authors: Absolvoval Ff Uk V Praze. Pochází Z Jeseníků

authors: Píše Články O Významných Osobnostech Kraje

authors: Přednáší Apod. . Kromě Toho Pravidelně Publikuje Literární Recenze A Překládá Z Jihoslovanských Jazyků.

title: „Křižák“ se zlatýma ručičkama

maintext:
D ne 12. února 1946 zemřel v dolnorakouském Altenbergu světově uznávaný profesor Adolf Lorenz, rodák z Jesenicka. S odstupem osmdesáti let můžeme říci, že tento průkopník chirurgické ortopedie patří k nejvýznamnějším osobnostem lékařské vědy 20. století. Jeho novátorské vědecké metody umožnily (a stále umožňují) tisícům tělesně handicapovaných žít plnohodnotný život.
Adolf Lorenz se narodil 21. dubna 1854 ve Vidnavě na úpatí Rychlebských hor hostinskému a sedláři Johannovi a Agnes, rozené Erlichové, jež pocházela ze statkářského rodu. Poté, co v roce 1865 absolvoval základní školu, odjel Adolf díky bratrovi své matky, benediktinskému mnichu, do Štýrského Hradce, kde se začal učit obchodníkem se smíšeným zbožím. Mimořádně inteligentní Lorenz však záhy učení opustil a nastoupil na gymnázium při benediktinském klášteře svatého Pavla v Lavanttalu, malebném místě ležícím uprostřed panenské korutanské přírody. Následně se zapsal na vyšší střední školu v Klagenfurtu, kterou, přestože se musel permanentně potýkat s nedostatkem finančních prostředků, v roce 1874 úspěšně absolvoval a odjel studovat medicínu do Vídně.
Lorenzova finanční situace se tím podstatně zlepšila, neboť získal poměrně slušné stipendium, jež doplňoval honoráři za soukromou výuku dětí z majetných vídeňských rodin. Pilného a nesporně nadaného studenta si záhy povšimli jeho vysokoškolští profesoři, což mu cestu ke vzdělání také výrazně ulehčilo.
Hvězdný start
V únoru 1880 studia dokončil . Univerzita však o mladého inteligentního lékaře nechtěla přijít, a tak mu nabídla místo asistenta na oddělení anatomie. Právě v této době Lorenz vyučoval o čtyři roky staršího studenta Tomáše Masaryka, který se o orgánové soustavy člověka velmi zajímal. Lorenz po mnoha letech na Masaryka vzpomínal jako na zajímavého, rozhodného třicátníka a „melancholicky zírajícího Slovana, jemuž filosofie propůjčila zvlášť vážné vzezření“. Úsměvným příběhem je pak vzpomínka, jak se Masaryk při poslední hodině na pitevně přemohl a rozhodl se vyzkoušet si práci patologa, přičemž se mu podařilo přeříznout „dva důležité nervy, velkou tepnu a několik šlach“. S Masarykem zůstal Lorenz nadále v kontaktu, což dokládá jejich vzájemná korespondence.
Doslova na každém kroku se setkával s opovržením, nepřátelstvím a dokonce i mediálními urážkami.
Díky spokojenosti Lorenzových nadřízených s jeho pracovními výsledky přestoupil mladý lékař na katedru chirurgie jako asistent profesora Johanna von Dumreichera. Ten však zanedlouho zemřel. Na místo přednosty 1. chirurgické kliniky pak císař František Josef I. jmenoval v únoru 1881 profesora Eduarda Alberta (1841–1900), rodáka z českého Žamberka a již tehdy světovou kapacitu v oboru chirurgie. Albert se kromě lékařské vědy rovněž aktivně zajímal o českou literaturu a přátelil se s mnoha osobnostmi českého kulturního prostředí. Tento císařův krok, jak se brzy ukázalo, přinesl štěstí i samotnému Lorenzovi. V únoru 1882 si ho totiž profesor Albert zvolil za asistenta a zástupce, což v kariéře mladého začínajícího vědce nepochybně představovalo významný mezník. V roce 1884 požádal Adolf Lorenz o habilitaci, kterou v srpnu bez obtíží složil a stal se tak docentem „královské lékařské disciplíny“, tedy chirurgie. O dva měsíce později se oženil s Emmou Lecherovou, dcerou šéfredaktora deníku Die Presse, a rok nato se jim narodil první syn Albert (1885–1970).
Nepříjemnosti
Lorenzovu slibně se začínající dráhu úspěšného chirurga však již během studií výrazně ohrozila nepříjemná událost. Pro rozvoj medicíny však byla, zejména z dnešního pohledu, více než šťastná.
Vzhledem k tomu, že ještě na konci předminulého století lékaři operovali bez ochranných rukavic, byli nuceni jako dezinfekční prostředek používat velmi agresivní roztok obsahující kyselinu karbolovou, jímž kromě rukou omývali i rány a operační nástroje. Lorenzovo tělo si na tento přípravek záhy vytvořilo těžkou alergii doprovázenou rozsáhlým ekzémem na ruce, kvůli čemuž musel Lorenz dokonce odejít na zdravotní dovolenou. Přestože odpočinkový čas zužitkoval napsáním své habilitační práce, tato nepříjemnost mu bránila uvažovat o návratu k profesi chirurga. Začal tedy uvažovat o založení soukromé lékařské praxe a tím vlastně o rezignaci na dráhu vědce. Úvahy nerealizoval jen díky dlouholetému učiteli Eduardu Albertovi. Ten ve snaze neztratit svého nejlepšího studenta a potenciálního pokračovatele Lorenzovi doporučil, aby se namísto chirurgie zaměřil na obor, který byl tehdy ještě v plenkách, ale o nějž se oba lékaři již nějakou dobu živě zajímali – na tzv. „suchou chirurgii“, tedy na ortopedii. V tomto oboru se Adolf Lorenz postupně vypracoval na jednoho z největších světových odborníků.
Krátce po radě profesora Alberta se Lorenz vydal na studijní cestu po rakousko-uherské monarchii, aby na jednotlivých lékařských pracovištích zkoumal nejnovější poznatky o ortopedii. V této době se dokonce osobně setkal s císařem Františkem Josefem I., jenž se – dle pramenů – mladému doktorovi otevřeně přiznal, že vlastně vůbec netuší, oč v té ortopedii vlastně jde. Lorenz mu pohotově odpověděl, že se jedná o vědu, „která pokřiveným umožňuje chodit rovně, a těm, kteří jsou upoutání na lůžko, pomáhá chodit vůbec.“
Jednou si dokonce pozval své milované husy do pracovny, aby mu při čtení novin dělaly společnost.
Ve svém oboru se Lorenz zaměřil na léčbu vrozených dysplazií kyčelního kloubu, skoliózy páteře, deformit končetin a celkově abnormalit lidské kostry, zejména pak u malých dětí. Zvolil ovšem v té době zcela novátorskou metodu. Častou příčinou smrti jeho pacientů tehdy byla otrava krve. Lorenz se proto rozhodl vyhýbat vnitřním operativním zákrokům a namísto nich hledal alternativní způsob léčby těchto poruch.
Lékařské postupy, které zvolil, však zpočátku narážely na mnoho komplikací. Jak uvádí profesor Pavel Dungl ve své publikaci Ortopedie (2014), Lorenzovi je někdy přezdíváno „otec avaskulární nekrózy“. Jde o odumření kosti vznikající z nedostatečného přístupu okysličené krve do postižené oblasti. Zpravidla je za takový stav odpovědná tuková sraženina, která omezí nebo úplně zastaví průtok krve do určitého místa.
Lorenz se velmi trápil nezdary svých dosavadních lékařských postupů. Když se ale při návštěvě Říma v roce 1894 seznámil s technikou nekrvavé repozice, jejímž autorem byl italský lékař A. Paci, svoji techniku léčby díky této inspiraci postupně zdokonalil (dodnes tato metoda nese název Paciho-Lorenzova) a na svém přednáškovém turné po Evropě o ní mezi svými kolegy aktivně rozšiřoval povědomí. Svým invenčním přístupem a úsilím pomoci postiženým tak Adolf Lorenz položil základ metodám novodobé fixace, terapie pomocí speciálních korzetů i moderních ortopedických lůžek. Lze jej zcela právem považovat za jednoho ze zakladatelů ortopedie jako vědního oboru.
Zázračný lékař
V roce 1889 byl pětatřicetiletý Lorenz na základě doporučení profesorů Alberta a Billrotha jmenován mimořádným profesorem na vídeňské univerzitě (mimochodem právě toho roku Halsted vynalezl gumové rukavice, což Lorenzovi opět otevřelo dveře na operační sál). Největší popularity se ovšem dočkal v roce 1902, kdy na pozvání amerického milionáře Jonathana Ogdena Armoura odjel do Spojených států amerických, aby se pokusil vyléčit jeho nemocnou dcerku trpící vrozeným vykloubením kyčelního kloubu. Lorenz, jemuž Armour v případě úspěchu přislíbil částku závratných 30 tisíc dolarů, odjel do Chicaga a uspěl.
Stále populárnější Lorenz se poté vydal na vědeckou cestu po Spojených státech. Na tomto mimořádně úspěšném turné objížděl velká města, přednášel, přijímal gratulace a pochvalná slova, především však léčil (kromě Armourovy dcery uzdravil na milionářovy náklady okolo stovky dalších nemocných dětí). Američané, vědomi si úspěchů jeho léčby, vítali sympatického rakousko-uherského lékaře s bouřlivými ovacemi všude, kam přijel. Když kupříkladu navštívil divadlo ve Washingtonu, zahrál orchestr na jeho počest rakousko-uherskou hymnu; v divadle v New Yorku se dočkal takového aplausu, že herci museli přerušit představení. Pomyslným vrcholem jeho triumfální pouti napříč Spojenými státy bylo přijetí prezidentem Theodorem Rooseveltem v Bílém domě. Lorenz, velmi skromný člověk, ovšem tuto slávu přijímal s velkou dávkou pokory a nadhledem.
Boj s nouzí
V době první světové války se Adolf Lorenz aktivně angažoval v pomoci raněným vojákům i válkou poznamenaným civilistům. Po roce 1918 se ovšem ocitl v osobní finanční krizi, neboť nešťastně investoval do rakouských válečných dluhopisů a přišel tak o velkou část svého jmění. Odjel proto znovu do Ameriky, která jej kdysi tak vlídně přijala. Tato cesta však zpočátku vůbec nevypadala tak příznivě jako ona první v roce 1902. Silné antiněmecké nálady Američanů se bohužel projevily i v jejich vztahu k této vědecké kapacitě. Profesor Lorenz se doslova na každém kroku setkával s opovržením, nepřátelstvím a dokonce i mediálními urážkami (jedny noviny otiskly titulek s výrazně šovinistickým názvem „Křižáka tu nechceme“). Nakonec si ale značně frustrovaný Lorenz díky pomoci tehdejšího ministra zdravotní péče státu New York zřídil ordinaci, a to přímo v prvním patře budovy, kde měl ministr svoji kancelář. Začal opět léčit a jeho renomé jednoho z největších profesionálů ve svém oboru opět v povědomí Američanů vzrostlo. Obnos, který Lorenz svojí léčbou utržil (přibližně 25 tisíc dolarů), poslal do Vídně s tím, aby tato částka byla přerozdělena mezi instituce pomáhající dětem zasaženým světovou válkou. Od té doby se do Spojených států opakovaně vracel, později i se synem Albertem, rovněž věhlasným chirurgem.
V roce 1923 byl Adolf Lorenz nominován na Nobelovu cenu. Ta mu však unikla rozdílem pouhého jednoho hlasu (laureáty se tehdy stali F. Banting a J. Macleod za objev léčivých účinků inzulínu). Jako jistý druh satisfakce, kterou by Lorenz, kdyby žil, nepochybně přijal, bylo, že přesně o 50 let později získal Nobelovu cenu za fyziologii a lékařství jeho mladší syn Konrad (1903–1989), zakladatel moderní etologie (podoboru zoologie, jehož základ spočívá ve výzkumu vrozeného chování), jenž se svými filozoficko-přírodovědnými úvahami řadí mezi největší ekologické myslitele 20. století, byť je jeho vědecký odkaz poznamenán inklinací k nacistickým myšlenkám.
Aby se na mě nezapomnělo
V roce 1935 kontaktovali Adolfa Lorenze představitelé rodné Vidnavy, aby jej pozvali na sraz absolventů tamní školy. Při této příležitosti zamýšleli zhotovit svému nejznámějšímu rodákovi pamětní tabuli, k jejímuž zhotovení přirozeně potřebovali Lorenzovu podobiznu, nejlépe pak profesora samotného. Ten však zrovna pobýval ve Spojených státech a nemohl se tak na pózování osobně dostavit. Nechal proto do Vidnavy zaslat svoji fotografii, na jejímž základě jesenický sochař Josef Obeth, významný tvůrce plastik a pomníků dodnes zdobících řadu míst severní Moravy a Slezska, vytvořil Lorenzovu mramorovou pamětní desku. V srpnu téhož roku Lorenz do Vidnavy přijel a osobně se zúčastnil slavnostního odhalení díla, jež je dodnes umístěno na vidnavském náměstí na zdi domu č. p. 66. Jak uvádí publikace Čítanka z Jesenicka (2001), vídeňský lékař měl při ceremoniálu s humorem sobě vlastním prohlásit, že tak činí zejména z toho důvodu, „aby se na něj nezapomnělo, když už na něj všichni zapomenou.“
Poslední roky svého života strávil Adolf Lorenz v Altenbergu, v domě, který se díky zoologickým výzkumům jeho syna Konrada doslova hemžil nejrůznějšími druhy zvířat. To se ovšem „starému pánovi“, jak svého otce Konrad Lorenz ve svých vzpomínkách nazývá, velmi líbilo. Zvláště pak si oblíbil divoké husy, které si dennodenně zval na verandu, aby s nimi posvačil. Jednou si dokonce starý pan profesor pozval své milované husy do pracovny, aby mu při čtení novin dělaly společnost, za což spokojené opeřence odměňoval kousky chleba.
Na jiném místě svých pamětí Konrad Lorenz vzpomíná, jak jednoho dne spatřil svého otce utíkat ze zahrady v hlubokém předklonu a s rukama zkříženýma na břiše. Domníval se, že jeho otce postihly žaludeční křeče či žlučníkový záchvat. Vysvětlení bylo méně tragické. Když starý pán po obědě odpočíval na lehátku, nezbedný papoušek mu vytrhal všechny knoflíky z kalhot, takže si je probuzený vědec musel přidržovat, aby nespadly.
Svojí celoživotní nezdolnou pílí a zejména pak díky tisícům těch, kterým jeho ortopedické techniky pomohly a pomáhají, si Lorenz vybudoval ten nejpevnější pomník, jakého se člověku může dostat. Když se v roce 1912 stala ortopedie samostatným lékařským oborem, jednu z největších zásluh na tom nesl právě tento stále usměvavý doktor s bílým plnovousem, rodák z podhůří Jeseníků profesor Adolf Lorenz.
Článek je upravenou verzí textu, který vyšel na jaře 2016 v časopisu KROK – Kulturní Revue Olomouckého Kraje, s jehož vědomím text přebíráme.
Titulní snímek: Adolf Lorenz při návštěvě rodné Vidnavy dne 18. srpna 1935. Zdroj: Státní okresní archiv v Jeseníku.


