjimky, která ale nebyla udělena.
Obci Březolupy Zlínský krajský úřad původně (v roce 2012) udělil výjimku k rozebírání bobřích hrází. Bobří rodina, která se v rybníce ležícím v blízkosti obce usídlila v roce 2008, stavbou kaskády hrází znemožnila průtok vody obtokovým kanálem a rybniční hráze zároveň narušila stavbou nor tak, že kanál a rybník vytvořily spojité nádoby. V případě dlouhodobých nebo intenzivních krátkodobých srážek tak reálně hrozilo protržení nebo přelití hrází a zatopení obce. Rozebírání bobřích hrází se nicméně nesetkalo s úspěchem, neboť bobři je dokázali v řádu dnů opět postavit. Proto Zlínský kraj povolil v roce 2013 v obci eliminaci (lov nebo odchyt s následným usmrcením) místní populace. Proklamovaným veřejným zájmem byla zejména ochrana před povodněmi. Zatím došlo k usmrcení celkem pěti jedinců, ovšem ani jeden nebyl z teritoriálního rodičovského páru. Bobři po několika výstřelech ihned přesunuli svou aktivitu do nočních hodin, kdy není dovoleno lovit střelnou zbraní.
Úvaha o plošném lovu
Státní Agentura ochrany přírody a krajiny postupně vypracovala dva Plány péče, z nichž první z roku 2005 nebyl nikdy přijat. Druhý, dlouho připravovaný, aktuálně vstupuje v platnost, s tím, že území státu dělí na tři zóny.
V první z nich (A) je bobr vítán a podporován a k jeho lovu by mělo docházet jen ve výjimečných případech. Tato zóna zahrnuje zejména všechny oblasti soustavy NATURA 2000, ve kterých je bobr předmětem ochrany.
Ve druhé, přechodové zóně (B) je bobr sice tolerován, zároveň ale nemá dojít k vytvoření plošného osídlení. Předpokladem je nutnost minimalizace způsobovaných škod a jejich předcházení.
Ve třetí, rizikové (C), je přítomnost bobra označena za nežádoucí. Jedná se zejména o území, kde by bobři mohli způsobit zásadní bezpečnostní riziko, jakož i riziko hospodářských škod, jako jsou rybniční oblasti Jihočeského kraje. V zóně (C) má být bobr důsledně eliminován a mají být podniknuta veškerá opatření proti možnosti jeho usídlení.
V Jihočeském kraji se v současné době připravuje opatření obecné povahy, které Plán péče uvede do praxe. Na jeho základě se má všemi možnými způsoby včetně lovu zabránit, aby se bobr na území jižních Čech, s výjimkou Národního parku Šumava (který je zahrnut do přechodové oblasti B), nemohl usídlit. Během těch mnoha let příprav a schvalování se však mezitím stihlo na území Jihočeského kraje již několik bobřích rodin usadit. Jak zabránit, aby zde vznikla stabilnější životaschopné populace, se tak záhy stane první zkouškou Plánu péče v praxi.
O přítomnosti bobrů v naší krajině bude očividně nutné ještě vést dlouhou a možná nekončící debatu.
Za poskytnutí cenných informaci autoři děkují RNDr.Vlastimilu Kostkanovi, Ph.D. a Ing. Jiřímu Burešovi.
Na vesmir.cz si můžete přečíst také článek Jana a Dominika Andreskových Vlk se vrátil. Přežije v Čechách?
Titulní foto: Bobr evropský. Autor: Tomasz Chmielewski, licence CC-BY-SA 3.0


authors: Původní Povolání Systémové Inženýrky Nikdy Nevykonávala

authors: Neb Se Zhlédla V Novinařině. Ze Zpovídaných Lidí Jí Brzy Jako Nejzajímavější Vyšli Vědci

authors: A Tak Se Od Ekonomického Zpravodajství Odklonila K Popularizaci Vědy

authors: Kteréžto Se Věnuje Od Roku Články V Tištěném Vesmíru - Http

title: Tajemství skryté v Kongu

maintext:
V ydal se do Konga zkoumat pralesní žáby. Ale do cesty mu přišel krokodýl. Nyní zoolog Václav Gvoždík chystá již sedmou výpravu do této země. Chce dokázat, že tvor z odlehlých konžských močálů je dosud vědou nezaznamenaný druh. Krokodýl konžský.
