description: Horko pouště, tanec dervišů, pyramidy merojských králů, nekonečná pohostinnost obyvatel… Súdán, země s nepříliš dobrou bezpečnostní pověstí, nabízí neuvěřitelné zážitky a umí se dotknout srdce cestovatele.

title: Drsný i pohostinný Súdán objektivem českého cestovatele

maintext:
V podvečerním šeru vypadají domky pastelových barev a malovaných vrátek jak z animovaného filmu. Následující scénář je rovněž jak z filmu, tentokrát spíše z kategorie fantasy. Po prašné cestě kráčí muž obtěžkán dřevěnými kládami, směřuje ke mně. Svalnaté ruce, ostré rysy ve tváři, ale konec konců i ty klády na ramenou budí respekt už na dálku. Za normálních okolností bych přešel na druhý chodník a přidal do kroku. Jsem ale zamotán v uličkách vesnice Tombos v severním Súdánu; chodníky tu nevedou a kontakt je tak neodvratný.
„Salam alejkum, odkud jsi a co tu děláš?“ Když se dozvídá, že jen tak bloumám po ulicích, fotím vesnici, je mi trochu zima a ještě jsem nevečeřel, věnuje mi nevěřící pohled, shazuje klády do prachu pod sebou, bere mě za rukáv a vleče k sobě domů, aby mi nabídl alespoň kávu a sušenky. Bushra Farah je místní farmář a mimoděk mi podává další důkaz o nezištné pohostinnosti Súdánců.
Už cesta z letiště skrze ucpaný Chartúm je zážitek s prvky dobrodružství a překvapení. Nevidím tu žádné neťuknuté auto a mému řidiči trvá zhruba deset minut, než si s kolemjdoucím minibusem vzájemně utrhnou nárazníky, postěžují si, koho to více bolelo, vrátí se do auta a se smířlivým „mushkila“ – tedy žádný problém – pokračují dál, do mumraje aut, oslíků, tuk-tuků, chodců a cyklistů. Je čtvrtek odpoledne, den před svátečním pátkem a všichni mají nutkavou potřebu být na ulici. Semafory ani četníci na křižovatkách nemají žádnou pravomoc, vládne tu právo silnějšího, rychlejšího, zkušenějšího, drzejšího – vše kromě pravidel silničního provozu. O to paradoxněji se jeví pokuta, kterou dostávám o pár dní později na okraji Chartúmu za údajnou jízdu na červenou. Sto súdánských liber (cca 370 korun), samozřejmě bez dokladu.
Víra ve víru prachu
Každý pátek za soumraku se v prachu a písku hřbitova Hámíd al-Nil na západě Omdurmánu setkávají súdánští dervišové, aby se tu oddali společnému tanci, modlitbě a meditaci. Dnes je seance okořeněna návštěvou velkého pátera a vše má tedy mnohem větší rozměry než obvykle, včetně reproduktorů a mixážního pultu.
Ponořeni po hlavu v meditaci a po kotníky v prachu, tančí dervišové kolem dokola v rytmu nemilosrdně hlasité hudby. Všímám si, že někteří ztrácejí sebekontrolu a dostávají se do jakéhosi transu. S nepřítomným výrazem v očích a slinami u úst mávají kolem sebe všemi končetinami a dřevěnými holemi. Fyzický kontakt je nevyhnutelný, až začínám litovat, že jsem vyzul boty a vkradl se mezi ně.
„Toto není modlitba, to je trans, abychom upustili stres ze súdánského života,“ ujišťuje mne jeden z „tanečníků“, když se po západu slunce rozcházejí.Ve stejnou dobu, každý pátek před západem slunce, se na opačném konci města v Súk Sita, Hadž Yusef odehrává poněkud odlišná forma „upouštění stresu“ – zápasy núbijských bojovníků. Příchozím nabízí nevšední zážitek plný síly, potu a testosteronu. Dva soupeřící týmy svalnatých mladíků proti sobě vysílají jednotlivé zápasníky, aby v antukové aréně pokračovali v tradici vzniklé v Núbijských horách na jihu země někdy 3000 let před Kristem. Dnes už sice moderní gladiátoři nebojují nazí, jak je známo z fotografií z padesátých let minulého století, nýbrž v šortkách a tílku. Ani kůži už si nepotírají máslem a poprašek popela nahrazuje písek. Jinak ale zůstávají věrni tradici bojového umění: žádné pěsti, žádné údery, kopy, žádná krev. Nejdříve kolem sebe opatrně našlapují v hlubokém předklonu, jako dva tetřevi při toku, než se popadnou za krk nebo nohu. Vítězem je ten, kdo skolí svého soupeře na záda do písku. To vše za bouřlivého povzbuzování diváků, kterých se tu kolem celé arény sešlo na několik set. Skandování davu je stále bujařejší a tu a tam se začíná vymykat kontrole. Všudypřítomní vojáci kolem arény mají plné ruce (a občas obušky) práce, aby zjednali pořádek. Rozhodčí v aréně disponuje minimálně 150 kilogramy živé váhy a obrovským respektem a přesně se západem slunce ukončuje zápolení, bez ohledu na výsledek.
Celý článek o cestování po Súdánu a další zajímavé reportáže si můžete přečíst v časopise Lidé a Země, který je právě v prodeji.


description: Na počátku října zveřejnil britský internetový deník dailymail.co.uk zprávu o pokračující extremistické výchově v muslimských školách. Investigativní novinářka Lucy Osborneová zjistila, že desítky islámských škol ve Velké Británii byly sice označeny za místa šíření islámského extremismu, ale nebylo proti nim výrazněji zakročeno. Naopak pět škol, jež měly být uzavřeny, dále pokračuje ve výuce muslimských dětí.

title: Daily Mail: Britské islámské školy šíří extremismus a nenávist, vláda na to nereaguje

maintext:
Po skandálu tzv. trojského koně, kdy britská vláda přislíbila, že zakročí proti šíření extremismu a nenávisti na islámských školách, se tak dle Lucy Osborneové zdá, že záměr vlády nebyl naplněn.
Skandál trojského koně propukl v červnu 2014 po inspekci úředníků z Ofsted (Office for Standards in Education, Children’s Services and Skills), kteří zjistili, že v desítkách islámských škol se šíří nenávist, extremismus a děti nejsou vychovávány k britským hodnotám. Naopak se při vyšetřování ukázalo, že v některých státních školách se pokoušeli islamisté převzít kontrolu nad celou školou a jejich odpůrci čelili zastrašování.
Bylo například zjištěno, že na škole Park View Academy v Birminghamu byli trestáni žáci, kteří udržovali veřejné vztahy s opačným pohlavím, dívky a chlapci byli separováni a mnozí z učitelů měli islámské extremistické projevy. National College for Teaching and Leadership, britský úřad dohlížející na učitele, tehdy zahájil vyšetřování desítek muslimských učitelů.
Tehdejší britská ministryně vnitra, dnes premiérka Theresa Mayová slibovala, že úřady zakročí a nebudou tolerovat provázanost islamistů se státním školstvím, neboť se například ukázalo, že jeden z vedoucích pracovníků Park View Academy byl zároveň předsedou Výboru pro vzdělání Muslimské rady Velké Británie, což je organizace personálně propojená s islamistickým hnutím Muslimského bratrstva. Již tehdy se ptal John Rossomando, analytik z nevládní organizace The Investigative Project on Terrorism, jestli jsou pravdivé informace o tom, že úřady byly o problémech informovány již v roce 2008, ale nezasáhly.
Jak tedy zjistila britská novinářka Lucy Osborneová, proti islámským školám a islamistům v britských státních školách se příliš nezakročilo. Stále například působí škola, kde bylo zjištěno, že žákům byly poskytnuty učebnice propagující ukamenování osob páchajících podle islámu smrtelné hříchy. Některé školy se sice vláda pokusila uzavřít, ale islamisté tomu zabránili skrze nákladné soudní procesy, jež se táhnou roky, a islamisté tak mohou dále školy provozovat a vláda jim v tom nebrání…
Britská novinářka dále zjistila, že ve Velké Británii působí nadále desítky neregistrovaných ilegálních muslimských škol uvnitř muslimské komunity a nijak se proti nim nezasahuje. Naopak bylo zjištěno, že muslimští učitelé mnohdy i na legálních školách nevyučují děti základům umění a hudby, případně v souladu s islámem vyučují pouze některé umělecké směry.
Na islámské vysoké škole Darul Uloom v Birminghamu inspektoři zjistili, že se tam distribuují islámské letáky s radikálními názory, ale i když ministerstvo školství odebralo škole akreditaci, škola odmítla ukončit činnost a brání se. Nedávno bylo zveřejněno video s projevem muslimského vyučujícího z této školy, který urážel rasistickými poznámkami hinduisty a tvrdil, že nevěřící jsou nejhorší stvoření na zemi; vedení školy však odmítá, že by docházelo k čemukoliv špatnému, a obviňuje školní inspektory z rasismu a islamofobie.
Obdobně na islámské základní škole Al Ameen v Birminghamu inspektoři nedávno zjistili, že děti nejsou vyučovány k respektu k britským hodnotám. Podobně tomu bylo na škole Jamiatul Ummah ve východním Londýně, kde žáci byli vychováváni k nerovnosti pohlaví a k zabíjení osob, jež podle islámu páchají smrtelný hřích.
V reakci na zjištění novinářky prohlásil přední britský politik Philip Hollobone: „Jaký má smysl vyšetřování školních inspektorů, když se na jeho základě okamžitě nezasahuje proti islámskému extremismu?“ Jedna z bývalých žaček islámského vzdělávacího systému ve Velké Británii, Aliyah Saleemová, popsala katastrofální stav islámského vzdělávání. Tvrdí, že na dívčí škole Jamia Al Hudaa v Nottinghamu se nevyučuje hudba, umění, evoluční teorie ani evropská historie.
Aliyah Saleemová dnes píše veřejný blog, v němž kritizuje britskou vládu za to, že dlouhodobě v celé situaci nic nepodnikla a nereagovala na to, že na soukromých muslimských školách jsou šířeny extremistické názory a výuka probíhá podle zásad ortodoxního islámu a v rozporu s britskými hodnotami.