title: Olomoucké Divadlo na Šantovce se dozvědělo Vše o mužích

maintext:
Trio hereckých osobností Filip Blažek, Maroš Kramár a Michal Slaný rozesmálo pondělní večer olomoucké publikum. Prostřednictvím vtipných inscenací se přítomné ženy dozvěděly vše, co ještě nevěděly o mužích, a pánové se u toho královsky bavili.
hodnoceno 1x Sdílet na FB Tweetnout Líbí? Pošlete to dál...
Představení Vše o mužích v podání pražského Studia DVA bylo jedním z nejpovedenějších komediálních vystoupení, jež se na prknech Divadla na Šantovce v poslední době objevilo. Ve skvěle napsané hře, která volně navázala na titul Vše o ženách, nebylo nouze jak o veselé, tak dramatické okamžiky. Diváci, kteří zaplnili sál do posledního místa, se ve vzájemně se proplétajících příbězích setkali s dlouholetými kamarády v posilovně, se seniory, ale také s homosexuály.
Hru začali Michal Slaný a Filip Blažek převlečení za dva staříky, kteří „zavedli“ přítomné publikum do parku. S nadsázkou ztvárněné postavy rozesmály diváky svými tiky, gesty, i zapomnětlivostí a skvěle je naladily na další z příběhů různých mužských typů. Zatímco uvedená dvojice představovala divákům strasti seniorů, Maroš Kramár (Zoky) už se v pozadí chystal na další scénku, která nás paradoxně zavedla do posilovny. Zatímco jeho dva dobří přátelé do ní chodí kvůli své fyzické kondici, Zoky tam zavítá pouze zběžně. To je patrné hned při počáteční rozcvičce, při které nestíhá a diváky rozesmává svými neobratnými pohyby.
Za nejdramatičtější příběh bychom mohli označit osud Toma a jeho rodiny. Tom (Filip Blažek) přilétá z Buenos Aires uctít památku své matky, které zemřela před pěti lety. Už od počátku jsou zřejmné napjaté vztahy mezi ním a jeho otcem (Maroš Kramár), kterého ze smrti maminčiny smrti viní. Později se ale z dopisu dozvídá, že vše bylo jinak….
Čtvrtá scénka nás zavedla do nočního podniku a Slovákem Maxem (Maroš Kramár), který jej vede. Jeho poskok Rudy (Filip Blažek) dostává za úkol sehnat na večer striptéra, kterého si zahrál Michal Slaný. Ani on jako Stydlivý hřebec svlečený do půli těla však nepobavil publikum tolik, jak přestřelka mezi Marošem Kramárem a Filipem Blažkem o tom, co je lepší v České, respektive Slovenské republice. Herci se navezli jak do předsedy vlády Roberta Fica, tak do prezidenta Miloše Zemana, porovnali, který stát má vyšší hory, a který zase více obyvatel. A diváci se navíc dozvěděli, co znamená slovo vystierat.
Nechyběla ani improvizace
Jak už to bývá, publikum nejvíce pobaví to, co (snad) není napsané ve scénáři. Už když se na pódiu objevili dva homosexuálové v podání Maroše Kramára a Michala Slaného, nesly se divadlem salvy smíchu. Když se však při jedné ze scének Michal Slaný omylem jazykem dotkl úst svého hereckého kolegy, vybuchli i sami představitelé. „Ty ses do toho dneska nějak vžil. Ještě chvilku, a nebudeme to muset ani hrát,“ ohodnotil jeho počínání Kramár, čímž ještě více přítomné rozesmál.
Celé představení nakonec vyvrcholilo kolem desáté hodiny večer opětovným setkáním tří seniorů v domově důchodců. Herce diváci odměnili uznalými výkřiky a nekonečným potleskem, který si Filip Slaný, Michal Blažek a Maroš Kramár za své výkony jednoznačně zasloužili.
Foto: www.studiodva.cz

fasttext_language: cs


title: Kapela Cigarettes After Sex se po pěti měsících vrátí do České republiky. Zahraje v Praze i Brně

maintext:
Za sebou mají vyprodané koncerty po celé Evropě. A v březnu příštího roku se opět vrátí do České republiky, aby potěšili fanoušky hned dvěma samostatnými koncerty, které se uskuteční v Praze i Brně. Řeč je o texaské ambientní kapele Cigarettes After Sex.
V roce 2016 potěšila americká kapela Cigarettes After Sex české fanoušky hned dvakrát. Po vyprodaném koncertu v Chapeau Rouge, kde odehrála intimní show v březnu, se v listopadu vrátila do pražského Rock Café. O tom, že si skupina Českou republiku skutečně oblíbila, svědčí fakt, že se po necelém půl roce opět vrátí, a to hned se dvěma samostatnými koncerty.
Do Brna dorazí kapela 8. dubna 2017, kdy vystoupí v klubu Fléda. O dva dny později zavítá i do hlavního města, kde zahraje v klubu Roxy. Vstupenky na oba koncerty jsou k dispozici i nyní. K zakoupení jsou v cenovém rozmezí od 440 do 495 korun.
Brooklynská partička Cigarettes After Sex, v jejímž čele stojí charismatický Greg Gonzales, chystá v současné době své debutové album. Na svém kontě má ale již dvě EP a také velký hit Nothing’s Gonna Hurt You Baby, který do dnešních dní zhlédlo na Youtube již téměř 33 milionů lidí.
Foto: Barbora Hrdá (Fouce.cz)


title: Vánoční hudební nálož! Poslední měsíc v roce dorazí do Prahy Skillet, ZAZ i Enrique Iglesias

maintext:
Hudební fanoušci se ani letos nemusí bát, že by museli o vánočním měsíci poslouchat jen koledy v obchoďácích nebo vánoční koncerty, které chystá každý třetí český hudebník. Do Prahy se totiž i v prosinci chystají světové hudební hvězdy, na jejichž show určitě alespoň na pár hodin zapomenete na shon a kýčovité dekorace všude kolem. A kdo že v Praze zakončí bohatý hudební rok 2016?
hodnoceno 5x Sdílet na FB Tweetnout Líbí? Pošlete to dál...
Již v neděli 4. prosince zahraje pro pražské fanoušky americká rocková kapela Skillet, která letos překvapila svým energickým vystoupením návštěvníky královéhradeckého festivalu Rock for People. V rámci Unleashed Tour navštívila již Brno, kde je přivítal vyprodaný sál. Na pražský koncert, jenž se uskuteční v Malé sportovní hale, zbývají ještě poslední lístky. Jako předskokané se představí hardrocková kapela Red Sun Rising.
V prosinci se do České republiky vrátí také populární francouzská zpěvačka ZAZ, která potěší fanoušky hned třemi vystoupeními. Koncert, který se v pražském Foru Karlín uskuteční 7. prosince, byl brzy beznadějně vyprodán. Proto přidala další show, jež proběhne na tom samém místě hned následující den. Na ZAZ se navíc mohou těšit i fanoušci ve Zlíně, kde vystoupí 10. prosince ve Sportovní hale Euronics.
Své nové album Modern Heart přijede do České republiky v prosinci představit belgický zpěvák a skladatel Milow. Na nové písně se mohou návštěvníci těšit 4. prosince, kdy dorazí hudebník do pražského klubu Roxy. Na své si tak ke konci roku přijdou všichni, kteří jsou fanoušky jeho osobité kombinace elektroniky a alternativního R&B i hip-hopu. Vstupenky jsou stále k dispozici v internetovém předprodeji za 495 korun.
V polovině měsíce dorazí do Prahy také jeden z předních představitelů instrumentálního hip-hopu a downtempa Wax Tailor. Ten má na svém kontě již pět studiových alb a dva živáky. Českým fanouškům dorazí 16. prosince představit svou novou desku By Any Beats Necessary. Koncert se uskuteční v Lucerna Music Baru. Lístky jsou k sehnání v internetovém předprodeji za 546 korun.
Obrovský zájem o vstupenky zaznamenal koncert španělského hudebníka a idola dívčích srdcí Enrique Iglesiase. Tomu se podařilo pražskou zastávku svého turné poměrně rychle vyprodat. Na show, jež se uskuteční 18. prosince v pražské Tipsport Aréně, se tak dostanou jen ti, kteří s nákupem lístků příliš neotáleli. Populární zpěvák navštíví v rámci turné Sex and Love Českou republiku vůbec poprvé. Zpěvák návštěvníkům slibuje velkolepou show plnou latinskoamerických hitů.
Náš výběr zakončujeme pořádným metalovým nářezem! V neděli 18. prosince dorazí totiž do hlavního města kapela Dead By April ze švédského Gothenburgu. Ta představí ve Futurum Music Baru nejen své osvědčené hity, ale také skladby ze svého připravovaného alba Breaking Point, které plánuje vydat příští rok. Návštěvníci se tak mohou těšit na osvědčující kombinaci screamu, zpěvu, elektroniky i kláves.


description: Konec roku 2016 vrátil do kin Star Wars v prvním nelineárním příběhu, představí očekávanou adaptaci hry Assassin's Creed a postaví mezihvězdné cestovatele před zásadní časový problém.

title: Filmový prosinec: Spin-off z předaleké Galaxie, herní zabiják a probuzení cestovatelé


title: Enrique Iglesias přivezl ze Španělska show plnou emocí

maintext:
Koncerty španělského lamače dívčích srdcí by se daly shrnout jako „plné emocí“. A přesně takový koncert v rámci turné Sex and Love předvedl Enrique Iglesias v neděli v beznadějně vyprodané Tipsport Aréně.
hodnoceno 11x Sdílet na FB Tweetnout Líbí? Pošlete to dál...
Začněme ale od začátku. Trend předskokanů se nevyhnul ani tomuto koncertu. DJ, zvolený na tuto pozici, byl ale naprosto zbytečný, a i když hrál asi jen třicet minut, hrál si celou dobu spíše pro sebe. Když se však po něm opět spustila hudba z reproduktorů, „profláklé“ songy z rádia paradoxně sklidily u čekajících fanoušků větší úspěch než předskokan samotný.
Konečně aréna potemněla, nechyběl typický blikající nápis SEX and LOVE, připomínající název turné. Show začala rachejtlemi vystřelenými z pódia a hala se rázem proměnila v jednu obrovskou diskotéku, kde každý „pařil“ již od samého začátku. Enrique, se svou typickou kšiltovkou na hlavě, začal hned z ostra – písní I’am A Freak ihned roztančil celou Tipsport arénu.
Zpěv, který byl však po celou dobu podporován playbackem, se ze začátku ztrácel za ohlušující hudbou, kterou mělo na starost hned několik hudebníků v pozadí, za zmínku stojí velmi dobrý zpěvák a zpěvačka, kteří zpívali některé písně spolu s Enriquem. Na pražském koncertu nechyběly největší hity (Tired of Being Sorry), ale také jeho poslední písně, které na YouTube dosahují několik stovek milionů zhlédnutí (Bailando).
Bylo to jako se dívat na romantickou filmovou scénu
Fanoušci se dočkali ale i komornějších skladeb, kdy spolu s hudebníky Enrique seděl uprostřed pódia a za zvuku španělských kytar zpíval i pomalejší, zato více emocionální, písně. V jedné z nich si Enrique zazpíval duet právě se svou doprovodnou zpěvačkou, který byl emocemi přímo nabitý. Bylo to jako se dívat na romantickou filmovou scénu.
O co jde na koncertech Enriqua Iglesiase asi nejvíce, je kontakt s diváky, který zvládl naprosto dokonale. Již brzy po začátku představení si Enrique své fanoušky doslova „omotal kolem prstu“. Ti pak po celou dobu koncertu dělali přesně to, o co je zpěvák na pódiu požádal. Nebál se skočit z pódia mezi fanoušky, půjčoval jim mikrofon, a častokrát se na pódiu sehnul k některé z fanynek a zpíval kus své písně „jenom jí“.
Asi všichni nejspíš čekali, zda i v Praze vezme zpěvák nějakou šťastnou fanynku na pódium. Enrique však vytáhl svého fanouška, sedmnáctiletého Lukase, který, ač na začátku říkal, že mu je „téměř osmnáct“, dostal od Enriqueho rovnou dva panáky a nakonec i mikrofon, se kterým se Lukas celkem suverénně procházel po pódiu a zpíval známou Stand By Me, zatímco ho Enrique pečlivě natáčel na telefon.
I am moving to Prague
Ve druhé polovině koncertu se Enrique přemístil na malé podium vybudované v zadní části haly – tak o něj nepřišli ani fanoušci stojící až vzadu. Bohužel přemístění tam a sem zabralo okolo deseti minut, kdežto jediná písnička, odzpívaná na malém podiu, asi tři minuty. Vznikly tak dvě zbytečně dlouhé pomlky, které mohly nahradit s klidem další dvě písničky.
Rozezpíval celou halu a to hned několikrát. Enrique byl z toho nakonec tak dojatý, že nadarmo skrýval na pódiu slzy a s potleskem fanouškům dodal „I am moving to Prague.“ To sklidilo pětiminutový potlesk, během kterého zpěvák neudržel své emoce. A že se mu v pražské Tipsport Aréně opravdu líbilo, řekl fanouškům i na závěr svého vystoupení – „Praha, I will be back very very very soon.“
Foto: Barbora Bittnerová