Jak se tak člověk dostane do Konga, nepřístupného a dosti obávaného území Afriky? Vyrazil jste poprvé jako zvědavý cestovatel, nebo už pracovně, jako biolog?
Má první cesta měla sice biologický cíl, ale byla ještě docela na vlastní pěst. Nebyl jsem tehdy ještě na poli afrického výzkumu dostatečně známý a neměl jsem ani odborné kontakty. Až na místě v Brazzaville jsem obcházel výzkumný ústav a hledal možnosti spolupráce, a ty dnes již mám. Jsem herpetolog, zabývám se tedy plazy a obojživelníky, ale do Afriky se obvykle vydávám hlavně za obojživelníky. Zajímá mne jejich druhová rozmanitost, ekologie, v nížinných lesích Konga sbírám vzorky žab pro větší fylogeografický projekt.
Co tento projekt obnáší?
Tak například studiem jedné pralesní žabky, kterou mám jako modelový druh chci zjistit, jak jsou zastoupeny její populace v různých regionech, míru jejich příbuznosti, připravuji data pro sestavení jejich fylogenetického stromu. A pak na základě molekulárního datování bude možné vyvodit také širší závěry o celém ekosystému, jeho historii, geologické a klimatické minulosti a v návaznosti na to biodiverzitě… To je tedy ten primární důvod, proč vyrážím do různých částí Konga, respektive celé Konžské pánve (poznámka: politicky existují dvě Konga – Republika Kongo a Demokratická republika Kongo). Navštívil jsem už regiony jak na západě, tak na východě i přímo v centrálních oblastech Konžské pánve. No a samozřejmě se věnuji i systematice a taxonomii, takže i objevům a popisům nových druhů. A ve střední Africe jich je!
Vydal jste se do této uzavřené, donedávna velmi nebezpečné země právě proto, že je vědci zapomenutá a vy máte šanci objevit více nepoznaného?
Celá střední Afrika je vědecky dosti zanedbaný region. Bádalo se tam v posledních letech hodně málo, takže to určitě byla jistá výzva. Ale Kongo mě vždycky lákalo, znělo mi to vždy v uších tak tajemně…Myslím, že většina vědců má objekt svého bádání přes srdce. Mě Kongo lákalo odjakživa. Už jako dítě jsem byl fascinován obrázky konžských Pygmejů. Vždy jsem chtěl tuhle zemi vidět a dnes mám to štěstí, že mohu studovat živočišné obyvatele Konžské pánve přímo na místě.
A podařilo se vám objevit a popsat nové druhy?
Popsali jsme jich už několik. Spolu se zahraničními kolegy jsem podepsaný pod zhruba deseti novými druhy. Třeba s kanadsko-americkým týmem jsme na sklonku loňského roku společně publikovali a do vědeckého poznání vnesli sedm nových druhů vodních žab drápatek. Zatím se jednalo zejména o druhy z Kamerunu, kde jsem své africké výzkumy začínal. Studie na druhy z Konga jsou v tuto fázi rozpracované.
Jsou „vaše“ žáby jedovaté? Může jejich objev přinést, kromě radosti vám biologům, také nějakou zajímavou léčivou látku světu, kupříkladu?
Každá žába má v kůži nějaké toxiny, takže teoreticky může objev nějaké nové žáby v budoucnu přinést i objev nějaké dosud neznámé chemikálie, toxinu, léku. Lidé rádi slyší, když výzkum přinese hmatatelný užitek. S tím souhlasím. Ale to dnes není přímým cílem mého výzkumu. Já jsem zoolog, takže biochemický výzkum žabích toxinů přenechám jiným kolegům. Nicméně mé objevy tyto možnosti do budoucna otevírají.