fasttext_language: cs


description: Soud rozhodl v cause aktivisty, který vystrčil holou řiť na projíždějící americký vojenský konvoj. V hlavním líčení jej včera soud zprostil obžaloby z trestného činu výtržnictví a jeho holý zadek posoudil jen jako přestupek. Je to výborná zpráva.

title: Je-li holá p**el na veřejnosti angažovaná, jde jen o přestupek


description: Ačkoliv samotná americká společnost popírá, že by se v jejích nápojích někdy kokain vyskytoval, veřejnosti je dobře známo, že do roku 1903 tomu tak skutečně bylo. Méně známý je ale příběh nápoje, který vlastně za vznikem Coly stál. Jde o víno smíchané s kokainem. Tento koktejl byl v druhé polovině století tak populární, že ho pili prakticky všichni. A to včetně samotného papeže.

title: Historie, o které se nemluví: Jak se z vína s kokainem stala Coca-Cola?


description: Británie spustí článek 50 unijní smlouvy ohledně vystoupení z Evropské unie do konce března příštího roku. Řekla to dnes stanici BBC premiérka Theresa Mayová. Při vyjednávání v následující dvouleté lhůtě o podmínkách odchodu Británie z unie hodlá přihlížet na přání Britů kontrolovat pohyb lidí z EU.

title: Londýn zahájí jednání o odchodu z Evropské unie do konce března


description: Svět se dostává do šílených obrátek a temných bažin. I lidé, kteří se stačili v politice už úplně zkompromitovat, začínají mít ve svých výrocích na adresu imigrantů pravdu. Takže mi nezbývá, než se skřípěním zubů přiznat, že tentokrát má Miloš Zeman pravdu.

title: Ve věci imigrantů má Zeman úplnou pravdu

maintext:
Prezident republiky poskytl rozhovor renomovanému britskému listu Financial Times. A dopustil se výroků pro sebe překvapujících: Výroků logicky konzistentních, navrhujících realistická a adekvátní řešení migrační vlny, která Evropu sužuje. A hned to za ně schytal.
Na konferenci na Rhodu se Zeman setkal s novináři a sdělil jim, že by Evropa měla odvážet migranty vylovené ze Středozemního moře - místo toho, aby je vozila do Itálie - na vyčleněné řecké ostrovy nebo do vyčleněného místa v severní Africe. A že mezi uprchlíky, kteří k nám proudí, jsou i maskovaní teroristé.
Reakce na sebe nedala dlouho čekat: Lubomír Zaorálek v Otázkách Václava Moravce popřel, že by to byl oficiální postoj České republiky k migrační krizi, a od Zemanova výroku se distancoval. Myslím, že to je zásadní chyba.
Zeman je těžko přijatelná figura, to však nesmí být - neboť je prezidentem této země - záminkou k apriornímu zavržení toho, co říká. Zaorálek zřejmě nečte Reflex, a nezná názory australského premiéra. Zastavit lodě s uprchlíky je podle něj jediná cesta, jak z imigrační krize vybruslit.
A Evropa by se měla od Austrálie poučit - protože Austrálie na rozdíl od Evropy není zaplavena ilegálními imigranty bez totožnosti. Naopak to, co dělá nyní Evropa - totiž že vytahujeme z vody uprchlíky, sotva jejich lodě opustí libyjské vody, a vozíme si je do Evropy na našich vlastních lodích a za naše peníze - je úplný idiotismus. De facto to proud migrantů zvyšuje. Takže to, co navrhuje Zeman, je rozumné, účinné a realizovatelné řešení migrační krize - a naopak to, jak se Zaorálek od jeho výroku distancoval, ukazuje, že vláda není k účinným opatřením připravena.
Takže mi nezbývá, než s jistým pocitem nevolnosti napsat: Zeman má pravdu, odvážejme uprchlíky zpět do Libye, a zbavme se vládního sluníčkářství, které odprezentoval Zaorálek. I já jako vyhlášený protizemanovský štváč totiž musím připustit, že myšlenka nemusí být špatná jen proto, že ji vyslovil zrovna Miloš Zeman.


description: Teroristický útok na francouzské iPhony. Bisexuální superhrdinka s magickým lasem. Film, který předpověděl budoucnost. Šokantněji už podat nelze, jak ordinérně proběhl uplynulý týden.

title: Týdenní dekomprese: Katy Perry úplně nahá

maintext:
Předně tady mám tip na jeden aktuální film, který se zaobírá stárnutím populace, uprchlickou vlnou z východu i všeobecnou bezradností ohledně věcí příštích. Ten film se jmenuje Potomci lidí... a všichni jsme ho viděli už v roce 2006, kdy měl premiéru. Jak vizionářský tenhle snímek (natočený podle knížky P. D. Jamesové Země prázdných domů z roku 1992) je, se vyplatí si čas od času připomenout – a porovnat jeho děj s tím, co se zrovna vysílá v televizních novinách.
Budoucnost není růžová. • Foto Profimedia.cz
Populace vymírá, to sedí. V Británii jsou šikanováni migranti z východní Evropy, to sedí. Po ulicích pochodují hordy zahalených bojovníků a pod černou vlajkou skandují aláhakbar... hm. Uvidíme.
Jednou z věcí, které se Potomkům lidí předpovědět nepodařilo, je antiapplový terorismus, jehož virálním evangelizátorem je nespokojený zákazník z francouzského Dijonu:
Tento udatný bojovník pod praporem vlastní idiocie roztřískal v místním Apple Storeu kovovou koulí desítku iPhonů a jeden MacBook Air, přičemž hořekoval za svá zákaznická práva.
(Mimochodem, nemůžeme mu zaplatit letenku za českým youtuberským miláčkem Denisem TV?)
Prostě když chcete do světa vytroubit nějakou svou pravdu, nestačí už se jen postavit na krabici v Hyde Parku nebo sepsat protestní petici. Musíte vytvořit vlastní teroristickou buňku. Případně se ukázat světu nahatí, jako před časem Katy Perry, která se svým videoklipem VOTING NAKED rozhodla poslat k blížícím se volbám i ty, kteří se kvůli nim zdráhají vstát z postele:
O tom, nakolik to zabralo, se dozvíme za pár měsíců... ale kdeže, samozřejmě se to nedozvíme nikdy, ale kouká se na to pěkně – stejně jako na polonahý autoportrét, který na svůj Instagram krátce poté pověsila Madonna s tím, aby lidi nejenže vstali z postele, ale volili Hillary. Tohle samozřejmě nemůže vydržet věčně. Neustálé updaty o stavu nahé tělesné schránky Kim Kardashinaové už, jak by řekla důchodkyně Věra Pohlová, „každého jenom otravují“, a pokud budou chtít prezidentští kandidáti vyburcovat ke své volbě ještě víc lidí, budou muset zvýšit sázky.
Přesně tak: poté, co se pro ně vysvlékly Katy Perry a Madonna, přijde chvíle, kdy se před svými fanoušky budou muset vysvléct také Hillary Clintonová a Donald Trump. Problémem zůstává samozřejmě jen to, že ten, kdo uvidí nahého Donalda Trumpa, pak bude zřejmě volit Hillary, i kdyby hrom bil, a ten, kdo uvidí nahou Hillary, bude volit Trumpa, i kdyby byl alergický na blonďaté patky, měl panickou hrůzu ze zdí rozdělujících kontinenty a jmenoval se Abdul Escobar.
Kristepane, teď tu představu o prezidentských naháčích nikdy nedostanu z hlavy.
Vy ale – bohužel – také ne.
Nemáte zač. • Foto Profimedia.cz
Po něčem takovém je složité ušít složitou větu, tudíž následující zprávy už pouze telegraficky:


description: V zaplněné svatovítské katedrále hoří tři dlouhé řady svící. Každá svíce symbolizuje jeden lidský život, který zmařila nacistická nadvláda nad Československem během Protektorátu. Příběh hrdinství parašutistů Gabčíka a Kubiše známe téměř všichni, je ale nutné si uvědomit, že za úspěšnou operací Anthropoid není jen londýnský výcvik, odvaha Kubiše a Gabčíka a jejich vůle a odhodlání položit pro svou vlast život.

title: Duka odsloužil mši za zastřelené pomocníky Gabčíka a Kubiše. To oni jsou skutečné elity národa

maintext:
Za jejich příběhem se skrývá také dlouhá řada obětí, které jim během výsadku v Protektorátu pomohly. Ukryly je, poskytly jim jídlo a pití, přístřeší a možnost zde v ilegalitě připravovat atentát na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha. 293 lidí za svou pomoc parašutistům zaplatilo životem. A právě jejich památku dnes uctila slavnostní mše v katedrále sv. Víta, již vedl kardinál Dominik Duka.
První řada je plná starších žen a mužů. Jsou to příbuzní obětí, za něž se mše slouží. V jejich očích se zračí smutek, ale vidím také odhodlání. A sílu. V tichosti poslouchají Dominika Duku - a vskutku je co poslouchat. Kardinál mluví o vítězství českého národa nad německou nadvládou. Ženy a muže, kteří heydrichiádu přežili, označil za živoucí důkaz českého vítězství. “Komu vděčíme za svou svobodu nyní?” zeptal se Duka. “Těm, kteří jsou tu dnes s námi jako tyto svíce,” a ukázal na hořící svíce připomínající oběti heydrichiády.
Do katedrály jsem vešla pár minut po začátku mše. Pokaždé, když kráčím do areálu Pražského hradu, zapomenu na ovčáčkovo-zemanovský vynález v podobě “protiteroristických” kontrol při vstupu do areálu Hradu. Fronta je v době slunečných podzimních dní opravdu dlouhá. Budiž uniformovaným kontrolorům ke cti, že alespoň ti, s nimiž jsem mluvila, vyjádřili nad nesmyslným nařížením svůj odpor a nesouhlas.
Nekonečný seznam
Pomalu jsem kráčela středem katedrály a rozhlížela se okolo. Na lavicích seděly a poslouchaly desítky lidí. Zaposlouchala jsem se s nimi, když z oltáře zaznívala jména obětí nacistického teroru. Často byla slyšet i tři nebo čtyři stejná příjmení - za pomoc parašutistům často zaplatily životem celé rodiny.
Až se budete v kině dívat na film amerického režiséra Seana Ellise, který se rozhodl natočit příběh Jana Kubiše a Jozefa Gabčíka, myslete nejen na parašutisty, ale také na všechny, kteří jim pomohli zrealizovat celou operaci. Nejen díky Gabčíkovi a Kubišovi, ale díky každému, kdo jim pomohl, se podařilo přesvědčit Spojence o neplatnosti Mnichovské dohody. Díky těmto lidem se Československo ukázalo jako země, která se umí vzepřít a bojovat. A pokud se chcete dozvědět o osudech nejen parašutistů, ale znát i příběhy všech, kdo operaci Anthropoid pomohli a byli proto zastřeleni v koncentračním táboře v Mauthausenu, pak nedávno vydaný průvodce historika Jiřího Padevěta a Pavla Šmejkala s prostým názvem “Anthropoid” je jako zdroj poznání ideální. Modlidby za padlé oběti se účastnil právě i Jiří Padevět, ředitel nakladatelství Academia a historik.
Je to moc dlouhý
Čtení jmen obětí jakoby nebralo konce, vystřídalo se při něm několik řečníků. Většina přítomných je v tiché úctě poslouchala. Atmosféru vážnosti, důležitosti a jakési přiměřené národní hrdosti v závěru tak trochu zhatil jeden ze členů Junáka či Sokola, který oblečen v uniformě v přední části chrámové lodi stál v pozoru: “Ježiš, to je tak dlouhý,” ulevil si asi dvacetiletý chlapec. Doufejme tedy, že i během krásných podzimních chvil, jakou bylo sobotní dopoledne, pro nás nebude problém strávit hodinu v chladné katedrále. Ti lidé za to totiž stojí. Živí i zastřelení. Připomínat si oběti nacistického režimu, vyprávět jejich příběhy, jako to dělá historik Padevět, a říkat, že právě tito lidé představují skutečné české národní elity, jak řekl kardinál Duka, bude mít vždycky smysl. A to i když je v katedrále zima a mše je holt trochu dlouhá.


title: Muž 30 let neopustil dům svých rodičů. Trpí panikou z veřejných prostranství? Věc vyšetřuje policie

maintext:
O velmi zvláštní kauze informovala média tento týden německá policie. Na základě několika upozornění provedla v jednom domě ve vesnici Freienfels nedaleko severobavorského Bayreuthu prohlídku a zjistila, že tam žije s rodiči muž, který 30 let neopustil svůj domov. Podle lékařů by mohl trpět agorafobií, úzkostnou poruchou z veřejných prostranství. Podivné ale je, že se nikdy neléčil.
Na případ se přišlo tak, že muž 21. září navštívil nemocnici, ale nikde neměl žádný zdravotní záznam za několik posledních desetiletí a ani neplatil pojištění. Navíc při návratu z nemocnice byl viděn ve vesnici a některým lidem to bylo podezřelé. O kuriózním případu informovala i televize Deutsche Welle.
Jürgen Stadter, mluvčí policie v Bayreuthu pouze oznámil, že prověřují neobvyklý případ, kdy muž ve věku 43 let žije už tři desetiletí v domě svých rodičů a místo neopouští. Není zatím jasné, zda tak činil dobrovolně, nebo byl držen v domě násilím, či pod nějakou pohrůžkou.
Dodal, že vyšetřování se dalo do pohybu na základě podezření z nezákonného zadržování a ublížení na zdraví v důsledku nedbalosti.
Jenže i policie přiznala, že muž byl sice v poněkud zanedbaném stavu, ale jinak nejevil žádné známky týrání a byl poměrně dobře živený. Podle jeho matky měl k dispozici několik místností, kde celých 30 let žil. Naposledy byl předtím viděn na veřejnosti, když mu bylo 13 let. Od té doby přestal chodit do školy a rodiče to zdůvodňovali „zdravotními důvody“.
Podle lékařů je možné, že muž trpí agorafobií, tedy úzkostní poruchou, při které se projevuje strach z veřejných prostranství, kde by nebyla rychle dostupná pomoc. Pokud lidé s touto nemocí necítí dostatečnou „ochranu“, propadají záchvatům úzkosti. Proto se raději zdržují jen ve známém domácím prostředí. Touto nemocí trpí asi 2 procenta populace, ale většinou se tato porucha projevuje až po třicátém roce života, v dětství bývá vzácná.
Matka muže, který žije 30 let jen doma, ale regionálnímu deníku Nordbayerischer Kurier řekla, že syn „pouze nechtěl jít ven a doma ho nikdo nedržel“. Prý ho s manželem pouze chránili před vlivy vnějšího světa, protože si to tak přál on sám.


description: V neděli chystá spolek Sisyfos racionalistický happening, performance ukazující pravdu o homeopatii. Akci podporujeme, a na videu uvidíte, že jsme už provedli redakční generálku.

title: Hromadné předávkování homeopatiky: JXD vyzkoušel 500násobnou dávku!