title: Huntley Fitzpatrick se v nové romanci zabývá i vážnějšími tématy

maintext:
Nakladatelství CooBoo vydává další knihu spisovatelky Huntley Fitzpatrickové s názvem Kluk mého srdce, která volně navazuje na její prvotinu Můj život u sousedů. Autorka nás opět zavede do prostřední obrovské rodiny Garrettové, seznámí nás s lajdákem Timem Masonem a bude řešit i vážnější problémy.
hodnoceno 1x Sdílet na FB Tweetnout Líbí? Pošlete to dál...
Průšvihář. Přesně tak by se dal vystihnout hlavní hrdina knihy Kluk mého srdce autorky Huntley Fitzpatrick. Tima Masona ještě donedávna zajímaly jen drogy, alkohol a sex. Rozhodl se ale polepšit – odstěhoval se od rodičů, dochází na schůzky anonymních alkoholiků a pokouší se vzdát se i závislosti na kouření. V tom všem mu pomáhá Jase Garrett, jeho nejlepší kamarád a bratr Alice.
Alice Garrettová je pilnou studentkou medicíny, která však nemá na růžích ustláno. Má kupu sourozenců, její táta leží po těžkém úrazu v nemocnici a maminka je opět těhotná. Alice se jí snaží pomáhat, jak to jde – s nákupy, s odvozem dětí do školy a také po finanční stránce. Sama má však dost problémů s bývalým přítelem, který ji neustále otravuje. Celou situaci stěží zvládá, a k tomu všemu se k nim domů přistěhuje lajdák Tim Mason. Paradoxně je to však on, u koho v těžkých chvílích nalezne podporu.
Alice a Tim se v podstatě nesnesou. Neustále se popichují, štěkají na sebe – jednoduše, nenechají na tom druhém niť suchou. Neustálými hádkami se však snaží skrýt vzájemné sympatie, které k sobě cítí. Především Timovi se Alice už nějaký ten pátek líbí.
Oproti autorčině prvotině má kniha Kluk mého srdce pomalejší rozjezd. Snad proto, že Huntley Fitzpatrick chtěla, aby se čtenář co nejvíce vcítil do pocitů obou hlavních hrdinů a aby je lépe pochopil. Přece jen, staví proti sobě dva typy rodiny - tu, která drží při sobě i v těžkých chvílích, a tu, která se jako rodina tváří jen na oko - a pokud by na nás všechny informace vychrlila v první kapitole, bylo by pro čtenáře velmi obtížné se zorientovat.
„Naposled si prohlédnu svůj pokoj. Na korkový nástěnce nad stolem visí kus papíru s rudým nápisem HORKÝ KANDIDÁT v záhlaví. Jedna z mála věcí, na který si z minulýho podzimu pamatuju, je poflakování se se stejně nanicovatými kámoši z Ellery okolo loděnice, kam naše elitní zařízení schovávalo kajaky (a studenty s jointama). Vymysleli jsme si dobrý antiprogram ke všem těm uhozeným hláškám ze školních ročenek. Horký kandidát na mladého milionáře. Horká kandidátka na hvězdu vlastní reality show. Horký kandidát na smlouvu do národní ligy. Ani nevím, proč jsem si ten cár papíru nechal. Sundám ho ze zdi, pečlivě složím a schovám do zadní kapsy od džínů.“
Přestože se příběh točí především kolem závažných témat, jakým je například špatná finanční situace rodiny Garrettů, najdeme v ní mnoho veselých situací. Kniha je protkaná zábavnými příhodami, trapnými situacemi a vtípky, které čtenáři vykouzlí úsměv na tváři. Celý příběh navíc působí důvěryhodněji a realističtěji díky vyprávění knihy z pohledu obou hlavních hrdinů.
Přestože nejde o autorčinu první knížku, chvílemi na nás tak může působit. Jednotlivé kapitoly jsou uspořádány trochu chaoticky a čtenář se může ztrácet i v dialozích hlavních hrdinů, které jakoby spolu občas nesouvisejí. Huntley Fitzpatrick se taktéž mohla více zaměřit na děti z rodiny Garrettů, kterých je opravdu hodně a člověk se tak ve vyprávění může chvílemi ztrácet.
Kluk mého srdce je oddychovkou, která čtenáře nenadchne, ani neurazí. Je to jen další z řádky young adult romancí, kterou si přečtete, a po nějaké době na příběh zapomenete. To však knize na čtivosti neubírá, a pokud jste fanoušky romancí, které se netočí jen kolem lásky dvou hlavních hrdinů, neuděláte chybu, když po knize sáhnete.


description: Recenze: Přijít ve vánočním období nejen o bonusy, ale možná i o práci, to hrozí zaměstnancům pobočky Zenotechu v momentě, kdy firmu navštíví generální ředitelka. Je rozhodnutá celou pobočku zrušit, poslední nadějí je uzavřít velký obchod. Klient se však zdá být nakloněn konkurenci, a tak zbývá poslední možnost - udělat na něj dojem uspořádáním legendárního vánočního večírku.

title: Pařba o Vánocích: sex, drogy, sáňky a sobi


title: Francouzská komedie Pro tebe cokoliv sklízí v Kalichu bouřlivé ovace

maintext:
Pro tebe cokoliv je český název francouzské komedie Nelson, uvedené ve své pražské premiéře 1. prosince 2016 na prknech Divadla Kalich. Tuto hru z pera ředitele prestižního pařížského divadla Théâtre de la Porte Saint Martin Jean Robert-Charriera objevila v Paříži herečka Jana Paulová, díky níž se tato česká verze zrodila.
hodnoceno 6x Sdílet na FB Tweetnout Líbí? Pošlete to dál...
Zárukou rezonující podívané pod režisérskou taktovkou Petra Kracíka je nejenom vtipně koncipovaný, odlehčený scénář s věčně aktuálním tématem partnerských i rodičovských vztahů, ale také excelentní výkony Jany Paulové, Pavla Zedníčka či Davida Suchařípy.
Postava dravé, zkorumpované právničky Jacqueline Du Vivier a jejího pasivního, podporujícího, někdy až submisivního manžela Gerarda, nesmírně autenticky a živě rozehrávají témata na první pohled obyčejná, no právě tím blízká nejednomu z diváků. To vše je umocněno nemalou dávkou humoru, ironie a chvílemi až sarkasmu. Téma lidských vztahů, strachu, pokrytectví a odhalování skořápky, navenek drsné, no vevnitř emotivní, to vše slibuje tato neotřelá francouzská komedie.
„V soudních síních není zvyklá prohrávat – ať to stojí, co to stojí. Patří mezi lidi, kteří ve své profesi musí projevit značnou autoritu a pak jim doma delší dobu trvá, než se přepnou do lidské polohy. Lásku k manželovi a svým dětem tedy projevuje kolikrát hodně osobitě, ale uvnitř je stejná jako každá dobrá máma, pro své blízké by se rozkrájela,“ představuje herečka svou postavu.
I přes navenek tvrdou skořápku ukrývá v sobě Jacqueline milující matku i manželku. Skutečnost, když ji dcera oznámí, že se chystá na africkou misi jako dobrovolnice a syn přiznává svou homosexuální orientaci, zpočátku značně otřese její představou o dokonalé idyle rodinného zázemí, no s postupem času tuto, ač značně odlišnou představu, podřídí právu volby svých, již dospělých dětí.
Vnitřní přerod, iniciován cílenou hrou na hippie rodinu, je vlastní i postavě Pavla Zedníčka, alias Gerarda, který přes svou naoko pasivní roli, výrazně zasahuje do děje a ve finále překvapuje svou odvahou změnit staré a nefunkční. Tato postava mu sedne naprosto dokonale a jeho bravurní výkon ještě více umocňuje celkovou atmosféru děje.
Vnitřní transformace je vlastní všem postavám, které pod vlivem okolností odmítají pokryteckou hru a falše a ve finále pak, doslova hrdinsky, nacházejí cestu k sobě sama, v celé své pravdivosti a přirozenosti.
Vedle již zmíněných stálic české divadelní scény si uznání zasluhují také Ladislav Hampl, Pavla Rychlá – Vojáčková a dva studenti Pražské konzervatoře Simona Lewandowska a Kristián Kašpar. Jejich osmým „kolegou“ je králík Nelson. Škoda jen, že tvůrci se nakonec přes prvotní úvahy zařadit na jeviště živé zvíře, rozhodli nakonec jen pro rekvizitu. Každopádně je i tento zvířecí element zdrojem četných salv smíchů.
Setkáni a vzájemná konfrontace dvou rodin, naoko z jiných světů, uvězněných v konformitě současné doby a jisté formy pokrytectví a uniformity, se postupně pod vlivem autentických dětí a jejích touze po přirozenosti, podporované autentickým mladickým nadšením, mění v to, co mělo navenek zůstat zapomenuto, či potlačeno, takže děj končí způsobem pro komedii vlastním, emotivním happy endem.
Dle slov režiséra Petra Kracika „Autor do textu ukryl drobný vzkaz, že žádné věci se nemají přehánět. Naše současnost už je taková: všichni hledají recepty na cokoliv, všichni hubnou, žijí rychle, snaží se být asertivní, všichni potřebují vydělávat… Je toho prostě moc a trochu se nám v tom vytrácí potřeba zůstat svůj. To bych viděl jako téma této hry. A přestože naše postavy vypadají, že jsou vymknuté a šílej, vrátí se jim skrze jeden příšerný večírek srdíčka a utuží se rodinné vztahy.“
Pokud se chcete zasmát a zamyslet nad vážným nevážně, komedie Pro tebe cokoliv tato očekávání zaručeně naplní. Svědčí o tom i opakovaná, neutuchající standing ovation v rámci jeho premiérového uvedení.


title: Cohen, Lemmy, Prince, Michael. Kdo další odešel do hudebního nebe od přelomu roku 2015/2016?