Jak se k nim chovají místní?
Obojživelníky, tedy i žáby, moc nevnímají. Maximálně jako zdroj jídla. Ty větší rozporcují a uvaří, z menších snědí stehýnka a zbytek vyhodí. V některých oblastech ale žáby vůbec nejí. A zatímco jinde, třeba v Kamerunu, konzumují dokonce i pulce větších druhů. Usuší či vyudí je a poté zapracují do těsta jako přidanou proteinovou hodnotu. To mají jako velkou pochoutku.
Jistě se snažíte vycházet s místními přátelsky a neurazit jejich pohostinnost, byl jste nucen tyto „dobroty“ ochutnat?
Já bych to nenazval nucen. Nevyhledávám je, ale když přijedu do nějaké zapadlé vesnice v pralese a lidé mi je nabídnou jako pohoštění, neodmítnu, ochutnám. Jen jedno zásadně odmítám: nejím opice.
Chápu to, ale přesto se zeptám, jaké k tomu máte důvody?
Důvody jsou dva. Jednak už to vnímám jako určitý „kanibalismus“, zejména u lidoopů, jsou nám tak blízcí! A druhá věc jsou zdravotní rizika, člověk by se mohl snadno nakazit nějakým zvířecím virem. Ebola je zrovna příkladem viru, který přeskočil ze zvířete na člověka.
Konžané jedí opice běžně?
Kočkodani jsou na denním pořádku a v Kongu bohužel poměrně běžně konzumují i lidoopy. Například v Kamerunu je to lepší, tam už existuje velká osvěta a za zabití lidoopa se chodí do vězení. I tak se jejich maso prodává, ale jen načerno, jako tajná „podpultovka“, něco luxusního pro smetánku. Zato v Kongu je to stále záležitost běžného života venkova, bushmeat je zkrátka realita. A takhle loví, prodávají a jedí nejen opice, ale i chráněné krokodýly.
Právě takto jste se setkal se svým prvním trpasličím krokodýlem? Přinesli ho uloveného?
Přesně tak. Ale hned druhý den jsem si chytil v přírodě „svého“, vlastníma rukama. A posléze ho samozřejmě pustil.
Podobně jste objevil i dosud nepopsaného krokodýla konžského?
Prvního, kterého jsem viděl, také ulovili místní lidé. Oba druhy, krokodýla čelnatého i konžského jsem viděl na jednom místě díky lovcům, kteří je zabili, aby je snědli. Což je na jednu stranu smutné, na druhou mi to umožnilo ten objev, že zde žije druh, o kterém se psalo před sto lety, ale pak se žádné další zprávy neobjevily a krokodýl upadl v zapomnění. Takže dnes oficiálně neexistuje.
Vás hned napadlo, že jde o onen „zapomenutý“ druh?
Hned ne. Sice mě na první pohled trklo, že se oba od sebe docela liší, ale v duchu jsem si řekl, že to bude jen nějaká variabilita, že by to byla moc velká náhoda a štěstí. Soustředil jsem se tehdy hlavně na obojživelníky. Takže to sice byla zajímavá zkušenost, když jsem dostal zabitého krokodýla do ruky a mohl si ho vyfotit, ale jinak jsem ho moc neřešil. Ale pak po návratu jsem si jednou sedl k počítači, bylo to pozdě v noci, probíral jsem fotky, třídil, a tehdy mě ty rozdíly praštily do očí. Rozdílný tvar hlavy, počet a uspořádání kostěných štítků na šíji i počet řad břišních štítků. Rychle jsem si dohledal starou publikaci, podle které byl tehdy místní druh popsaný. Bylo mi to jasné, že je to on. Jsem o tom přesvědčený. Ale teď musím přesvědčit ještě vědeckou a ochranářskou obec, že je tento konžský krokodýl druhem odlišným od krokodýla čelnatého, se kterým je dnes mylně spojován.