maintext:
Už od roku 2010 po celém světě pořádají občas vědci happeningy, na kterých ukazují reálnou účinnost homeopatik. Někde se sejdou a každý spolkne celé balení, a následně může veřejnost pozorovat, jak to s ním vůbec nic neudělá. U nás zavedl tradici hromadného předávkování spolek Sysifos.
„Obecně je náš problém s homeopatií v tom, že z pohledu státu jde o lék, který má zásadní výjimku - nemusí prokazovat svou účinnost. Tedy, když budete tvrdit, že jste připravil nové homeopatikum, můžete to dodávat na trh. Nikdo vám nedokáže, že jde jenom o cukr, protože nikdo nerozezná, zda cukrová kulička je homeopatikum nebo není. Homeopatika by neměla být označována jako léčiva. Je to lež. Nikdy nebyla prokázána jejich účinnost vyšší než je ryzí placebo. Tečka,“ říká tajemník spolku Sisyfos Leoš Kyša. Performance se koná v neděli 23. října, 16:00–17:00, Palackého náměstí v Praze. Vlastní homeopatika s sebou.
Chtěl jsem samozřejmě akci podpořit, ale ve vší upřímnosti - na tak opotřebovaného feťáka, jako jsem já, je jedna krabička homeopatik prostě málo. Tak jsem si jich koupil pět, a před redakční poradou je sežral. Detaily najdete nahoře ve videu.


title: Poslední předvolební debata v USA: Trump musí zabrat

maintext:
V noci na pátek se v Las Vegas odehraje poslední plánovaná debata Donalda Trumpa a Hillary Clintonové. Pro kandidáta republikánů je to pravděpodobně poslední možná šance zvrátit nepříznivý vývoj volebního klání, do něhož zbývají již jen tři týdny. Očekávaná debata začne ve tři hodiny po půlnoci.
Opět platí, že média Trumpa a jeho prezidentskou kampaň již odepsala, a objevují se dokonce titulky typu: Trump se vrací k podnikání. Neuškodí se proto podívat na současné průzkumy.
V těch celostátních Clintonová aktuálně vede a její náskok po zveřejnění Trumpova videa, v nichž mluvil velmi neuctivě o ženách, narostl přibližně na šest procent. Ani takové vedení jí ovšem zatím nedává rozhodující vedení v počtu volitelů, kteří se vybírají na úrovni jednotlivých států Unie. Jistých jich má nyní 256 z 270 potřebných k zisku prezidentského křesla v Bílém domě. To jí dává jasnou převahu nad miliardářem z New Yorku, „jehož“ dají dohromady 170 volitelů.
10 bitevních polí
Ve hře tak zůstává deset států, v nichž je rozdíl méně než pětiprocentní, a analytici je proto řadí mezi ty, o nichž se stále bojuje. Clintonové ovšem hraje do karet fakt, že v jejich rámci potřebuje uhrát jen málo: buď jeden z dvojice velkých států s mnoha voliteli (Floridu či Ohio), nebo dva menší. Aktuálně navíc dominuje průzkumům v sedmi z deseti „bitevních“ států.
Průzkumy navíc ukazují, že Trumpa jeho sexistické výroky příliš nepoškodily u voličů, kteří jsou rozhodnuti dát mu hlas. Například většina bílých mužů bez vyššího vzdělání video v předvolebních anketách označila za normální vychloubání, běžné v pánských šatnách. Kritickým momentem se ale pro Trumpa jeví fakt, že daleko hůře jeho extempore dopadlo na voliče, jež potřebuje, aby ještě dohnal několikaprocentní ztrátu na Hillary Clintonovou.
Proti všem
Jednu z posledních šancí na obrat mu nabídne noční debata, v níž ale potřebuje předvést naprosto odlišný výkon od toho, jak vystupuje poslední dny. Navenek totiž jeho kampaň v době „po videu“ nejeví znaky jasné koncepce a spíše vypadá jako série nekoordinovaných výpadů proti všem v okolí.
Dobře to je vidět na Trumpových výrocích na adresu šéfa republikánů ve Sněmovně reprezentantů Paula Ryana, který se od prezidentského kandidáta vlastní strany po zveřejnění videa distancoval. Trump mu to teď vrací každodenními nevraživými poznámkami, v nichž dominuje tvrzení, že Ryan nechce Trumpovo vítězství, aby sám mohl za čtyři roky kandidovat na prezidenta.
Tomu by se samozřejmě mohla zpovzdáli smát kandidátka demokratů Clintonová. Jenže i ta má své aktuální problémy, protože server WikiLeaks zveřejnil ukradené maily jejích spolupracovníků a v nich je třeba vidět, že její kritika na adresu Wall Streetu, kterou veřejně prezentuje, není z jejích úst moc upřímná. Kdyby Trump nebyl v horších problémech, asi by Clintonová měla co vysvětlovat. Bez skvělého výkonu republikánského kandidáta v noční debatě nebo nějakého nečekaného zvratu ale asi může Clintonová do Bílého domu „dojet“ i takto.


description: Pro velký úspěch jsme se rozhodli dát našim čtenářům k dispozici volně ke stažení titulní stranu Reflexu číslo 41 s Andrejem Babišem. Co s ním dále uděláte je jen na vás. Můžete si ho vytisknout, zarámovat, nalepit na zeď na toaletu, spálit... Prostě cokoliv.

title: Reflex čtenářům: Andrej z titulní strany volně ke stažení!


description: Když mladý český a uherský král Ludvík Jagellonský nalezl 29. srpna 1526 v bitvě u Moháče smrt, vítězní Turci ovládli nadlouho značnou část Uher a ohrožovali české i rakouské země. Arcikníže Ferdinand reagoval pohotově a ihned ohlásil nárok na jagellonské dědictví, představované uvolněnými trůny v Praze a Pešti.

title: Před 490 lety nastoupili Habsburkové na český trůn

maintext:
Jenže nebyl jediným kandidátem. O český trůn se ucházeli rovněž bavorští vévodové Vilém a Ludvík a polský král Zikmund I. Starý, který však záhy vyklidil pole. Osmého října 1526 se sešel volební sněm. Habsburkové svůj nárok odůvodňovali vídeňskými úmluvami z roku 1515, podle nichž byl Ferdinand zasnouben s Annou, sestrou posledního českého krále Ludvíka Jagellonského. Tento příbuzenský svazek sice dopřával Ferdinandovi největší naději na získání české koruny, nicméně čeští stavové důsledně trvali na svém právu svobodné volby budoucího panovníka.
Ferdinand, původem Němec, ale vychovaný ve Španělsku a češtiny neznalý, se projevil jako pragmatik. Třebaže by se raději stal českým králem na základě dědických nároků než z milosti českých stavů, souhlasil s jejich požadavkem.
Když se čeští stavové sešli v Praze ke sněmu, zvolili 24 volitelů, a to po osmi z každého stavu. Ti se v úterý 23. října 1526 v osm hodin ráno shromáždili v kapli svatého Václava v katedrále svatého Víta a jednohlasně zvolili arciknížete Ferdinanda. Předtím ovšem zazněla vznešená slova přísahy, že budou volit „podle vůle Boží a obecného užitku tohoto království, a to bez stranickosti, bez ohledu na přízeň nebo dary“.
Výsledek volby zůstával utajen až do příštího dne, kdy ho teprve v poledne veřejně ohlásili. Vzápětí zazněl starobylý český chorál Svatý Václave! a celé shromáždění se odebralo do chrámu svatého Víta poděkovat za vykonanou volbu, kterou Praha oslavila střelbou a různými radovánkami. Potom se do Vídně vypravilo poselstvo, jež mělo za úkol oznámit arciknížeti Ferdinandovi, že si ho Češi zvolili za krále, a zároveň mu předložit podmínky, za nichž by se mohl ujmout panování.
Kromě potvrzení svobody stavů a platnosti kompaktát stavové žádali, aby jim zabezpečil „na věčné časy“ obrovskou moc, jíž nabyli za panování slabých králů Vladislava a Ludvíka. Jestliže první požadavky Ferdinand hodlal splnit, tomuhle se vzepřel. V lednu 1527 odjel s manželkou Annou do Prahy, kde byl 24. února slavnostně korunován jako Ferdinand I. Předlouhá a nejednoznačně hodnocená éra vlády rodu habsburského v českých zemích nastala…


description: Přemýšleli jste někdy nad tím, jak vznikaly legendární obrázky svůdných pin-upek? V dobách, kdy si mohli všichni o Photoshopu nechat zdát, upravoval modelky maximálně štětec. Nejinak tomu bylo v případě Gila Elvgrena. Dílo oblíbeného umělce si můžete prohlédnout v galerii a sami pro sebe posoudit. Kdo upravoval těla modelek více? Dnešní fotografové nebo malíři na přelomu 40. a 50. let?