maintext:
Už od přelomu roku 2015/2016 dával řetězec úmrtí oblíbených umělců české hudební scéně opravdu zabrat. Ve světě, ale i u nás zemřela řada legendárních hudebníků, kteří svým umem udělali díru do světa a budou nejen v hudebních dějinách navždy. Na přelomu roku započal tenhle nekončící řetězec Lemmy, o skoro rok později to skonal pád letadla s ruským sborem Alexandrovců. Podívejte se, jaké ikony zavítaly do hudebního nebe.
hodnoceno 2x Sdílet na FB Tweetnout Líbí? Pošlete to dál...
LEMMY
Lemmy Kilmister, známý především jako zakladatel metalové skupiny Motörhead, přezdívaný též jako ,,metalový Bůh". Jeho velikou dominantou byly pejzy s knírkem, nepřehlédnutelná bradavice a drsný hlas, které z něj udělaly osobnost a metalovou ikonu, která se následně stala vzorem nejen umělcům z rockové a metalové hudební scény. Narodil se na Štědrý den roku 1945 a zemřel čtyři dny po svých narozeninách v roce 2015.
Příčinou smrti byla dle dostupných zdrojů zpěvákova nemoc, o které se dozvěděl pouze dva dny před smrtí. Několik kapel, mezi kterými je například i Metallica, nahrálo tracky, kde vzdávají Lemmymu hold. Po jeho smrti ukončila skupina Motörhead svou činnost (24. 12. 1945 - 28. 12. 2015)
DAVID BOWIE
Šokující zpráva zastihla fanoušky britské legendy Davida Bowieho hned zkraje roku. Zatímco se radovali z čerstvě vydané nové desky Blackstar, 69letý zpěvák zemřel. Bowie byl svébytnou osobností, nebál se experimentovat a nastolovat nové trendy světové pop music. Jeho kariéra trvala skoro pět desetiletí. Naposledy se připomněl 8. ledna chválenou deskou Blackstar, která mohla budit dojem, že se do důchodu jen tak nechystá. Ve skutečnosti se však tak trochu loučil. Odešel po 18 měsících statečného boje s rakovinou. (8. 1. 1947 - 10. 1. 2016)
PRINCE
Další zpráva přišla po polovině dubna. Čokoládový zpěvák, sexsymbol, výrazná osobnost popové hudební scény, ale především multiinstrumentalista.
Už od dětství se jevil jako talentované dítě, jehož nadání rozhodně nebylo mařeno. Učil se hrát prakticky na cokoliv, k čemu se dostal. Výsledkem bylo, že už v sedmi letech hrál na klavír a ve 12 letech uměl hrát na 25 hudebních nástrojů. Postupně se dopracoval k prakticky perfektnímu multiinstrumentalismu, kdy byl schopen ovládat prakticky libovolný hudební nástroj. Americký zpěvák Prince zemřel v důsledku neúmyslného předávkování opiáty, silnými léky proti bolesti. (07. 06. 1958 - 21. 04. 2016)
LEONARD COHEN
Jedna z vůbec největších jmen a nejcharismatičtějších osob světové hudební scény, zpěvák a romanopisec, jehož romány se následně odvíjely i v textech - například v hitu ,,Halelujah". Právě tento hit kanadského zpěváka proslavil, přestože se o něm zpočátku ,,moc nevědělo". Hit si prorazil svoji cestu a stal se jedním z nejúspěšnějších. Byl přezpíván do několika jazyků a slyšet jsme ho mohli například ve Shrekovi. V češtině jej pak nazpívala Lucie Bílá. Leonard Cohen zemřel ve věku 82 let, dle dostupných informací ve spánku po předchozím pádu. (21. 9. 1934 - 7. 11. 2016)
RADIM HLADÍK
Smrt oblíbeného umělce zasáhla i českou scénu. Ve věku 69 let zavítal do hudebního nebe král české rockové kytary, který miloval svobodu - Radim Hladík. V roce 1968 stál u vzniku dnes již legendární kapely Blue Effect. Poté, co skupinu opustil Vladimír Mišík, se stal její vůdčí osobností. Od samého počátku se Radim Hladík prosazoval jako výrazný autor. Podlehl následkům fibrózy plic, se kterou bojoval několik let. (13. 12. 1946 - 4. 12. 2016)
ALEXANDROVCI
Psal se den po Štědrém dni, kdy internet zaplavila smutná zpráva o pádu letadla. Na palubě v tu dobu sedělo včetně posádky 92 cestujících, z nichž 64 členů sboru legendárních Alexandrovců. Letoun mířil z Moskvy do Sýrie s mezizastávkou v Soči, kde měl stroj plánované doplňování paliva. Na palubě cestoval i generál Valerij Chalilov, který se v květnu stal šéfem známého souboru. Ruský sbor měl u nás vystoupit tradičně uprostřed roku a zažít společně s námi 10 koncertů napříč Českou republikou. I přes velikou ztrátu zde člen armádního souboru vystoupí. (25. 12. 2016)
GEORGE MICHAEL
Charismatický mladý zpěvák, autor řady celosvětových hitů v 80. letech nejen se skupinou Wham!, ale i na jeho pozdější sólové dráze zemřel v 53 letech na selhání srdce. To zapříčinil infarktový stav. Michael, který po světě prodal více než 100 milionů alb, měl v posledních letech množství zdravotních problémů a byl několikrát hospitalizován. V roce 2011 strávil měsíce v nemocnici s vážným zápalem plic, na který onemocněl uprostřed svého evropského turné. Zpěváka ovšem lákaly drogy a náhodný sexem. (25. 6. 1963 - 25. 12. 2016)


title: Smrt si nevybírá. V pouhých šedesáti letech zemřela Carrie Fisher, princezna Leia v Hvězdných válkách

maintext:
Filmový svět ztratil jeden ze svých velkých klenotů. Ve věku pouhých šedesáti let zemřela Carrie Frances Fisher, americká herečka, producentka a spisovatelka, která se do podvědomí diváků dostala jakožto princezna Leia z Hvězdných válek.
Carrie neměla k show businessu nikdy daleko. Byla dcerou zpěváka Eddieho Fishera, který v padesátých letech prodával miliony desek a měl dokonce i svou vlastní televizní show a herečky Debbie Reynolds, která ve stejném období patřila k hvězdám stříbrného plátna. Carrie tak podlehla kouzlu filmu již jako malá.
Ve dvou letech se její rodiče sice rozvedli (otec se zamiloval do Elisabeth Taylor) a Carrie tak mohla s matkou žít trošku poklidnější život, nestalo se tak. Svojí první roli získala v jednadvaceti letech, a to v komedii Šampón, kde si zahrála po boku Warrena Beattyho a Goldie Hawn. Již o dva roky později přišel ale zlom - sága Hvězdné války, kde se představila jakožto neohrožená princezna Leia. Nejen, že se jí tímto otevřely brány do světa filmu, ale stala se i sexuálních symbolem pro milióny můžu po celém světě.
Carrie Fisher se objevila v desítkách úspěšných filmů - například ve filmu Blues Brothers z roku 1980, Hana a její sestry (1986) či Když Harry potkal Sally z roku 1989. Zájem o ní byl ale i v posledních letech. Nejen, že se vždy objevila v nějaké epizodní roli novějších dílů Star Wars, pravidelně jsme ji mohli vidět i v komediálním seriálu Catastrophe, který ve Velké Británii slavil úspěchy v roce 2015.
Půvabná herečka podlehla infarktu, který ji zastihl v letadle mířícím z Londýna do Los Angeles, a to pouhých patnáct minut před přistáním. Cestující, kteří v letadle seděli v její blízkosti, uvedli, že Fisher dokonce zhruba deset minut nedýchala. Bohužel i přes okamžitou pomoc svůj boj po čtyřech dnech prohrála. Informaci o její smrti zveřejnila dcera, americká herečka Billie Lourd.


description: Několikrát přežil mezní situaci: třeba námořní katastrofu v Rudém moři nebo zatčení desetiletým arabským bojovníkem. Spisovatel, etnograf a můj otec Miloslav Stingl, který dnes slaví 86. narozeniny, přesto vzpomíná na svých 14 cest kolem světa jen v dobrém. Potkal se během nich třeba s Fidelem Castrem nebo s dalajlamou.

title: Etnograf a spisovatel Miloslav Stingl: V Jemenu mě mohl zastřelit malý kluk

maintext:
Minulý měsíc zemřel kubánský vůdce Fidel Castro. Ty jsi ho potkal zrovna v nejdramatičtějším momentu, když kvůli karibské krizi hrozila třetí světová válka. Jak ses k tomu nachomýtl?
Byla to náhoda. Na Kubu jsem nic netušíc poprvé cestoval zrovna v říjnu 1962. Přiletěl jsem posledním letadlem přesně v době, kdy Američané leteckým snímkováním odhalili na ostrově sovětské rakety. Hrozil kvůli tomu jaderný konflikt. Kubánci vyhlásili mobilizaci, chovali se statečně a v euforii chtěli jít do války. A já najednou bydlel v hotelu v Havaně, na jehož balkoně byla připravena protiletadlová děla.
Kde ses potkal s Castrem?
Byl jsem zrovna v jedné ulici v havanské centrální čtvrti Vedado a on tam zničehonic přijel a začal mluvit s lidmi. Přesvědčoval, povzbuzoval, ptal se druhých na názor. Prodral jsem se k němu. Udělal na mě dojem velmi inteligentního člověka, ovšem s velice naivní představou, že Kubánci mohou se samopaly porazit jadernou velmoc.
Krize nakonec pominula a ty jsi později na Kubě nějakou dobu žil. Jak na tebe Castro působil v klidnějších dobách?