Vesmír & Expedice Neuron Hledá se vedoucí výzkumné expedice, který získá na výpravu až 1 000 000 korun. Vědci navazují na slavnou éru výprav českých cestovatelů. I letos podpoří Nadační fond Neuron české vědce při realizaci výzkumných expedic, a to částkou až jeden milion korun. Projekt Expedice Neuron je příležitostí pro odvážné projekty, které se neohlížejí na to, co zrovna je v kurzu a čemu se tleská na konferencích. Přírodovědec Václav Gvoždík se díky finanční podpoře Neuronu letos vydá do Konga, aby zde potvrdil existenci neznámého druhu pralesního krokodýla. Expedice vedená doktorem Tomášem Páleníčkem z Národního ústavu duševního zdraví se pak vypraví do Amazonie zkoumat užití psychedelika ayahuascy v léčbě deprese. Až do 30. září 2016 je možné přihlašovat výzkumné expedice do nového kola. Hlásit se mohou jak jednotlivci, tak týmy, a získat tak až jeden milionu korun na realizaci svého záměru. Šanci na úspěch mají letos jak menší výpravy, tak odvážnější expedice, jejichž realizace je finančně náročnější. Více informací a přihlášku naleznete na webu www.expediceneuron.cz.
Proto vyrážíte do Konga znovu. Jak chcete existenci krokodýla konžského dokázat?
Musím podotknout, že o totéž se snaží i kolegové ze Spojených států, ale každý jdeme trochu jinou cestou. Moje expedice zamíří na místo, kde jsem našel oba dva druhy pohromadě, kde se oba stýkají a žijí spolu ve stejném močálu, a takové místo nikdo jiný nezná. Povede-li se vše podle mých představ, chtěl bych zmapovat, jaký mají vůči sobě vztah – uznávaný krokodýl čelnatý a zatím neuznávaný krokodýl konžský. Zda mají vůči sobě vymezené životní prostředí, zda se míchají, hlavně chceme sesbírat vzorky pro genetickou analýzu, která by přinesla definitivní důkazy.
Je možné, že se oba druhy kříží?
I to bychom chtěli otestovat na základě genetických vzorků. Čtenáři Vesmíru, alespoň ti biologicky orientovaní, jistě vědí, že v dnešní době už neplatí axiom, že dva samostatné druhy se nemohou křížit, a když, tak nemají plodné potomstvo. Dnes se naopak ukazuje, že hybridizace možná je, a že je spíš běžnější než vzácnější. Ukazuje se, že běžně se v průběhu evoluce při nějaké příležitosti začnou dva druhy křížit. Někdy to dá vznik dalšímu druhu, někdy dojde k obohacení genetické informace a umožní to posunout evoluci dopředu.
Dnes už je křížení nakonec dokázané i mezi neandrtálci.
Přesně tak. A pro nás evoluční biology je zajímavé zjistit stupeň hybridizace, zda a do jaké míry se kříží. A to nám řekne něco více o jejich evolučních vztazích.
Jak budete odebírat vzorky? Postačí biopsie? Nebo musíte zvířata zabít?
Zabít určitě ne, což ale za nás určitě v některých případech bohužel udělají domorodci. My si určitě nebudeme zvířata objednávat, aby nám je místní nosili a pak je snědli. Chceme objíždět místní trhy, hlavně venkovské, protože tam je záruka, že zvířata pocházejí z toho regionu. Jsem přesvědčen, že je najdeme, protože patří bohužel k běžnému artiklu. Prodávají se ještě živí, jen mají svázané tlamy a nohy, takže se ještě dají biologicky prozkoumat. Na trhu si odebereme vzorky, nafotíme, ale pak je budeme muset nechat jejich osudu, s tím bohužel nic nenaděláme. Párkrát jsem nějakého krokodýla koupil a pak pustil, ale upřímně, je to boj proti větrným mlýnům. Gesto pro potěšení vlastního vnitřního přesvědčení. Není v našich silách skoupit a pustit všechny krokodýly.