title: Klasické pin-upky před a po: Jak vypadaly reálné krásky v pozadí tohoto fenoménu?


description: Miloš Zeman popichuje sociální demokracii, kde může. Dělal to už kdysi ze svého premiérského vejminku na Vysočině, dělá to i dnes ze svého prezidentského trůnu na Hradě. Proč ho to pořád baví? Proč to dělá? Má jen jeden jediný důvod: je jím on sám.

title: Zeman za všech okolností mydlí sociálním demokratům schody, Sobotkovi především


title: Senátor Petr Šilar: Babiš je typický samovládce, demokracie ho zdržuje

maintext:
Senátor Petr Šilar patří mezi nejznámější a nejvýraznější opory KDU-ČSL v rámci regionů. Letos s přehledem obhájil svůj mandát ve volbách do Senátu v obvodu Ústí nad Orlicí a díky preferenčním hlasům byl zároveň zvolen i do krajského zastupitelstva Pardubického kraje. Je znám jako zarytý odpůrce střídání letního a zimního času. V tomto svém boji však zatím tahá za kratší konec, přesto nic nevzdává a svoji věc chce přenést na půdu evropských institucí.
Ve svém volebním obvodu jste obhájil senátorský mandát na dalších šest let. Co podle vás rozhodlo letošní volby ve vašem obvodě, ale i v celé České republice?
Dobří kandidáti, jejich znalost a věrnost voličů. Senát je dvoukolový, malá účast, takže chodí ti nejvěrnější a vzdělanější.
V letošních volbách se do Senátu dostala řada osobností, které kandidovaly nezávisle nebo byly podporovány širokými koalicemi různorodých subjektů. Odzvání pomalu čas tradičním stranám a nebo to bylo dáno především tím, že za tradiční strany nekandidovaly tak silné osobnosti?
Senát by měl být o osobnostech. Jednak kvůli způsobu volby, kterým je většinový systém, a dané je to i věkem kandidátů, kterým musí být minimálně od 40 let. Strany nehrají roli tak velkou, protože i u nich byli nezávislí kandidáti.
Lidovci se po úspěchu ve volbách stali druhou nejsilnější stranou v Senátu. Budete požadovat více postů ve vedení horní komory?
Na Senátu si vážím, že po volbách každý druhý rok se vždy všichni dohodnou podle zastoupení klubů v Senátu. Máme nárok na prvního místopředsedu a to využijeme.
Po neúspěchu ve druhém kole voleb do Senátu vyzval šéf hnutí ANO Andrej Babiš ke zrušení Senátu. Co si o tomto jeho prohlášení myslíte?
Že dosud bere politiku mocensky a demokracie ho zdržuje. V případě neúspěchu své protivníky zadupe do země a nebo navrhne zrušit. Typické pro samovládce.
V souběžně konaných krajských volbách jste i uspěl v krajských volbách v Pardubickém kraji. Ponecháte si i zastupitelský mandát?
Samozřejmě, vždyť proto jsem kandidoval. Funkce krajského zastupitele se vhodně doplňuje se senátorem, když něco chcete udělat pro region.¨
Způsob, jakým bylo vítězné hnutí ANO v Pardubickém kraji po krajských volbách odsunuto do opozice, vzbudilo u řady politiků, ale i občanů vlnu nevole. Jak byste jim zdůvodnil, že na takto uzavřené koalici není nic špatného nebo zvláštního?
K žádnému odsunu nedošlo. Koalice se vytváří na vzájemné shodě a ochotě jednotlivých stran ke spolupráci. Když si vítěz arogantně myslí, že bude vládnout a nepotřebuje se domlouvat… tak teď budou vládnout tři pětiny zvolených zastupitelů, čili bude tu vláda většiny. Je to demokratické. Ostatně pánové z ANO se na magistrátu vůbec s poraženými nebavili, ani nenabídli jakoukoliv funkci. V kraji ANO dostalo nabídku.
Jste znám jako odpůrce střídání letního a zimního času. Před několika dny přitom vláda schválila, že se takto bude čas v České republice střídat i v dalších pěti letech. Co tomu říkáte?
Jsem zklamán, že vláda projednala tento bod jako technické schválení evropské směrnice, i když naši zástupci navrhli debatu a zrušení letního času. Budeme teď více bojovat v Evropské komisi a Evropském parlamentu. Rozhodně boj nevzdáváme, jenom se prodlužuje doba, kdy rozum zvítězí nad blbostí a lhostejností.
V roce 2013 jste plánoval spustit petici, pro níž jste musel získat nejméně milion hlasů v nejméně sedmi státech Evropské unie. Jak jste byl úspěšný? A jak vaše iniciativa oslovila občany či politiky jiných unijních zemí?
Tato petice vůbec nevznikla, protože je prakticky nemožné splnit finanční a organizační požadavky pro petenty. Místo toho sháníme podpisy pro petici určené naší vládě, aby udělala tlak na EU. Vše je na našich webových stránkách. Tam najdete vše.
Na jaká témata se v následujícím období budete soustředit v Senátu a v krajském zastupitelstvu?
Témata budou přicházet sama. Pro mě bude prioritní hospodaření s vodou a život na venkově.
Letos přišlo k volbám velice málo lidí. Jak čtete nízkou volební účast a co musí politici udělat, aby příště byla vyšší?
Voliči musejí mít pocit, že to má smysl. To znamená, že Senát by měl být více čitelný a senátoři by měli více pracovat v regionu, za který byli zvoleni. Také systém dvoukolové volby je nesrozumitelný a pro lidi zbytečný.


description: Panuje všeobecný názor, že v českém soudnictví vládne naprostá džungle. Je tohle možné i v jiných zemích?

title: Džungle v české justici: Janoušek běhá po svobodě a Rittig se jen směje

maintext:
Vážený pane doktore,
v jednom ze starších Reflexů (bylo to v čísle 20/2012) jste předpověděl, že Roman Janoušek nepůjde do vězení, a v dalším (Reflex 49/2013) jste mimojiné napsal: „… soud nakonec zjistí, že pan Janoušek do nikoho nevrazil, tu paní následně úmyslně nesrazil (paní je vietnamské národnosti, tedy malé postavy, a tu nemohl přes kapotu svého vozu vidět) a před jízdou nepil. … Ve státě, kde řídíte ožralí jak tágo, navíc možná zfetovaní koksem, nabouráte, následně přejedete řidičku nabouraného auta, utíkáte policajtům, ti vás na místě chytí a nadýcháte – a pak se nic nestane a soudy si s tím druhým rokem???!!! stále nevědí rady, je možné úplně všechno. Justice však nemůže úplně zahálet, a tak se místo na vás vrhne na tři poslance za to, že se v rámci politického vyjednávání vzdali mandátů výměnou za posty, které byly méně lukrativní než ty mandáty. Popřípadě položí vládu na základě obvinění, jež po půl roce (!) není schopna ani zformulovat! Komu patřily ty desítky miliónů a kilogramy zlata v sejfech bank? Kde je to napojení ‚na kmotry‘?“
Co tomu říkáte pane doktore nyní, s odstupem? Nemýlil jste se?
Petr Ž., Pardubice
Mýlil bych se rád. Zatímco v detailech mi budoucnost za pravdu nedala (pan Janoušek byl naopak exemplárně odsouzen, oběť nehody mu nemusela platit odškodné za poškozené auto), v principiálních bodech jsem měl bohužel pravdu: Pan Janoušek ve vězení nakonec není, stíhání poslanců bylo účelové, protože dávno po nich se na různých úrovních praktikují „trafiky“ vesele dál a nikdo za to nesedí, tajemství zlatých cihel a desítek miliónů v případě Nagyová dodnes ti pučisté nevysvětlili, pouze položili vládu, a Rittig se jim jen chechtá, jacípak „kmotři“.
Do vězení se naopak dostal Marek Dalík, jenž si měl údajně říci o úplatek za pandury, zato se tam po soudu nedostal David Rath, kterého s milióny v krabici od vína a pod podlahou chytli na rozdíl od Dalíka in flagranti. A česká justice se předvádí na pokračování dál ve stejném duchu: nedávno odsoudila pražské exprimátory Svobodu a Hudečka za opencard a při četbě rozsudku soudce jedním dechem přiznal, že „… soud zohlednil specifické okolnosti případu. [Odsouzení] nepochybně nevytvořili situaci, kterou byli… nuceni řešit. Rozhodně nebyli těmi, kdo by měli nějaký prospěch. Naopak soud má za to, že není důvod nevěřit tomu, že byli vedeni snahou vyřešit danou záležitost tak, aby šlo o řešení pro hlavní město Prahu co nejlepší.“
To je přece justiční perla. Soudce vám oznámí, že jste nic neukradl, měl jste nejlepší úmysl zabránit ztrátám, jež způsobili jiní, a tak dostanete jenom podmínku. Ti „jiní“ se tomu musí chechtat jak ti kmotři Ištvanovi se Šlachtou.
Dalík udělal tu chybu, že se nenechal přímo s tím úplatkem chytit. Odseděl by jako Rath možná něco ve vazbě a dnes už mohl být dávno venku. A jestli nechcete přijít o řidičák za opakované prkotiny, nabourejte pro jistotu v opilosti opakovaně nejméně 29 aut nebo rovnou všechna auta v ulici, jako to činil učitel Policejní (!!) akademie Kadlec, a budete z lesa venku. Případné odevzdání řidičáku bude jen a jen na vaší dobré vůli. Celé to připomíná anekdotu z dob socialismu: „Kolik jsi dostal?“ „Pět let natvrdo.“ „A za co, prosím tě?“ „Za nic.“ „Tak to ti teda nevěřím, za nic se dává dvacet!“