Ať ho jedni milovali a druzí nenáviděli, jedno mu upřít nelze: byl velkou osobností. Především byl velice komunikativní. Málo se ví, že původní profesí byl právník, a zřejmě dobrý právník. Dokázal nesmírně dlouho mluvit spatra. Jeho nejdelší projev na havanském náměstí Plaza de la Revolución trval sedm hodin a deset minut. To mě by teda už asi bolely nohy. Byl to zřejmě nejdelší projev v dějinách lidstva. Mezi lepší stránky Fidelovy vlády patří třeba to, že se mu v multikulturní kubánské společnosti podařilo téměř úplně vymýtit rasismus. Přitom tam vedle sebe žijí černoši, Hispánci, indiáni či různí míšenci.
Druhý člověk, kterého v uplynulých týdnech propíraly noviny a se kterým ses na cestách poznal, je dalajlama. Jak se mohl spřátelit vědec ze socialistické země s buddhistickým duchovním vůdcem?
V roce 1974 jsem za ním tajně přijel do indické Dharamsaly, kde dlouhodobě žije. On mě radostně přijal, ale asi mě omylem považoval za nějakého vyslance socialistického bloku. Chtěl třeba, abych ho seznámil s Brežněvem nebo s předsedou vlády Mongolska. A já se přitom chtěl ptát na duchovní témata, měl jsem například připraven seznam otázek na rozdíly mezi jednotlivými větvemi buddhismu. Takže jsme se s dalajlamou úplně míjeli. Nikdo se každopádně nesměl v žádném případě dozvědět, že jsme se sešli. Kdyby tehdy na československém velvyslanectví v Dillí zjistili, že jsem v kontaktu s dalajlamou, ti by mě snad zabili.
Když byl letos dalajlama v Praze, po letech jste se znovu potkali. Jak reagoval?
Naprosto mě dojalo, že i po 42 letech mě okamžitě poznal. Bylo to při setkání v Senátu. Hned se ke mně hnal, bral mě za ruku a štípal do tváří. Na archivní černobílou fotku z našeho prvního setkání mi pak napsal čtyři řádky věnování. Je to v tibetštině, takže nevím, co tam napsal. No, ale žádné sprosťárny to asi nebudou. On je velice přátelský a na svůj věk nesmírně vitální. Nutno ale říct, že jeho reálná moc je už v současnosti nulová.
Další možná trochu kontroverzní postava, s níž ses spřátelil, je švýcarský spisovatel, snílek a „ufolog“ Erich von Däniken. V Česku dostal za své teorie o mimozemšťanech od vědců anticenu Bludný balvan za šíření bludů. Jak vidíš Dänikena ty?
Erich je především velmi příjemný člověk a společník. Je to jeden z mála lidí, s nimiž jsem cestoval ve dvojici. Jinak jezdím zásadně sám. Jeho teorií o působení mimozemšťanů na Zemi nesdílím, ale obdivuji jeho představivost. Uvedu příklad. Ve Střední Americe se třeba našly ostatky muže ležícího na kukuřici. Däniken, když ho viděl, řekl: „To je přece kosmonaut!“ A opravdu, trochu to tak vypadalo. To jsme ještě neměli dešifrován jazyk, kterým byla hrobka popsána. Dnes už víme, že tam je napsáno, že tam leží indiánský král.
Ty dnes slavíš zralý věk a ve velice dobrém zdraví. Přitom jsi většinu života procestoval a to i v nepříliš bezpečných oblastech. Kdy ti šlo opravdu o život?
Nebezpečná byla havárie zaoceánské lodi, na níž jsem se plavil Rudým mořem. Začaly jí hořet motory. Na vodě kupodivu není nic nebezpečnějšího než oheň. Nemáte kam utéct. Požár se sice po šesti hodinách podařilo námořníkům uhasit, několik z nich ovšem uhořelo, motory byly zničeny a podpalubí i kajuty zamořily jedovaté zplodiny. Takže se loď bezvládně houpala na otevřeném moři a my přežívali se zbytky jídla na palubě, do které pražilo slunce. Jde přitom o skoro nejteplejší oblast světa. Až po čtyřech dnech konečně přijela vlečná loď a odtáhla nás do saúdskoarabského přístavu Džidda. Pomoc se tak dlouho zdržela, protože bylo těžké vyjednat přijetí na pevninu, když na lodi byli převážně Němci a Rusové. Šlo totiž o oblast poblíž Mekky, kam mají vstup povolen jen muslimové.
Tenhle příběh jsi pak českým médiím vyprávěl. V regionu Arabského poloostrova jsi se ale dostal ještě do jedné mezní situace, o níž ses dosud veřejně nezmínil.
To bylo kdysi v severním Jemenu. Z přístavu al Hudajda jsem se chtěl jet podívat do vnitrozemí, kde měl být veliký trh s velbloudy. Najal jsem si vůz s řidičem. V půli cesty nás najednou donutil zastavit malý kluk se samopalem. Bylo mu sotva deset let. Mířil na nás tou zbraní a ani jsme pořádně nevěděli, k čemu nás vlastně chce přinutit. Mluvil podivnou zkomolenou arabštinou, které pořádně nerozuměl ani ten můj řidič.
Možná jsme vjeli na kmenové území, které měl kluk za úkol hlídat. Možná jen někde sebral samopal a chtěl si ho užít. Vyžádal si naše doklady a začal studovat můj český pas, který mu samozřejmě nemohl naprosto nic říkat. Jediným rozumem toho dítěte byl onen samopal. Neustále na nás mířil a měl pořád prst na spoušti. Stačilo, aby to zmáčkl, a bylo hotovo.
Tehdy jsem měl opravdu strach a řidič vyloženě propadl panice. Ten kluk nás nakonec pustil. Dodnes netuším, čím jsme se provinili. Největší maléry při cestování vznikají v situacích, kdy vlastně nevíte, co jste udělali špatně.
V nové biografii, kterou o tobě napsal vynikající mladý autor Adam Chroust, popisuješ další podobnou situaci. Při té ti šlo o zdraví v Mikronésii…
Chtěl jsem navštívit jednu domorodou vesnici na ostrově Rumung. Dovezl mě k ní po vodě najatý muž se člunem. Přicházím z mola do vesnice a najednou z chatek vyběhli domorodci a začali na mě velice nepřátelsky řvát. Netušil jsem proč. Dal jsem se na útěk, skočil do vody a plaval rychle zpátky ke člunu. Ztratil jsem při tom dva foťáky. Teprve pak jsem zjistil, co se stalo. Ten majitel člunu lovil a jedl želvy, které byly tabu. A protože jsem přijel na člunu s ním, vesničané si mě s ním spojovali. Ty želvy směl jíst jedině kouzelník nebo náčelník vesnice. Po několika letech jsem se do té vesnice znovu vypravil. Vesničané mě nepoznali a vypravovali mi, jaká to byla legrace, když tam kdysi nějaký běloch skočil do vody a nechal za sebou dva zvláštní předměty.
Za velký moment své vědecké kariéry považuješ objevení kubánských indiánů Yaretas, kteří byli nesmírně malého vzrůstu. Při expedici, která se je vypravila zkoumat, došlo také k nebezpečné záměně.
Za indiány Yaretas jsme jeli do hor v nejodlehlejší části Kuby. Tam ovšem operovali také protirežimní partyzáni a je zase honila speciální jednotka Lucha contra bandidos. Shodou okolností se ve stejnou dobu na pobřeží v té oblasti vylodili čtyři neznámí muži, které protipartyzánská jednotka hledala. Nás si s nimi spletla, byli jsme cizinci. Zatkli nás. Nakonec se to naštěstí vysvětlilo. Kubánská armáda nás propustila a ještě nám ukázala, kudy dál putovat do hor.
Tvá asi nejkurióznější kniha je publikace Nicaragua, kterou jsi napsal pod pseudonymem Milton Sánchez. Proč právě tohle jméno?
V šedesátých letech vycházela taková edice, v níž různé latinskoamerické národy psaly o svých zemích. Já jsem přispěl tímhle textem o Nicaragui. Ale hrdí Nikaragujci by asi těžce nesli, že o nich píše nějaký Čech. Tak jsem si musel vymyslet pseudonym, který by zněl jako jméno místního autora.
Lidé se často ptají, jak je možné, že jsi mohl rozsáhle cestovat v době socialismu?
Československu jsem totiž vydělával dost peněz. Vycházelo mi v zahraničí hodně knih a uzavřel jsem s tehdejší centrální bankou takovou smlouvu. Třicet procent veškerých mých honorářů si nechávala. Zbytek valut byl pro mě, platil jsem si z nich cesty. Také jsem dělal Československu v zahraničí docela dobrou reklamu. Tak proč by mi zakazovali cestovat? Nutno také říct, že stát mi na to nikdy nic nedal. Ani když jsem pracoval na akademii věd. Tedy, přispěli mi: šest dolarů. Slovy šest.
Všechny cesty jsi určitě přežil i díky toleranci a pokoře vůči jiným kulturám a tvým životním mottem se stalo havajské rčení „Nade všechny národy je lidství“. Jak tímhle prizmatem vnímáš současnou situaci v Evropě?
Jsem velmi rád za Evropskou unii. V Evropě se tisíc let pořád jen válčilo. A teď poprvé – s výjimkou války v Jugoslávii – tu žijeme 70 let v podstatě bez válek. To je úžasná věc. Havajci by nás pochválili.
Miloslav Stingl (86) Cestovatel, spisovatel a etnograf. Napsal 42 knih, které vyšly v celkovém nákladu téměř 17 milionů výtisků. Zúročil v nich zkušenosti z návštěvy 151 zemí. Píše o indiánech, Eskymácích či o národech Oceánie. Je nejpřekládanějším českým autorem literatury faktu. Za své vědecké úspěchy považuje zejména zmapování olmécké kultury v Mexiku a objevení indiánů Yaretas na Kubě. Prezident ostrovního státu Palau mu loni udělil vyznamenání za propagaci této země prostřednictvím knihy Neznámou Mikronésií. Severoamerický kmen Kikapú jmenoval Stingla čestným náčelníkem a udělil mu jméno Okima. Letos poprvé vychází kniha o něm samotném. Historik Adam Chroust zpracoval velkoryse pojatou životopisnou publikaci pod názvem „Stingl Miloslav – Biografie cestovatelské legendy“.