A ten odběr vzorků?
Jsou dvě možnosti, biopsie je ta jednodušší, rychlejší, krokodýlům se dá docela snadno odstřihnout malý kousek kůže na vnějším prstu zadní nohy, kde nemají dráp, stačí kousíček kůže, jako když si člověk ustřihne záděrku. Druhou možností je odebírat krev, ale to není úplně jednoduché, když nemá člověk praxi. Asi se do odjezdu ještě nechám proškolit zkušenými veterináři, abych se to naučil.
Budete krokodýly jistě hledat i v onom močále. K tomu potřebujete pomoc lovců, znalců lesa.
Lidem, kteří nám budou pomáhat krokodýly hledat a chytat, zaplatíme, takže nebudou mít potřebu je zabíjet a prodávat.
Jak vaše počínání místní vnímají?
Pro ně je to zpestření, spíš legrace. Hlavně, když dostanou zaplaceno. V případě zvířat na trhu to bývá záležitost diskuze. Někdy mi prodejci bez problémů dovolí si krokodýla nafotit. Někdy začnou spekulovat, že z toho mám nějaký profit, takže musím něco málo zaplatit.
Je-li prodej divokých zvířat nelegální, jak to, že vás klidně nechají fotit?
Krokodýl je v Kongu chráněný, i tady platí národní seznam chráněných druhů, na němž figuruje například slon, šimpanz, gorila anebo i krokodýl či želvy. S nimi je obchod nelegální. Zvířata jako některé běžnější druhy malých antilop chocholatek, dikobrazi či různí hlodavci, například křečkomyši, ochraně nepodléhají a lovit se mohou. Ale jak už jsem zmínil, je velký rozdíl třeba mezi Kamerunem a Kongem. V Kamerunu se už chráněné druhy jedí méně, a když, tak tajně. V Kongu je zatím osvěta malá a chráněné druhy bohužel konzumují všichni, dokonce i politici či policisté. Jeden policista v Demokratické republice Kongo mi ochotně zapózoval s čerstvě zabitým šimpanzem bonobo, což je nesmírně vzácný, endemický a chráněný druh. Oficiálně by za to měl jít do vězení, ale tam to tak bohužel vůbec nevnímají a realita je jinde.
Takže je i snazší vyvézt vzorky?
To zas ne. Pokud chce západní vědec vyvézt vzorek, ať už z chráněných či běžných druhů, musí mít povolení ministerstva, musí zaplatit poplatek. To berou velmi formálně, což je správně.
Existují už i v Kongu nějaké mezinárodní snahy o osvětu?
Ano, v regionu působí např. WWF či WCS. Jisté aktivity vyvíjejí také dobrovolníci z menších, méně známých neziskovek. Mezi aktivisty-ochránci přírody je dokonce i jeden Čech, student z pražské přírodovědecké fakulty. Zabývá se hlavně ochranou slonů před pytláky a boji proti obchodu se slonovinou. Ale s tím sleduje vlastně i jakýkoliv jiný bushmeat. Takže i od něj se mi dostávají do ruky vzorky krokodýlů, za což jsem rád.
Jaká je teď vlastně v Kongu bezpečnostní situace?
V Africe se může situace změnit ze dne na den. Ale v bývalém francouzském Kongu už je přes deset let klid a země se rychle rozvíjí. To samozřejmě moc neprospívá přírodě, protože se kácejí lesy, stavějí nové silnice. V Demokratické republice Kongo (dřívější Zair) je situace složitější, liší se to podle oblastí. Většina země je dnes také vcelku stabilní, ale jsou oblasti na východě a jihovýchodě, kde stále operují skupiny rebelů a násilí je na denním pořádku, člověk si musí dávat pozor. Slabší je to i s infrastrukturou, pozemní cestování v některých oblastech vůbec nepřipadá v úvahu. Buď musí člověk přelétávat, což není ani jednoduché a hlavně ani levné, nebo plout po řece, což je zdlouhavé. Pokud se ale potřebujeme pohybovat po zemi a je tam aspoň pěšina, tak jezdíme obvykle na motorkách, ty projedou ledacos. A kam už to nejde, musí se pěšky či po vodě na dlabaných kánoích, pirogách.