description: Jak žily? A hlavně v jakých vozech jezdili Jiří Voskovec, Jan Werich (určitě největší milovník aut ze všech jmenovaných), Lída Baarová, Vlasta Burian, Oldřich Nový, Věra Ferbasová, Zdeněk Štěpánek a mnozí další? Letošní speciál Reflexu věnovaný automobilům se nese v retro stylu. Alespoň, lze-li za retro považovat období první republiky. Vracíme se totiž do života tehdejších hvězd.

title: Hvězdy za volantem. Ty prvorepublikové i ty rudé. Vychází nový speciál Reflexu


description: Dnes začínají v mladém balkánském státě parlamentní volby. A mnozí analytici se shodují, že budou pro osud země klíčové. Protože ten, kdo má zřejmě nejvážnější obavy o jejich výsledek, je tamní předseda vlády Milo Djukanovič.

title: V Černé Hoře se konají klíčové volby. Změní země po čtvrt století svého vůdce?


description: Protože demokracie vypadá poněkud ošuntěle a amatérsky, objevuje se opakovaně touha po vládě někoho, kdo tomu rozumí. Je to známá otázka, jestli má vládnout málo nebo hodně lidí. Málo znamená monarchii, diktaturu, oligarchii, což končí výkonem moci pro osobní prospěch. Svěřit moc takzvanému lidu zase znamená, že klesá váha jednotlivého hlasu a většina voličů je většinou dost neinformovaná, o čem vlastně rozhodují. Jak z tohoto dilematu ven?

title: Měli by ti, co vědí aspoň něco, mít ve volbách silnější hlas? Těžko cokoliv namítat

maintext:
Zabývá se tím Jason Brennan z Georgetown University ve svém článku na stránkách magazínu aeon.co. nazvaném „Právo volit by mělo být omezeno na ty, kdo mají znalosti“.
Máme dilema. Podle autora to dnes celkem jde, máme zastupitelskou demokracii, kontrolu a rovnováhu moci, obecně platí, že lidé v demokraciích mají nejvyšší životní úroveň. Ale co když bychom to mohli dělat lépe?
Brennan navrhuje zvážit alternativní politický systém nazvaný epistokracie. (Epistémé znamená v řečtině pravé poznání a je opakem „mínění“.) Tento systém by zachoval stejné instituce jako reprezentativní demokracie, včetně práv, brzd a rovnováh, volených zástupců a soudů. Ale zatímco demokracie dává každému občanu rovné hlasovací právo, epistokracie rozděluje politickou moc podle zákona a podle znalostí a schopností.
Nejde o to, že jen znalí lidé si zaslouží vládnout - samozřejmě, že ne - ale také zbytek lidí si zaslouží nebýt vystaven neodborně vyrobeným politickým rozhodnutím. Politická rozhodnutí jsou dost vysoké sázky a v demokracii by se neměla moc svěřovat lidem neschopným a neznalým a neschopní a neznalí by jim tuto moc neměli mít možnost udělit. Demokracie se obrací na průměrné voliče, avšak takový volič by u zkoušek z ekonomie, sociologie, politologie a historie propadl. Empirické práce obecně ukazují, že voliči by podpořili odlišnou politiku, kdyby byli lépe informováni.
„Většina voličů neví nic,“ soudí autor, „ale někteří lidé vědí hodně a někteří lidé vědí méně než nic.“ Jde o to snížit sílu nejméně informovaných voliči, nebo zvýšení síly těch lépe informovaných.
Jenže jak to udělat? Spolehnout se jen na to, že někdo má na vzdělanou hlavu papír, by bylo dost diskriminační. (Jsou i chytří a vzdělaní lidé, ale z nějakého důvodu na to papír nemají.) Podle autora existuje mnoho způsobů, jak zavádět epistokracii a některé z nich by fungovaly lépe než ostatní. Například by bylo možné upřít občanům právo volit, pokud neprojdou testem základních politických znalostí. Je možné dát každému občanovi jeden hlas, ale poskytnout dodatečné hlasy pro občany, kteří projdou některými testy. Nebo je možné nechat projít všechny zákony běžnými demokratickými procedurami, ale pak povolit odborníkům vetovat špatně navrženou legislativu. Například rada ekonomických poradců by mohla mít právo vetovat některé zákony, stejně jako Nejvyšší soud může vetovat zákony, které porušují ústavu.
Takových možností je víc. Nabízí se samozřejmě otázka, jak takové „testování“ uchránit před tím, že ho zmanipulují politici, kteří by tak posílili hlasy svých stoupenců v populaci. (My bychom dodali, že by se nekladly otázky jako „znáte posledních pět předsedů Strany všeobecného blahobytu a dobra – SVBD?) Tomu by se dalo zabránit tím, že by se kladly jen jasné a obecné otázky, jako je to u žadatelů o občanství Spojených států, nebo jak jsou přes 60 let používány v průzkumu American National Election Studies. Kdo je současný prezident? Jaká položka ve státním rozpočtu je nejvyšší? Takové jsou snadno ověřitelné a nekontroverzní. Schopnost správně na ně odpovědět významně souvisí s druhem politické znalosti, na které ve volbách záleží.
Jedna obvyklá námitka k epistokracii (vládě znalých) zní, že všichni lidé jsou si rovni. To je zvláštní nárok, říká Jason Brennan. Demokracie je politický systém, není to báseň nebo obraz. Přesto musíme mít povolení k provozování instalatérství nebo lékařství a tady nejde o nic menšího.
Jiní namítají, že rovné volební právo je nezbytné, aby vláda mohla reagovat na naše zájmy. Ale takto to stejně v praxi nefunguje. Výsledky i tak připomínají spíše výhru v loterii.
Na druhou stranu je pravda (alespoň dnes), že určité demografické skupiny (například bohatí běloši) nejspíš projdou základním vědomostním politickým testem spíše než ostatní (například chudé černé ženy). Proto se mnozí lidé obávají, že epistokracie bude upřednostňovat zájmy některých skupin před ostatními.
Ale tento strach by mohl být přehnaný. Kdyby se nějak redukovalo 75 procent bílých lidí s nedostatečnými znalostmi, mohlo by to přinést lepší dopad i pro chudé černé ženy, než je tomu za dnešního stavu demokracie. Takovýto systém by se dal samozřejmě zneužít, tak jako se zneužívá i dnešní demokracie. Nejde ale o nějakou vládu technokratů a panování krále-filozofa, ale o to, aby zůstala demokracie a fungovala lépe. Demokracie i epistokracie dávají obojí moc „mnohým“, ale jde o to, aby informovaní mnozí nebyli převálcováni neinformovanými mnohými.
K tomu můžeme dodat, že nevíme, jak by tomu bylo v Americe, ale v Evropě, s jejím systémem, kde máme často mnoho stran, by nikdo asi nechtěl takový experiment nastartovat. Některé strany totiž drží při životě právě to, že jejich voličstvo je neznalé. Kapr si rybník nevypustí. V každém případě by takový systém byl asi rozumnější, než když zákonodárce posílá do parlamentu Máňa (nebo Maník), která ví leda tak to, co je směroplatné, protože to před dvaceti lety říkala přece sestřenice, která byla uklízečka ve Federálním shromáždění. A samozřejmě je to opak různých návrhů na „přímou demokracii“, která znalé rozhodování o řízení země může jen zhoršit.