description: V ideálním světě by záchranný systém nikdo nepotřeboval. Ve světě jen trochu méně ideálním by fungoval bez potíží a případné změny by probíhaly s časovou rezervou. V Česku se od ledna narychlo mění provozovatelé v šesti z deseti stanovišť letecké záchranné služby. O tom, aby na přechod na nového provozovatele byl čas šest měsíců, jak je podle odborníků nezbytné, si přitom mohli záchranáři nechat zdát.

title: Komentář Adély Čabanové: Ostuda roku. Stav v letecké záchrance je selhání vlády


authors:
Autor
Michael Tomeš

description: Mediální sektor je stále o krok pozadu za vývojem technologií a na poli internetové reklamy jasně zaostává za dominantními hráči Googlem a Facebookem. V rozhovoru s E15 to říká sociolog médií Václav Štětka, který pracuje na britské Loughborough University. Sociální sítě podle něj vytváří názorové bubliny, které můžou mít nebezpečné následky pro demokracii.

title: Václav Štětka: Blížíme se světu bez profesionálních novinářů

maintext:
Jak by vypadal svět bez profesionálních médií?
Byl by to svět plný nejistoty. Existoval by v něm velký prostor pro nejrůznější manipulátory a dezinformační kampaně. Bylo by velmi jednoduché strhnout pozornost pomocí uměle vyvolaných fám či mýtů a díky tomu ovlivňovat veřejné mínění.
Potřeba profesionálních novinářů je čím dál důležitější. Přístup k informacím se s nástupem internetu a sociálních sítí neuvěřitelným způsobem zdemokratizoval. Na jednu stranu je to pozitivní, na druhou stranu to s sebou nese celou řadu problémů a rizik. S nárůstem množství informací se geometrickou řadou zvyšuje pravděpodobnost, že nemusí být dostatečně důvěryhodné.
Stále tak potřebujeme na pomoc ze strany profesní skupiny, která se věnuje na plný úvazek rozboru informací. Určuje, které jsou pro společnost důležité, důvěryhodné, relevantní. Roli novinářů v digitálním věku vnímám jako roli navigátorů po moři informací, po kterém se dennodenně plavíme.
Bez nich je velmi snadné se v tom moři ztratit. Je základní rozdíl mezi informacemi, které dostáváme zdarma prostřednictvím internetu, sociálních sítí a těmi, které projdou redakčním zpracováním.
Blížíme se takovému světu?
Ano. Bohužel se nacházíme v době, kdy tradiční média a žurnalistika jako profese prochází obdobím bolestivé transformace. Ta za sebou zanechává spoustu obětí v podobě propouštění zaměstnanců a zavírání celé řady titulů kvůli ztrátě příjmů.
Média se ještě stále nevyrovnala s nástupem internetu, jsou o krok či dva pozadu za technologickým vývojem. Ten jde proti potřebám mediálního průmyslu, jenž si na sebe musí nějakým způsobem vydělávat. Se snadnou dostupností informací na internetu se to daří jen velmi omezeně.
Mluvil jste ale o tom, že novináře potřebujeme. Proč se tahle potřeba neprojevuje ve finančních výsledcích? V řadě vydavatelských domů lze určitě najít pozitivní příklady, celkový trend je ale jasný – lidé už nechtějí platit za informace.
Podle nejnovějšího výzkumu Reuters Institute ve 26 zemích světa je taková ochota velmi slabá, v průměru ji vyjadřuje jen asi dvanáct procent dotázaných uživatelů internetu. Česká republika je na samém konci toho spektra se sedmi procenty uživatelů. Češi si zkrátka zvykli dostávat internetové zpravodajství zdarma.
To je hrozně nebezpečné, protože když si na něco zvyknete, je těžké si pak odvyknout. Berete to jako něco samozřejmého. Pokud pak vaše oblíbené médium nasadí paywall, první reakcí je dívat se někam jinam. To v českém prostředí určitě funguje. Většina hlavních poskytovatelů zpravodajství nabízí obsah zdarma.
Jsou tu pokusy cílit na elitnější publikum prostřednictvím specifičtějších produktů, to se ale netýká masového konzumenta. Elity a vysokopříjmové skupiny to považují za něco prestižního a chtějí mít k dispozici kvalitní informace. Masovější média si ale ještě nedokázala vypěstovat identitu poskytovatelů kvalitních informací. Klíčem k přežití bude přesvědčit čtenáře o tom, že pro něj bude přínosné zaplatit si za kvalitní informaci.
Ani pro inzerenty není reklama v médiích tak prestižní jako dříve.
Tištěná média se v západním světě potýkají s kontinuálním propadem čtenosti o pět až deset procent ročně, pro zadavatele reklamy to znamená snižování hodnoty investice do reklamy. Nárůst příjmů z online reklamy přitom není tomu propadu v té tiskové části úměrný.
Lidé mají navíc stále větší tendenci si pořizovat software blokující reklamu, podle uvedeného výzkumu Reuters Institute je to více než 40 procent uživatelů. To je také velmi špatná zpráva pro producenty zpravodajství, kvůli tomu přichází o další potenciální zisky.
Sociolog médií Václav ŠtětkaAutor: Michael Tomeš, E15
Na digitálním reklamním trhu je klíčová role Facebooku a Googlu, ve většině západního světa mu dominují – v této souvislosti se už dnes hovoří o duopolu těchto dvou společností. S rostoucí tržní silou těchto korporací jsou možnosti výdělku na internetu pro ostatní čím dál menší. Pozice Googlu je pro tradiční mediální společnosti velmi ohrožující a v některých případech až likvidační.
Ta dominance vychází z obrovského množství dat, které tyhle dvě firmy mají o uživatelích?
To je jeden z důvodů. Facebook používá více než 1,5 miliardy lidí na celém světě. V tom západním ho používá kolem čtyřiceti až padesáti procent populace. To jsou obrovská čísla. Jejich údaje o individuálních uživatelích jsou pro zadavatele reklamy samozřejmě velmi atraktivní.
S tím tradiční mediální společnosti nemohou dostatečně soupeřit. Celý mediální svět stále hledá ideální model, jak peníze z internetu vydobýt. Světlo na konci tunelu se ale moc nerýsuje. Propady příjmů mediálních společností pokračují a nikdo neví, kde se to zastaví.
Nejsou rezervy i na straně samotných médií?
V Česku média důvěra k médiím dlouhodobě klesá. Ještě v polovině devadesátých let věřilo médiím nějakých 70 procent obyvatel. Dnes jsou čísla s výjimkou rozhlasu hluboce pod 50 procenty.
Ve výzkumu Reuters Institute se důvěra českých uživatelů internetu v média ukázala být jednou z nejnižších. V západních zemích je stále ještě nadpoloviční. V Česku je to jinak. 34 procent uživatelů internetu udává, že médiím věří. Jenom 20 procent věří individuálním novinářům.
Rozhodně tomu nepřidává struktura vlastnických vztahů na mediálním trhu. Není tajemstvím, že drtivou většinu zpravodajských médií vlastní ta či ona podnikatelská skupina či konkrétní byznysmen. Tisk je v rukou domácích podnikatelských elit, které disponují nejenom majetkem, ale také politickým vlivem. V případě Andreje Babiše se jedná o jednoho z nejvýše postavených politiků v Česku, což je v rámci Evropské unie zcela bezprecedentní situace.
Jsem přesvědčený o tom, že si lidé tuto skutečnost uvědomují a vnímají ji kriticky. To neznamená, že by média přestali konzumovat. Nemohou si ale být úplně jistí, nakolik se ta či ona informace v médiích objevuje proto, že je ve veřejném zájmu, anebo slouží partikulárním zájmům majitele.
Ve Velké Británii nebo Německu ale přece vlastníci také mají své zájmy.
V České republice je situace velmi unikátní v míře, v jaké média vlastní podnikatelské skupiny, jejichž primárním centrem jsou úplně jiné ekonomické sektory. Média si přikoupili do struktury svých firem, aniž by očekávali, že budou nějakým způsobem vydělávat. To je hlavní rozdíl proti vlastníkům v zahraničí. Tam se ve většině případů vlastníci výhradně nebo primárně pohybují na poli médií.
Jsou to často rodinné podniky s dlouholetou tradicí, které se v mediálním byznysu pohybují po desetiletí i déle. Média je živí. Čeští majitelé si mohou dovolit dotovat strádající mediální domy. Otázkou je pak samozřejmě motivace, se kterou si je pořizují. Máme řadu důvodů se domnívat, že investice je primárně prováděná za účelem ochrany vlastních podnikatelských zájmů.
Do rukou domácích vlastníků se v posledních letech přesunula velká část médií ve střední a východní Evropě. Proč právě tenhle region?
Střední a východní Evropu ekonomická krize postihla nejvíce ze všech regionů světa, pokud jde o propad hrubého domácího produktu.
Přímým důsledkem byl propad investicí do reklamy. To je první věc, na které firmy šetří v ekonomicky tíživé situaci. Reklamní trh v letech 2010 až 2012 prodělal ve střední a východní Evropě zcela bezprecedentní pokles. V některých státech to bylo až o padesát procent, v segmentu tištěných médií některých pobaltských zemí i více.
To nemohlo zůstat bez odezvy ze strany tehdejších vlastníků, kterými byly primárně zahraniční mediální domy. Ty se rozhodly v době krize tento sektor opustit. Ve většině případů měli o média zájem investoři, pro něž střednědobá prodělečnost takových titulů není problémem.
Došlo k masivnímu exodu zahraničních vlastníků ze střední a východní Evropy. Začalo to v pobaltských státech, na balkánském poloostrově, s odstupem dvou, tří let se to přesunulo k nám. Tady to mělo o to intenzivnější průběh. Mediální trh v průběhu dvou let postavil úplně na hlavu.
Jaké má pro fungování médií důsledky závislost na reklamních příjmech?
Musí inzerentovi nabídnout dostatečně atraktivní produkt, média nás prodávají zadavatelům reklamy. To nese celou řadu omezení pro mediální obsah. Musí se snažit rozšiřovat čtenářskou bázi, aby v boji o zadavatele reklamy uspěly. To se projevuje tendencí k tabloidizaci, vkládání bulvárních informací i do zpravodajství, které se považuje za seriózní.
Pak je tu další omezení ve střetu zájmů, kdy média mají plnit roli hlídacího psa demokracie. Tahle úloha se týká i ekonomické moci, která společnost často ovlivňuje více než ta politická. Média jsou omezená v ochotě odkrývat skandály jejich vlastních reklamních zadavatelů.
V marketingových a PR společnostech je módou nativní reklama, která se snaží nevypadat jako reklama, ale pronikat do částí neoznačených jako inzerce. Je to další trend, který médiím škodí?
Z reklamního pohledu je to racionální strategie. Pro důvěryhodnost médií je to zničující. Bez schopnosti rozlišit, kdy je obsah výsledkem autonomní redakční práce a kdy prací reklamních agentur, se čtenář logicky dostává do situace, kdy nemůže dost dobře věřit ničemu. To podkopává důvěru v média jako ochránce veřejných zájmů.
Čtenáři se čím dál více při konzumaci informací přesouvají na sociální média. Může to ale nahradit ta klasická?
V nejmladších věkových skupinách se tak už stalo, sociální sítě u nich nahradily tradiční média jako primární zdroj informací. Globálně pořád dominuje jako klíčový zdroj informací televize, která vládne v těch starších věkových skupinách.
Třicátníci se ale už orientují primárně na online zpravodajství. A ta nejmladší skupina se dívá pouze na sociální sítě. Už se ani neobtěžuje klikem na stránky mediálních domů.
Tento trend se bude zřejmě dále prohlubovat. Dále to posiluje pozici sociálních sítí jako platformy, přes které se šíří mediální obsahy. A tam má naprosto dominantní postavení Facebook. Vyvolává to celou řadu otázek o závislosti na jednom poskytovateli zpravodajství, kterým dnes Facebook bezesporu je, i když se tomuto označení brání.
Je to paradox vzhledem k tomu, kolik energie jednotlivé země v minulosti věnovaly tomu, aby zabránily monopolizaci trhu s informacemi. Pluralitní informační trh se vnímá jako základní předpoklad fungování demokracie. Historicky to tak v západním světě fungovalo a v té východní Evropě po nějakou dobu také, byť s celou řadou problémů.
Lidé měli výběr z více zdrojů informací. Mají ho i nadále, dokonce více než kdy jindy v historii, jde ale o změnu uživatelských zvyklostí, které se stále více soustředí na jedinou platformu. Umožňuje lidem přístup k více zdrojům zpravodajství, otázkou je ale kontrola nad jejich výběrem.
Sociolog médií Václav ŠtětkaAutor: Michael Tomeš, E15
Kdo zaplatí Facebooku nejvíce, bude na něm nejvíce vidět?
To je jedna věc. Druhá věc je, že Facebook algoritmy zobrazování příspěvků upravuje podle osobnostních preferencí a chování uživatele. Nabídne nám takový obsah, o kterém předpokládá, že je pro nás nejrelevantnější. Lidé se kvůli tomu uzavírají do svých názorových bublin.
Řadě lidí to vyhovuje, má to ale své stinné stránky. Musíme důvěřovat jedné nebo dvěma obřím nadnárodním korporacím, že algoritmy nejsou manipulované někým, kdo by si přál naše názory ovlivňovat. Je varující, že jedna společnost má v rukou takovou moc.
Facebook ukazuje uživateli názory, které konvenují s jeho chováním. Spíše posiluje jeho přesvědčení, než aby mu nabízel alternativy. To může mít nebezpečné důsledky i pro demokracii. Lidé se dostatečně nekonfrontují s opozičními názory. Následné střety jsou o to tvrdší.
Takže Facebook pomáhá k rozdělování společnosti?
To je potvrzené řadou výzkumů. Lze spekulovat o tom, že fatální selhání analytiků a expertů při odhadech výsledků referenda o brexitu může být způsobené fenoménem názorových bublin. Tohoto názoru nabyli díky tomu, že jsou sami obklopeni podobně smýšlejícími nebo doufajícími lidmi.
Sociálními sítěmi se oproti klasickým médiím lépe šíří dezinformace. Dá se tomu nějak čelit?
Dezinformace tu byly vždy, nové technologie jim ale dávají úplně nový význam a posunují to na novou rovinu. Je mnohem jednodušší takovou informaci rozšířit. Dříve bylo potřeba si zaplatit reklamu nebo mít neformální kontakty na majitele či editory. Dnes takový úkol se sociálními sítěmi zvládne jakákoliv reklamní agentura, nemusí být ani příliš bohatá či sofistikovaná.
Největším nebezpečím je kombinace dezinformací s názorovými bublinami. Sociální sítě posilují tendenci k důvěřování těmto typům informací, neexistuje totiž zpětná vazba. Ty bubliny jsou velmi uzavřené, zejména v případě některých radikálnějších názorových proudů.
Lidé mají pocit, že pravdou musí být to, co sdílí tisíce lidí. Zásadní rozdíl oproti minulosti je v množství lidí, kteří si dezinformaci potvrzují. O to je těžší ji pak vyvrátit. Lidé se hůře vzdávají představy, že je to skutečně pravda.
Takže odhalování dezinformací potom nefunguje?
Existují zajímavé výzkumy, podle kterých to může být dokonce i kontraproduktivní. Lidé mají tendenci se naopak zatvrdit a spíše obviňovat toho, kdo jejich představu vyvrací, že slouží nějakým zájmům. Je důležité na dezinformace upozorňovat, ale samo o sobě to nestačí.
Když se takové informace virálně rozšíří, je už vlastně pozdě. Je potřeba provádět osvětu o tom, jaké informace se na internetu objevují a jak se s nimi má zacházet.
Chybí tu takový typ mediální výchovy, který by naučil lidi od raného věku zacházet s informacemi na internetu. Velkou část dezinformací ale šíří lidé, kteří se k internetu dostávají v pokročilejším věku a ty kompetence jim chybí.
Mediální výchova ovšem není samospásná. Může nám pomoci k větší ostražitosti, například že nebudeme sdílet vše, co nám někdo pošle. Nemůže ale vyřešit problém těch názorových bublin.
Takové kurzy by vycházely z oblasti humanitních oborů. Častým názorem je, že by se měly utlumit ve prospěch těch technických. Jakým způsobem si můžou vydobýt prestiž, která jim chybí?
Nejsem v tomhle směru objektivní, protože mě sociální vědy živí. Existuje ale celá řada kultivovaných a poučených představitelů věd technických a přírodních, kteří jsou si dobře vědomi, že relevance společenských věd je tu větší než kdy dřív.
Technologie nás v celé řadě ohledů totiž předbíhají. Dostáváme se do stavu, kdy jsme na komunikačních technologiích stále více závislí, stále více ovlivňují naše životy. Stejnou rychlostí ale nepostupuje naše schopnost reflektovat konkrétní dopady těchto technologií. Úloha sociálních věd je se s tím vyrovnávat, upozorňovat na potenciální rizika a navrhovat řešení.


description: Terorismus nemá ani zbla šanci ovlivnit život v Evropě. Přinejmenším ten ekonomický. Neochvějně je o tom alespoň přesvědčen kapitál investující na kontinentálních burzách. Dvacátého prosince, tedy první obchodní den po berlínském krveprolití, německá burza mírně posílila. Nejde přitom o projev narůstajícího cynismu, propadu se nedočkala ani Francie po útocích v Paříži nebo v Nice a akciemi nezamával ani březnový Brusel. Možná je to v posledních letech ten nejsilnější vzkaz finančního světa prostému lidu.

title: Zápisník Jaroslava Bukovského: Všechno je jinak, mzdy máme vyšší


description: Politický matador Jaroslav Kubera v Senátu i na teplickém magistrátu slouží své poslední funkční období. Prodloužit jeho politické angažmá může zvažovaná kandidatura na prezidenta, definitivní slovo ale zatím neřekl ani v rozhovoru pro deník E15. Zato se v senátní restauraci rozpovídal o všudypřítomné regulaci i potřebě posílení pravomocí Senátu.