Na prvních cestách jste byl sám. Teď už jezdíte ve více lidech?
Prošel jsem si obdobím, kdy jsem jezdil sám, spal sám v pralese. Teď už ale bádám formálněji a spolupracuji s místními odborníky, takže putuji a bádám obvykle s nimi či jejich studenty. Naposled do Kamerunu jsem bral také svého doktoranda z Česka.
Co představuje největší nebezpečí? Lidé, divoká zvěř, nákazy nebo doprava?
Všechno, co jste vyjmenovala. Riziko nehody je vážné, řidiči tam jezdí strašně. Tam, kde působí ozbrojené skupiny, se výzkum moc nedělá, to by byl opravdu hazard. Ale jako největší nebezpečí vnímám asi velká zvířata, když je člověk zalezlý v pralese daleko od civilizace. Tím tolik ani nemyslím šelmy, ty potenciálně nebezpečné jako například levhart jsou v pralesích Konga velmi vzácné, ale spíš velké býložravce jako slon a buvol. To jsou mí největší strašáci. S pralesním slonem jsem se tváří v tvář zatím naštěstí nepotkal, ale s buvolem už několikrát. Vždy to však bohudík dopadlo dobře a utekli jsme oba na opačnou stranu.
A uštknutí hadem?
Potenciálně vážný problém, když jste daleko od nejbližší nemocnice. Ale snažím se to brát racionálně. Jsem herpetolog, takže mám základní povědomí o tom, co který druh může člověku udělat, a kde se můžete s daným druhem potkat. I když primárně studuji obojživelníky, občas manipuluji i s jedovatými hady. Ale snažím se být maximálně opatrný. Kdyby mě uštkla mamba nebo kobra, než bych se dostal z odlehlé oblasti do nemocnice, mohl by se mnou být konec… Takže to shrnu: Určitým rizikům se vystavuji, ale s rozumem.
Jak teď odhadujete své odborné šance? Že dokážete existenci nového druhu krokodýla?
Pokud půjde všechno dobře, tak přespříští rok by mohl vyjít náš článek. Jak jsem zmínil, zároveň na objevu pracují i Američané, také publikují, i když jejich závěry zatím vycházejí z pozorování malého množství jedinců či řeší trochu jiné otázky z území mimo Konžskou pánev. Já už teď mám v ruce zajímavý materiál a ještě jej snad doplním o další data a analýzy. Čím více článků na toto téma vyjde, tím víc se zvyšuje šance, že odborná zoologická a ochranářská veřejnost nový druh krokodýla přijme. Ale co vnímám jako důležitější: pokud bude krokodýl konžský akceptován jako samostatný druh, endemický pro Kongo, bude to velký impuls nejen pro jeho ochranu, ale i ochranu celého regionu. Jen v Kongu mají pralesní žirafu okapi, šimpanze bonobo či páva konžského, tak pak budou mít snad i svého unikátního krokodýla.
RNDr.Václav Gvoždík, PhD. (*1979)
Vystudoval Přírodovědeckou fakultu Univerzity Karlovy v Praze, obor zoologie. Nyní působí v Ústavu biologie obratlovců Akademie věd ČR a v zoologickém oddělení Národního muzea. Zabývá se hlavně výzkumem diverzity obojživelníků a plazů.
Letos vyhrál soutěž Expedice Neuron a získal částku 250 tisíc korun. Peníze využije na výzkum, jehož výsledky mohou přispět k tomu, aby zoologové uznali krokodýla konžského jako samostatný druh.
Čtěte také Hranická propast: Úplně jiný svět
Titulní foto: Václav Gvoždík a jeden z krokodýlů zabavených z nelegálního bushmeat obchodu v Brazzaville.
Všechny fotografie pocházejí z archivu Václava Gvoždíka.