description: Druhé kolo voleb do třetiny Senátu provázela katastrofálně nízká účast hlasujících. Celkově to bylo jen necelých 15,4 procenta voličů, což je vůbec nejméně ze všech senátních hlasování od založení horní komory parlamentu v roce 1996. V Mostě tentokráte na vítězství stačilo pouhých 7,54 procenta oprávněných voličů.

title: Katastrofální účast v senátních volbách - v Mostě stačilo na vítězství 7,54 procenta oprávněných voličů


description: Ve Spojených státech amerických provedl tým chirurgů unikátní operaci. Oddělili od sebe siamská dvojčata srostlá hlavami. Podle informací matky dvojčat se oběma chlapcům, kterým je teprve 13 měsíců, daří dobře.

title: Lékaři v USA po 27hodinové operaci oddělili siamská dvojčata

maintext:
Samotné oddělení 13měsíčních bratrů trvalo 16 hodin, další operační hodiny navíc si ale vyžádala rekonstrukce lebky a další plastické zákroky. Komplikací byl také fakt, že lékaři museli oddělit mozkovou tkáň, kterou děti sdílely.
Lékařský tým newyorského neurochirurga Jamese Goodriche se na operaci připravoval několik měsíců. Zákrok s sebou v případě nezdaru nesl riziko úmrtí či vážného poškození mozku, pokud by se k němu ale rodiče nerozhodli, hrozilo, že chlapci do dvou let věku zemřou na následky zdravotních komplikací.
Případy oddělení siamských dvojčat spojených hlavou jsou velmi vzácné. Ta první tohoto typu byla provedena ve Spojených státech v roce 1952. Podle CNN byla aktuální operace celosvětově teprve 59. tohoto typu.


description: Tereza Spáčilová bilancuje premiéry týdne a zjišťuje, že nejlíp fungují ponožky a Omar Sy. A že (oblečený) Jamie Dornan nezklamal, když hrál opět jako školák.

title: Filmové premiéry: Zmizelé ponožky v Lichožroutech versus oblečený Jamie Dornan

maintext:
Tip týdne
Lichožrouti
Jak úlevně působí zjištění, že děti lze brát do kina bez obav o jejich vkus (a naše nervy). Teď tam totiž řádí Lichožrouti a od nich hrozí jedině to, že se nám doma budou ztrácet ponožky. Hrdinové z knihy oceněné Magnesií Literou, kteří je, jak všeobecně známo, s gustem likvidují, se v novém tuzemském animovaném filmu stávají nefalšovanými gangstery a rozjíždějí akci, za niž by se nemuseli stydět ani IMF s MI5 dohromady.
Účty si vyřizují hned dva mafiánské gangy, z nichž ten zhýralejší má za své útočiště adekvátně dekadentní bar U děravé fusekle, zatímco druhý, tradičněji založený, razí heslo, že ponožky nekrade, nýbrž je jánošíkovsky dělí („my jednu, vy jednu — to je fér, ne?“). Zatímco v obsahu cítíme rezervy — o co nápaditěji a rozverněji by se šlo na originálním půdoryse vyřádit! –, po výtvarné stránce tým Galiny Miklínové nezůstává divákům nic dlužen. Podařilo se mu najít přesně ten kýžený průsečík mezi osobitým českým výrazem a formou prodejnou do zahraničí. Tvůrci aktuálních českých komedií by se mohli učit.
65 %
720p 480p 360p 240p Trailer k filmu Lichožrouti REKLAMA Trailer k filmu Lichožrouti • VIDEO tha.cz
Propadák týdne
Krásné dny v Aranjuez
Dva mluví a Nick Cave k tomu hraje na piano. Toť vše. Představuji si, jak pokaždé, když Wim Wenders na placu zavelel: „And… action!“, štáb se uchechtl pod fousy. V tomhle filmu totiž na „akci“ vůbec nedojde. A když říkám vůbec, neznamená to jen to, že se nikdo neserve či že se na ulici nesrazí auta při honičce. Tady se nevstane ani od toho stolu. To vše mimochodem ve 3D (sic!). Wenders byl vždycky provokatér, ale Krásné dny v Aranjuez z kategorie provokace nepocházejí. Jediné, co vyprovokují, je chuť žádat o vrácení vstupného — Cavea jsme totiž klidně mohli poslouchat doma u skleničky vína. Bylo by to rozhodně inspirativnější.
20 %
720p 480p 360p 240p Trailer k filmu Krásné dny v Aranjuez REKLAMA Trailer k filmu Krásné dny v Aranjuez • VIDEO CinemArt CZ
Další premiéry
Ostravák Ostravski
Vážný aspirant na propadák týdne může děkovat Wendersovi za to, že nepozná, kde končí experiment a začíná bezbřehá nuda. Ostravak nudí stejně, neděje se v něm o moc víc, a co chtěl říct, respektive jestli vůbec něco chtěl, taky asi většina z nás nepochopí, ale alespoň si nehraje na umění. Blogerské Deniky Ostravaka se staly nezpochybnitelným fenoménem, film, do něhož je „převedl“ David Kočár, je však rozhodně následovat nebude. Není veselý, ale směšný, dokonce možná ani směšný ne, jen tristní.
Můžete se zkusit utěšovat tím, že trapnost viděného plyne z čehosi, co lze odborně nazvat dada a rozumějí tomu zřejmě pouze v Ostravě (prázdná rakev-omdlelá vdova, znovu prázdná rakev-vdova praví, že podruhé už ne, protože by zase omdlela?!), ale od pocitu studu vás to stejně neuchrání. Jestliže v případě Wenderse doporučuji zůstat u sklenky a poslechu, zde je na místě říct: Lidé, radši jenom čtěte!
20 %
Monsieur Chocolat
Nebudeme si nalhávat, že film o černém cirkusákovi přitáhne do kin davy. Ani by si je vlastně nezasloužil. Snímek Roschdyho Zema, talentovaného herce s mnoha nominacemi na Césara, vypráví zajímavý, ale nevzrušivě inscenovaný příběh z prostředí francouzských manéží a historie rasové emancipace. Ústřední postava Rafael Padillo byl jedním z prvních klaunů tmavé pleti, jenž se ve Francii prosadil, a jeho cesta na vrchol vedla přes kopance a facky, jimiž ho zcela regulérně častoval bílý parťák Georges Footit.
Dokud se „problematika barvy“ řeší jen jakoby mimoděk, skrze klauniádu skvěle sehraného dua, má Zemův snímek kouzlo i švih, jenže ten postupně udusí příliš prvoplánová angažovanost. Jako bychom jinak nebyli s to pochopit, na jak horké půdě se pohybujeme. Zema tak může být víc než vděčný čím dál charismatičtějšímu Omarovi Symu (Nedotknutelní), jenž „Pana Čokoládu“ nikdy nenechá sklouznout k plakátovitosti. Jestli na Monsieura Chocolat jít, pak především kvůli Omarovu kouzlu.
60 %
Devátý život Louise Draxe
Pominu fakt, že den po prvních narozeninách vlastního syna se matce na mateřské nedívá snadno na film, kde se jiný syn chystá na smrt, protože „už s ní má přece moře zkušeností“. Rovněž pominu fakt, že coby milovnice hororů pořád nemůžu uvěřit té náhlé transformaci Alejandra Aja ze žánrového mistra (ne náhodou se mu přezdívá francouzský Wes Craven) do role tradičního melodramatika — jakkoli on se jím jistě odmítá cítit. Jeho nejnovější kousek, Devátý život Louise Draxe o dítěti, jež jako zázrakem (podeváté) přežije nehodu, nicméně neladí, i když si výše řečené odmyslím. Má příliš málo tajemství na to, jak tajemně se tváří. Příliš mnoho rodinně romantického na to, že se cítí být thrillerem.
Také má Jamieho Dornana, jenž už poněkolikáté dokazuje, že skutečně neumí hrát. A formu sice ajaovsky vybroušenou, nicméně až příliš násilně žánrově těkající — najít průsečík mezi Faunovým labyrintem, Sběrateli kostí a Amélií z Montmartru je mise předem odsouzená k zániku. Kouká se na to hezky, prožívá hůř. Ale na rozdíl od většiny dalších aktuálních premiér má tahle rozhodně tvář.
65 %
P. S.: Jacka Reachera jsem neviděla, neb jsem pro vás zrovna zpovídala Bena Afflecka k jiné blížící se premiéře, ale jako kovaná „childomilka“ tento neodpustitelný dluh doženu. Jen předem varuji, že „malý velký“ Tom Cruise mi určitě zase bude vadit.