title: Jaroslav Kubera: Negativní úrokové sazby způsobí třetí světovou válku

maintext:
Spekuluje se o vaší kandidatuře na prezidenta. Budete se o Hrad ucházet?
Proč s tím začínáte? To je to poslední. Kdo vystartuje na dlouhou trať příliš brzy, tak ho většinou ti startující s rozvahou těsně před cílem předběhnou. Termín je v březnu 2017.
V čem byste byl jiný prezident, kdybyste se rozhodl kandidovat?
Miloš Zeman nesplnil slib, že bude svorníkem společnosti, která je rozdělená i bez něj. Pro kandidáta na prezidenta bude podstatné, aby dokázal oslovit podobný vějíř lidí jako on. S tou dříve nazývanou pracující inteligencí má trochu potíže, ale masa voličstva je bohužel úplně jiná. Mě potkávají lidé a říkají „celá naše rodina tě bude volit“. To už mi chybějí jen tři miliony dvě stě dvacet tři tisíc osm set dvacet dva hlasů a máme to doma. Je třeba umět trochu počítat a to by měli umět všichni kandidáti.
Chcete si tedy teď mapovat podporu?
Největší výhodu má ten, kdo kandiduje jako poslední, protože už zná svoje soupeře.
Miloš Zeman tvrdí, že do Česka přivedl čínský kapitál. Chtěl byste také tak aktivně vystupovat v zahraniční politice?
Je hranice, kterou bychom neměli překračovat. Ta je daná větou já pán, ty pán. Nejde o to, jestli je země malá nebo velká. Proto jsem také kritizoval prohlášení čtyř ústavních činitelů vůči Číně. Nemyslím, že by z její strany přišly nějaké dramatické sankce.
Hodně kritický jste vůči Evropské unii. Co říkáte na hlasy volající po vystoupení Česka?
Czexit není řešení. Je to možné, ale ne taktické. Důležité je sehnat podporu jiných zemí i mimo visegrádskou čtyřku pro její reorganizaci. Já jsem kritický vůči tomu, jak EU funguje. Základ dnešních problémů je Lisabonská smlouva, proti které nás tehdy v Senátu hlasovalo sedmnáct.
Jak by tedy podle vás měla Evropská unie vypadat?
Ideální by bylo, kdyby se sebrala pravomoc Evropské komisi, to je parta nevolených úředníků, v Bruselu jich sedí tisíce. I na pokraji třetí světové války vymýšlejí další a další nesmysly.
Proč si myslíte, že jsme blízko třetí světové válce? Odkud taková hrozba plyne?
Není vůbec podstatné, kde to začne. Může to vzniknout z místního konfliktu, do kterého se zapojí další a další. Hlavním důvodem jsou záporné úroky. Toho jsme se neměli nikdy dočkat. To je naprosto nenormální, abych vám půjčil stovku, a vy mi vrátíte devadesát korun. To může udělat jen blázen, přesto tam jsme. Může dobře skončit kvantitativní uvolňování? Rotačky jedou na plné pecky a tisknou eura. Jak odstraníte dluhy, které mají sociálně slabí, vláda České republiky? Celý svět má takové dluhy, že neexistuje žádný ekonomický model, kterým by se daly odstranit. Ale je jasné, že po válce není ani věřitelů, ani dlužníků.
Když se vrátíme k Evropské unii, tak její nadnárodní složka v bezpečnostních otázkách přece žádné pravomoci nemá. To je na členských státech, které se musejí domluvit.
My se na tom nedokážeme domluvit ani v Senátu. Jezdil jsem do centrály NATO a tam nás neustále kritizovali, že neplníme rozpočtové závazky na obranu. Pokoušeli jsme se to zajistit, ale když je mír, tak se do toho nikomu nechce. Stojí to peníze a nejsou z toho žádné politické body. Vždycky bude skupina lidí, která řekne „raději z toho postavte školy“. To tak bývá, když nebezpečí není evidentní. Ještě teď se říká, „ať se tam v Sýrii střílí, to je daleko“. Ono se to ale přes teroristy rychle přibližuje a stejně to přijde.
A dá se s tím něco dělat?
Evropská unie ví a nechce říci, že uprchlická krize vzhledem k našim zásadám žádné racionální řešení nemá. My budeme chránit hranice, ale kdo dá příkaz ke střelbě, když proti němu bude stát deset ženských s dítětem na rukou? A když jich bude pět tisíc, tak těch prvních deset zastřelí a pak je ušlapou. Zemanovo řešení, ať je dají na nějaký ostrov… to je sice vtipné, ale jsou to jenom plky.
Unie říká, už to řešíme. Během toho vymyslela deset dalších nesmyslných směrnic. Co tam ti lidé mají dělat? To je jako naše ministerstvo. Vymýšlejí vyhlášky, to je jediná záruka, že jejich odbor zůstane zachovaný.
Nadměrnou regulaci kritizujete i v Česku. Proč si myslíte, že je jí právě teď nadbytek proti normálu?
To vidí každý. Během 28. října si někteří lidé nemohli nakoupit, protože bylo zavřeno. Je to naprosto nesmyslné. Jedná se i o to svaté nadšení pro bezhotovostní placení. Říkám tomu elektronická evidence nákupů. Jeden nejmenovaný kandidát do Senátu říkal, že naučí lidi zdravě jíst. Kdo nebude, bude platit vyšší zdravotní pojištění. Zapomněl nám ale říci, jak to chce zjistit. Jedině tak, že budeme detailně sledovat jeho nákupy. Třikrát za měsíc sis, kamaráde, koupil bůček, tak nula bodů. Jsou to nesmysly, kterých se vždy někdo chytí. To jsou Koniášové, kteří si myslí, že je někdo nadal geniální schopností a ostatní jsou špatní. Svoboda nám protéká mezi prsty a ani si to neuvědomujeme.
Z řad vaší vlastní strany vzešel návrh na zákaz vzájemného předjíždění kamionů. Kde je tedy ta hranice, kde by se mělo regulovat?
Kdo tu myšlenku s kamiony prosazoval, se zamýšlel poprvé. Já vždycky říkám zamysli se poprvé, podruhé, potřetí a zjistíš, že první myšlenka od stolu byla naprosto nesmyslná. Jaký by byl důsledek toho zákazu? Kamiony by jely v pravém pruhu, osobní auta v levém. Někdo si umanul, že by to tak mohlo být.
Není možné, aby legislativa byla nekonečná. V devadesátých letech jsme se bavili s Francouzi, kteří o jednom paragrafu zákona o obcích diskutovali asi 14 let. Ten ale pak těch 14 let platil. U nás se o ničem nediskutuje, novela střídá novelu, zákony jsou evidentně po legislativní stránce neskutečné paskvily. Když opustíme politickou rovinu, zákon z totality o národních výborech byl legislativně zpracován správně, protože ho udělali legislativci. Nepatlali ho na kolenou poslanci. A my se pak v Senátu snažíme opravit za 30 dní neopravitelné, to není možné.
Funguje nadměrná regulace u voličů jako téma?
Vždycky ex post. Volič nemá čas se zabývat tím, čím se zabýváme my politici v naší práci. Nemůže koukat na ČT24 tak dlouho jako já, protože má svých starostí dost. To mají domýšlet politici. Kdyby bylo referendum, nepochybně bychom zavedli trest smrti.
Jak je tedy oslovit?
Na případu bývalého kolegy Zdeňka Škromacha se ukázalo, že bazének ani Facebook nejsou záchranou. Stejně tak se ukázalo, že se volby nedají úplně koupit. Nejlepší kampaní je voliče fyzicky obcházet. To u nás na rozdíl od Anglie není zvykem, aby přišel kandidát a zazvonil v paneláku.
Když přijde v úterý při Ordinaci v růžové zahradě, tak nejspíš dostane pánví. To si tu každý nemůže dovolit a stydí se. Může to udělat někdo jako já, kdo je v politice 25 let. Když zazvoním, paní se přestane na Ordinaci dívat, dá mi panáka a kafe. Je to díky tomu, že je za mnou práce. V krajských volbách jsem v kampani neutratil ani korunu, dostal jsem nějaká jablka a skočil jsem z 55. místa na druhé. To je evidentně dané tím dlouhodobým politickým působením.
Dlouhodobě kritizujete krajská zastupitelstva, co vám na krajích vadí?
K ničemu nejsou a porodily kmotry, kvůli kterým máme všichni dodnes potíže. Kraje do příští revoluce nikdo nezruší, nám ale strašně chybějí okresní úřady. Nikdo si netroufne říci to co v Německu, že 6200 obcí je pro Českou republiku neúnosných. Ten počet se musí zredukovat, stejně nás to jednou čeká.
Dnes jsem ale přednostou okresního úřadu se vším všudy, protože mám pod sebou 33 menších obcí. Mě ale nevolily. Když chtějí, ať se přidají k městu. Teď budeme dělat silniční úřad pro všechny okolní obce. My ty odborníky ale nemáme, není je kam posadit a ani nejsou.
Senátorem jste už 16 let. Jak si vysvětlujete nízkou účast ve volbách?
Rychlý příklad z hlavy – pokud by Senát měl právo veta na schodek státního rozpočtu, účast by byla určitě vyšší.
Měl by takové právo mít?
Samozřejmě. Buď právo veta, nebo by muselo dojít k dohodě komor jako v některých parlamentech. To by se pan ministr financí zbláznil, to může trvat i tři čtvrtě roku. Poslanci by mohli ustoupit alespoň tak, že z pozměňovacích návrhů Senátu, kterých je třeba pět, by si sněmovna mohla vybírat, které si vezme a které ne. Tak by se z našich návrhů přijalo alespoň něco.
Jste ve svém posledním funkčním období. Má vás kdo nahradit? Proč je v politice tak málo mladých lidí?
Mladí lidé pochopili, že je daleko chytřejší nejdříve vydělávat a pak jít do politiky, než jít do politiky a potom vydělávat. Musel bych hodně přemýšlet, kdybych chtěl začít podnikat. Skoro všechno už je obsazené. Dírky ale jsou, já půjdu na druhou stranu barikády a budu pracovat v médiích. Skončím v nějakém rádiu nebo televizi, to ještě uvidím. Nějaký noční proud, tam se uplatním. Lidi mi vykecají úplně všechno. To já z nich umím dostat.


description: Zdá se, že Andrej Babiš svůj klíčový volební slib stále neplní. Za růstem státních příjmů je hlavně ekonomika.

title: Komentář Lukáše Kovandy: Lepší výběr daní se nekoná, jde o Babišovo PR

maintext:
Ve shonu posledních dnů roku by neměl zapadnout jeden zásadní výrok Nejvyššího kontrolního úřadu. Je totiž důležitým střípkem do celoroční debaty o tom, zda se státu letos konečně podařilo zlepšit daňový výběr. NKÚ říká, že nikoli.
Úřad podrobil analýze rozpočtové plnění za první pololetí letošního roku a uzavřel, že „přebytek není výsledkem zlepšeného hospodaření státního rozpočtu, ale je způsoben zejména dosavadním růstem ekonomiky“. Tento růst se podle NKÚ projevuje zvýšeným inkasem přímých a nepřímých daní včetně pojistného na sociální pojištění.
Připomeňme, že za období, které NKÚ analyzoval, tedy k letošnímu 30. červnu, vykazovalo hospodaření státního rozpočtu přebytek ve výši 40,65 miliardy korun. Podle ministerstva financí přitom výsledek hospodaření k témuž datu, zejména vzestup celostátních daňových příjmů o 9,2 procenta, ukazuje v prvé řadě na efektivnější výběr daní. Až na druhém místě ministerstvo ve zprávě z letošního 1. července jmenuje „pokračující hospodářský růst“.
Takže proti sobě máme dva úřady, které na zásadní otázku letošního roku odpovídají diametrálně odlišně: ministerstvo se měsíc co měsíc chlubí, jak se mu daří vybírat daně, NKÚ žádné zlepšení daňového výběru neregistruje.
Zaprvé je možné, že mezi oběma úřady zuří skrytá politická válka. Tu může naznačovat například loňská nezvykle příkrá reakce NKÚ na jistý výrok ministryně pro místní rozvoj Karly Šlechtové (ANO). Celý text se jmenuje „Reakce NKÚ na lež ministryně Šlechtové“.
Je ale také možné, že jednání NKÚ není politicky motivováno a že nález úřadu ve věci hospodaření státního rozpočtu je objektivním zjištěním. Pak tedy platí, že Babiš ani po více než dvou letech v čele ministerstva neplní svůj klíčový volební slib, tedy právě zlepšení daňového výběru.
Vzhledem k tomu, že zmíněný verdikt NKÚ se týká letošního prvního pololetí, stojí za úvahu, jak asi úřad zhodnotí pololetí druhé. Pokud by totiž verdikt vyzníval obdobně, znamená to, že Babiš svůj zásadní volební slib nesplnil ani po třech letech u moci.
To už by bylo na pováženou. Navzdory tomu, že třeba EET se teprve rozbíhá. Těch zhruba 20 miliard ročně, které má do několika let přinést navíc, bude-li vše šlapat jako hodinky, má daleko ke stovkám veřejných miliard, které se dle Babišových předvolebních tvrzení měly ztrácet v černých dírách.
Aby bylo možné odhadnout, jak NKÚ zhodnotí hospodaření státního rozpočtu v letošním druhém pololetí, podívejme se, na základě jakých čísel vyřkl svůj zmíněný verdikt stran pololetí prvního. Zaměřme se na inkaso DPH, neboť právě v oblasti výběru této daně se ministerstvo financí nejvíce holedbá svými zásluhami.
K 30. červnu představoval meziroční nárůst inkasa DPH rovných šest procent. Ministerstvo financí vysvětlovalo tento nárůst primárně vyšší efektivitou výběru daně v důsledku zavedení kontrolního hlášení a rozšíření mechanismu přenesené daňové povinnosti. Teprve druhotně také rostoucí spotřebou domácností a vlády.
Pravdou ovšem je, že samotná spotřeba domácností rostla v letošním prvním pololetí rychleji než inkaso DPH. Ve stálých cenách si maloobchod – bez zahrnutí motoristického segmentu – letos od ledna do června polepšil meziročně o 6,7 procenta.
Zahrneme-li motoristický segment (prodej a opravy vozidel), je růst ještě markantnější, a to 8,2 procenta. V prvním pololetí lze tedy růst inkasa DPH beze zbytku vysvětlit tím, co ministerstvo financí uvedlo až na druhém místě, tedy rostoucí spotřebou. Čísla tedy dávají za pravdu NKÚ, zatímco v případě ministerstva financí odhalují spíše jen snahu o vlastní PR.
DPH se odvádí vždy do 25. dne po skončení zdaňovacího období, kterým je buď předchozí měsíc, nebo čtvrtletí. Takže část peněz plynoucích do státní kasy za první pololetí se promítla teprve v inkasu DPH po 30. červnu. V tomto období se však meziroční nárůst inkasa DPH v porovnání s prvním pololetím nezvýšil.
Ke konci srpna například meziroční nárůst inkasa DPH poklesl na 2,9 procenta. Ke konci září, tedy ke konci třetího čtvrtletí, už ale dosahoval opět 5,9 procenta, odpovídal tedy zhruba úrovni meziročního nárůstu inkasa DPH ke konci prvního pololetí.
Jak si od ledna do září, za první tři čtvrtletí roku, vedly maloobchodní tržby? Ve stálých cenách vykázaly meziroční nárůst 6,1 procenta. Při zahrnutí motoristického segmentu o 7,1 procenta. Opět tedy převyšovaly meziroční nárůst inkasa DPH.
Stejně to zatím dopadá ve čtvrtém kvartálu. Podle údajů za leden až říjen stouply maloobchodní tržby meziročně ve stálých cenách o 5,6 procenta, při zahrnutí motoristického segmentu o 6,4 procenta. Zatímco inkaso DPH ke konci října meziročně rostlo o 4,7 procenta.
Jinými slovy, čísla ve druhém letošním pololetí říkají totéž jako čísla za první pololetí, z nichž NKÚ zjevně vycházel ve svém závěru. Meziroční nárůst inkasa DPH od té doby spíše klesl, každopádně však zůstává pod úrovní vzestupu maloobchodních tržeb.
Zdá se tedy, že i ve druhém pololetí půjde meziroční nárůst inkasa beze zbytku vysvětlit růstem ekonomiky, konkrétně vzestupem spotřeby. Předpokládané přebytkové hospodaření státního rozpočtu v letošním roce (ke 30. listopadu vykazoval státní rozpočet přebytek 55,45 miliardy korun) nejspíše nebude výsledkem zlepšeného výběru daní či jiných kroků ministerstva financí, ale – v dikci NKÚ z výše citovaného stanoviska – „alarmujícím“ poklesem investiční činnosti vlády při současném pokračujícím růstu ekonomiky.
Babišovo ministerstvo sice v rámci PR bude přebytkové hospodaření – první po více než dvaceti letech – vydávat za svůj úspěch, ale nenechme se mýlit. Ve skutečnosti ani po třech letech Babiš zřejmě svůj klíčový volební slib nesplní.
Lze zřejmě očekávat potvrzení tohoto „nenaplnění slibu“ v podobě dalšího stanoviska NKÚ, toho za celý rok 2016, které uvede Babišovo PR na pravou míru. A nutno říci, že plně v souladu s čísly.
Autor je hlavním ekonomem finanční skupiny Roklen


description: Hnutí ANO nabídlo další díl seriálu o osobních ambicích a sporech, který má skončit očistnou katarzí. Staré a zkažené zanikne, aby nové a čisté povstalo. Je jen otázkou, jak dlouho tomu bude část voličů ještě věřit.

title: Glosa Pavla Otta: Nové a čisté ANO

maintext:
Po loňském zrušení karlovarské, ústecké, opavské a hodonínské buňky babišovců přišly na řadu liberecká a frýdlantská. Bolestivý pro ANO je zvlášť Liberec, kde zanikne členství i primátorovi.
Obě organizace prý měly problémy s přijímáním nových členů, porušovaly stanovy. Podle místopředsedy ANO Jaroslava Faltýnka to vypadalo, jako by si je jejich vedení zprivatizovalo. Asi proto, že uskupení staví svoji existenci na kritice tradičních partají, je to docela kajícné přiznání.
ANO už je v politice pět let, není žádným nováčkem. Nenasálo jen nové a čisté tváře, je v něm také nemálo přeběhlíků.
Ostatně i Faltýnek byl členem ČSSD. A Andrej Babiš pohádkově zbohatl v době, kterou označuje za naprosto prohnilou.


title: Explosia přežila krizi, roste a nespoléhá jen na světoznámý semtex

maintext:
Státní firma si loni na jaře připomněla 95 let od ustavující valné hromady Československé akciové továrny na látky výbušné v Semtíně. Výročí se nemusela dožít. Měla potíže s bankami a klíčovými dodavateli surovin, čelila protestům odborářů i tragické havárii. Teprve nedávno se znovu postavila na nohy. V posledních dvou letech přijala 150 nových zaměstnanců a dosáhla rekordního padesátimilionového zisku.
„Teď se běžte schovat,“ říká výzkumný pracovník Ladislav Říha, když se chystá odpálit rozbušku podlouhlé kumulativní nálože Semtex Razor. Zatímco rychle spěcháme za betonový val, Říha za námi posléze dorazí vycházkovým tempem. „Trochu to bouchne,“ upozorní po asi půlminutě čekání a dá si prsty do uší. Instinktivně ho napodobíme. Vzápětí to bouchne. A hodně.
Jdeme se podívat, co se stalo s ocelovým plátem o síle dva a půl centimetru. Po chvíli hledání najdeme vskutku jako břitvou rozříznutý kus železa. Nečekal bych, že řez bude tak rovný. Speciální nálož, která slouží k destrukci různých typů konstrukcí, velkých strojů nebo vojenské techniky, lze ohýbat a délku zkracovat obyčejným kapesním nožem. Razor si poradí s ocelí silnou až čtyři centimetry. Postup je násobně rychlejší, levnější a bezpečnější než třeba použití autogenu. „A kde je ten druhý kus?“ ptám se. „Někde tam, už ho nenajdeme,“ ukáže Říha k blízkému lesu.
Chrání je svatá Barbora
Celý 390 hektarů velký areál s více než třemi stovkami budov není zalesněný náhodou. Stromy tlumí exploze. Totéž platí o jakýchsi obřích bunkrech zakrytých zeminou a drny trávy.
„Tady je áčko, vyrábí se tam nitroglycerin, v béčku bezdýmné prachy, v elku černý prach,“ postupně ukazuje obchodní ředitel Pavel Bulant při projížďce komplexem připomínajícím poněkud zanedbanou zámeckou oboru. O tom, že v Explosii je práce riziková, zaměstnanci vědí. Těm novým se na polygonu ukazuje, co mohou způsobit výbuchy trhavin a prachů, pokud se poruší přísné předpisy. Naposledy tady došlo k neštěstí v dubnu 2011, na místě zahynuli čtyři lidé. Tam, kde stály dva objekty na výrobu perunitu, je jen zeminou upravené místo.
SynthesiaAutor: čtk
„Celkem 86 obětí za dobu existence firmy nám připomíná nebezpečí, kterému jsou zaměstnanci každý den vystaveni. O rodiny pozůstalých se staráme, jsme v kontaktu,“ dodává Bulant. Všechny oběti mají společný pomník v nedaleké obci Hrádek, který byl po letech chátrání opraven. Je na něm vyobrazena svatá Barbora, ochránkyně před náhlou a nenadálou smrtí.
Američané, nebo Češi?
Rodinným stříbrem továrny je semtex, jehož název je složený ze slov Semtín a Explosia. Byl vyvinutý na počátku padesátých let minulého století, sériová produkce začala v roce 1964.
Dodnes je receptura přísně střežena, zná ji jen úzká skupina lidí. Do současnosti bylo vyrobeno 690 tun této trhaviny. Nebyly to tedy tisíce tun, jak dodnes uvádějí některá média doma i ve světě.
O zrodu jednoho z nejslavnějších československých výrobků se dodnes spekuluje. I když s plastickými trhavinami postupně přišly Velká Británie, Francie, Polsko, Německo, Rakousko či Slovensko – kde jsou známé jako chemex či tvarex –, nejvážnějším soupeřem semtexu na trhu je i nadále americká C4. Datum vzniku obou trhavin se nápadně shoduje.
A to je důvod, proč se dodnes vedou hádky o to, zda vynález neodcizila buď CIA Československu, nebo tehdejší komunistická rozvědka Spojeným státům.
Plastická trhavina semtex vyniká nejen výbušnou silou, ale i snadnou manipulací. Vynalezli jej inženýři Stanislav Brebera (vlevo) a Radim FukátkoAutor: čtk Plastická trhavina semtex vyniká nejen výbušnou silou, ale i snadnou manipulací. Vynalezli jej inženýři Stanislav Brebera (vlevo) a Radim Fukátko
Jisté je to, že v třeskutých mrazech i tropických vedrech si semtex zachová elasticitu nesrovnatelně déle. „C4 začíná tvrdnout už po roce. Naopak u semtexu poskytujeme pro vojenské účely záruku zachování totožných vlastností až patnáct let. Civilní sektor tak dlouhou garanci nepotřebuje, trhaviny skladuje nejvýše dva roky,“ upřesňuje Ladislav Říha. Z potutelného výrazu jeho tváře je zřejmé, že o prvenství semtexu před C4 nepochybuje.
Závislost na Babišovi
Aby Československá akciová továrna na látky výbušné nebyla závislá na dodávkách surovin ze zahraničí, vznikla v jejím sousedství v roce 1928 sesterská Synthesia. Po druhé světové válce se ze sestry stala matka, následně byl celek přejmenován na Východočeské chemické závody Synthesia.
Až v roce 1990 se pro část fabriky opět začal používat původní název Explosia. Po rozpadu Varšavské smlouvy se nemusela tolik potýkat s propadem do té doby tradičních trhů jako ostatní české zbrojovky – vždy vyráběla pro kamenolomy a doly. Přesto musela z původních 1500 zaměstnanců zeštíhlit o dvě třetiny. Její současné vedení si cenní hlavně toho, že v letech po listopadu 1989 odolala několika pokusům o privatizaci.
Dosud největší změna přišla na začátku minulé dekády. Předlužený holding Aliachem, do něhož se z krachujícího Chemapolu soustředila lukrativní část chemické výroby včetně Synthesie, vláda Miloše Zemana prodala Agrobohemii, respektive Agrofertu. Jeho majitel Andrej Babiš hlavně s podporou tehdejšího šéfa rezortu obrany Jaroslava Tvrdíka pak ty samé ministry přesvědčil o tom, aby si stát vzal Explosii jako strategický podnik zpět.
Českou konsolidační agenturu to přišlo na 700 milionů korun, o něž se snížila její pohledávka vůči Agrobohemii. Navíc byla Explosia chybně oceněna, což Babišovi přihrálo dalších 180 milionů. „Pokud se tato částka sečte se snížením dluhu, díky vrácení Explosie koupil celý Aliachem účetně se ziskem,“ píše v knize Babiš – příběh oligarchy její autor Tomáš Pergler.
SemtexAutor: čtk Plastická trhavina semtex vyniká nejen výbušnou silou, ale i snadnou manipulací
Tím ale jednostranně výhodná transakce neskončila, Babiš na úkor státu profituje dodnes. Zemanův kabinet Synthesii ponechal výrobny nitrocelulózy, ledku, nitračních kyselin a dalších surovin, na nichž byla sentínská dynamitka ještě nedávno zcela závislá. A to ji málem zlikvidovalo.
V roce 2008 začala Explosia pociťovat důsledky globální ekonomické krize. Situaci navíc dramaticky zhoršily její dluhy vůči Synthesii. Nebýt stomilionového úvěru od Nečasovy vlády, z něhož už má v současnosti polovinu splacenou, velmi pravděpodobně by zkrachovala.
„Svazek se Synthesií je sňatkem z rozumu, přesto jsou naše vztahy nadstandardní. V poslední době se snažíme dodávky surovin diverzifikovat, abychom nebyli závislí pouze na Synthesii a eliminovali tak kritická místa výroby,“ popisuje přístup nových manažerů Pavel Bulant.
Výroba na semtexu nestojí
Hospodaření kdysi nejúspěšnějšího podniku na výbušniny v bývalém sovětském bloku nikdy nestálo na semtexu. Toho se podobně jako v minulosti i dnes každoročně vyprodukuje maximálně několik desítek tun. O řády výše stojí průmyslové trhaviny a vojenské bezdýmné prachy.
„Teď vyrábíme asi šest tisíc tun různých druhů trhavin a prachů ročně,“ ukazuje na grafu finanční ředitel Explosie Robert Macek.
Tržby začaly znovu růst v roce 2012, kdy přesáhly půlmiliardovou hranici. „Letos chceme dosáhnout osmi stovek milionů, za dva roky miliardu,“ dodává Macek. Výsledky se odrážejí v investicích za 50 až 80 milionů ročně. Firma vybavuje provozy novými technologiemi na velkorážovou munici a nitrocelulózové prachy.
Před časem hospodaření Explosie pomohla havárie v belgické pobočce jejího úhlavního konkurenta PB Clermont, kde vybuchl mlýn na zpracování prachů. Následně v Semtíně zaznamenali nebývalý nárůst poptávky po střelivinách, což jsou třeba prachy určené do nábojů. V příštích letech se zaměří hlavně na výrobky, jejichž základem je dynamit. Značné šance také mají hnací náplně se spalitelnými plášti určené pro kanonové houfnice, kde česká továrna patří k absolutní světové špičce.


title: Glosa Igora Záruby: Tragédie v Berlíně je zlomem a výzvou v jednom

maintext:
Pomyslná zápalná šňůra vedoucí z Aleppa a Ankary odpálila sud s prachem v Berlíně. A to přímo v srdci německé metropole, na náměstí Breitscheidplatz poblíž proslulé Gedächtniskirche na Kurfürstendammu.
Pro Spolkovou republiku je to šok, pro Evropu jakbysmet. Blíží se Vánoce, a ty jsou v křesťanském světě svátky míru a klidu. Ne tak letos. „Situace je o to méně pochopitelná, pokud by šlo o člověka, který si u nás požádal o azyl,“ pronesla zjevně otřesená kancléřka Angela Merkelová.
Média se ihned vydala po stopě dotyčného, jejich zjištění se z hodiny na hodiny upřesňují. Zadržený třiadvacetiletý Naved B. z Pákistánu veškerá obvinění popírá.
Vyšetřovatelé naznačují možnost teroristického útoku, ministr vnitra Thomas de Maizière o tom nepochybuje. Přesto je tu možnost, že šlo o čin jednotlivce, nikoli o předem plánovaný atentát. Třebaže tato úvaha mrtvým život nevrátí.
Breitscheidplatz, kde se tragédie udála, je totiž jednou z nejznámějších a nejfrekventovanějších adres v Berlíně. Jinak řečeno, pokud by chtěl někdo zabíjet tak, aby se o tom vědělo a mělo to vražedný dopad, vyrazil by nejspíš právě tam.
Bez ohledu na to, jak dlouho v Německu žije a zná tamní reálie. V paralele je to zhruba stejné, jako posadit se za volant a vyrazit s kamionem na zaplněné pražské Staroměstské náměstí.
Pokud by tomu tak v Berlíně bylo, je to lepší zpráva z možných horších. Nic však nemění na faktu, že Němci jsou teď přímo konfrontováni se skutky, o nichž věděli dosud jen z televize.
Vládní garnitura, která pomalu a jistě přehodnocuje dosavadní vstřícnou prouprchlickou náruč, musí přejít od slov k činům. Nebude to jednoduché, zato nutné. Případný zákaz burek a nikábů je pouhý začátek.
Rubem berlínské události je, že se zóna nebezpečí výrazně protáhla směrem na západ. Do prostředí Evropské unie, která je možná všechno možná, jenom ne akceschopná.
Odsoudit zločin je věc jedna, přijmout opatření (o nichž se ani neví, jaká by být měla) věc druhá.
Tím spíše, že v sázce je natolik politicky nekorektní věc, jako postavit se za právo občanů říci, s kým coby domovská komunita žít chtějí a s kým ne. Čin připisovaný Nevedu B. je dalším kamínkem do tušené mozaiky, že jsou na světě kultury, které se shodnou mohou, a ty, u nichž to nejde.
Formulováno hodně diplomaticky. Z tohoto pohledu je berlínská událost zlomem a současně výzvou.


description: Málokdy mám jako český vlastenec možnost škodolibě se pousmát, jací to jsou v nějaké bohaté západoevropské zemi v porovnání s námi burani, řepoři a vidloňové. Vnitřní spor ve francouské Národní straně nyní dobře ukazuje, že ve srovnání s naší zemí žije Francie ve středověku.

title: Komentář Jiřího X. Doležala: Francouzský spor o potraty aneb Bouře v Zapadákově