title: O čem psaly noviny v roce 1899? O žárlivém četníkovi, který si ustřelil hlavu

maintext:
Je červen 1899. Václav Jiřík, četník ve Zbirohu na Rokycansku, se chystá na svatbu. Jeho vyvolenou je slečna W., „dcera váženého měšťana ve Zbirohu, jež je známa jako čilá a nadaná divadelní ochotnice.“ Právě to bude pro následující události podstatné.
V neděli 18. června oslaví četník Jiřík se slečnou W. zasnoubení. Na další den připadá svatodušní pondělí a ochotnický spolek, v němž slečna W. vystupuje, se chystá ve Zbirohu předvést veselohru s názvem U bílého koníčka. V žárlivé duši četníkově to způsobuje neklid.
„Již docházky do častých zkoušek působily na žárlivost četníka Jiříka tou měrou, že se k několika lidem vyslovil, že bude-li slečna W. při představení proti jeho vůli účinkovati, že to špatně skončí. Avšak slečna W. jež – jak přirozeno – žárlivosti svého milence nepřikládala valné váhy, majíc ji za pouhý rozmar, účinkování svého v představení neodřekla a hrála.“
Zbirožský četník vstupuje do sálu v tom nejméně vhodném okamžiku. „Jiřík přišel do divadla právě ve chvíli, kdy slečna dle předpisu úlohy musila se na jevišti s jiným účinkujícím obejmouti, což připravilo četníka o poslední zbytek rozvahy. Odešel okamžitě z divadelní síně, převlékl se do služebního obleku a učiniv po skončení divadla snoubence prudkou výtku, rozloučil se s ní slovy, že neví, přijde-li domů živ.“
Ani teď nepřikládá slečna W. četníkovu žárlivému výstupu velkou váhu. Bohužel. Druhý den, brzy zrána nalezne četníkovo tělo na zalesněném pahorku zvaném Kvásek jen kousek od Zbirohu dělník spěchající do práce. Četník má utrženou část hlavy. Václav Jiřík se střelil služební ručnicí přímo do čela.


description: Vítejte u dekomprimačního filmového festivalu! Navštívíme spolu jednoho starého kovboje, který má trauma, pak loupežníka, který má dceru Ronju, a nakonec si zaběháme s Tomem Cruisem.

title: Týdenní dekomprese: Ten Tom Cruise krásně běží!

maintext:
Na čem jste pracovali posledních pět let svého volného času? Animátoři firmy Pixar Lou Hamou-Lhadj (Wall-E, Příběh hraček 3) a Andrew Coats (Rebelka, Hodný dinosaurus) si posledních pět let takhle po práci šuchtili svůj vlastní filmeček, který se jmenuje Borrowed Time. Je to nádherná kovbojská vyprávěnka o vině a odpuštění, která má něco málo přes šest minut. A pokud teď trpíte výčitkami nad tím, že jste toho za posledních let ve svém volném čase zase tolik neudělali, pak si odpusťte právě těmihle šesti minutami – a místo toho, abyste je spálili u Facebooku nebo na jednom sečvachtaném cigáru za zdmi korporátní budovy, ji stravte s tímhle starým šerifem:
Filmové animace se týká i následující zpráva z uplynulého týdne: představitelka agentky Scullyové Gillian Andersonová znovu spojí své hlasivky s japonským filmovým studiem Ghibli, s nímž spolupracovala už na anglicky mluvící verzi šintoistické fantasy Princezna Mononoke. Tentokrát půjde o šestadvacetidílný dětský seriál Ronja, dcera loupežníka, který pro Studio Ghibli natočil Goro Miyazaki (syn Hayao Miyazakiho, autora Princezny Mononoke) a jako akvizici ho teď pro sebe získala dětská sekce společnosti Amazon – Amazon Original Kids Series.
Podobně jako v případě Princezny Mononoke se tady budeme s hrdiny prohánět monstrózními lesy a potkáme tu spousty bytůstek a tvorů... které jsou jen o něco málo neuvěřitelnější než ti, které budou k vidění v sérii Zázračná planeta II. Deset let po uvedení původního seriálu (v němž se David Attenborough pokusil narvat lidstvu do palice, že planeta, kterou obývá, je zatraceně nádherný kus vesmíru a že není úplně dobrý nápad ho vydrancovat do dna a zbytek rozstřílet atomovkami) přichází druhé kolo, na němž se makalo (s využitím dronů a v rozlišení 4K) od oznámení BBC v roce 2013. Datum premiéry ještě není známo, ale na světě už je první ukázka. Schválně si zkuste spočítat, kolikrát během ní řeknete „TY KRÁSO!“ nebo něco podobného:
Ne že by lidé na té planetě zmrvili opravdu úplně všechno; Zázračná planeta II se bude podle ukázky věnovat i těm několika málo věcem, které lidé na Zeměkouli udělali dobře a které dosud vyšším mimozemským inteligencím poskytují jediný důvod, proč nás ještě nezačali z orbitu práškovat likvidačními superzarděnkami (většina z těch věcí je podle mého skromného názoru k nalezení v Japonsku).
Osmdesátá léta v amerických obchoďácích mezi ty věci zřejmě patřit nebudou; naštěstí tu jsou archiváři osmdesátkové nostalgie jako Gervis Merryweather. Říkají-li vám něco pojmy jako Číslo 5 žije, arkádová herna, Masters of the Universe, Samantha Fox a Mallrats, pak je jeho Mall 84 v rytmu Burnin Through the Nite od kapely Sweethearts pro vás.
Je to fajn ohlédnutí za dobou, kdy člověk otázky typu NEŽIJEME VŠICHNI V POČÍTAČOVÉ SIMULACI? řešil spíše v rámci fiktivním než vědeckém. Doba se ale změnila. Vynálezce Elon „Iron Man“ Musk před nějakou dobou zpopularizoval myšlenku, že všichni jsme ve skutečnosti napíchnutí na nějaké kabely jako v Matrixu a všechno, co vidíme, je jen taková lepší verze virtuální reality. Nejde o novou teorii; o tom, že všechno kolem nás můžou být ve skutečnosti jen nějaké Windows 58, dopodrobna hovořil už filosof Nick Bostrom v trilematu „simulačního argumentu“. Teprve Musk to ale vzal natolik vážně, že – jak se ukázalo teprve nyní – už nějakou dobu společně s dalšími miliardáři (včetně lidí ze Silicon Valley a Bank of America) financuje vědecký výzkum, který má jediný úkol – konečně nás z té proklaté simulace dostat.
Teď se to jen nesmí dozvědět lidé, kteří by si v Matrixu vybrali místo červené pilulky tu modrou.
Ale dost vysedávání u filmů a virtuálních realit. Pojďme si zaběhat! Nejlépe s Tomem Cruisem.
Protože... „ten Tom Cruise krásně běží!“ (Zvlášť po Karlově mostě v páté minutě.)


description: Prezident Kolumbie Juan Manuel Santos, jemuž jsou připisovány významné zásluhy za sjednání mírové smlouvy s levicovými povstalci z FARC, získal Nobelovu cenu míru. Uvedla to dnes místní média. Juan Manuel Santos je kolumbijským prezidentem již od roku 2010.

title: Kolumbijský prezident získal za mír s FARC Nobelovu cenu míru


title: Magdaleniny prádelny: Největší křesťanské peklo, ve kterém do roku 1996 vládly zvrhlé jeptišky

maintext:
Azylové domy pro „padlé ženy“, slovní spojení, jež samo o sobě působí zvláštně. Kdo byly padlé ženy, které měly trávit dětství, mládí a někdy i celý život v těchto irských azylových domech? A z jakého důvodu byly kolem Magdaleniných prádelen, jak se tyto údajně azylové domy nazývaly, nalezeny stovky hrobů? Proč nad místy, jež byla doslova peklem na zemi a smyslem života byla otrocká práce spočívající v tom, že měly ženy celé dny ponořené ruce do ledové vody a drhly prádlo s červenýma očima uslzenýma od bělidla, zavíraly úřady oči až do roku 1996? Po Magdaleniných prádelnách zůstávají samé otázky.
Na některé z nich můžeme odpovědět v tomto textu, na jiné visí odpověď stále ve vzduchoprázdnu.
Přesto, že internet je bezedná studnice informací, o Magdaleniných prádelnách se toho příliš nedočteme. Tedy alespoň co se česky psaných textů týče. Ani v anglickém jazyce nejsou vyhledávače o mnoho sdílnější, vezmeme-li v úvahu, že touto institucí podle odhadů prošlo více než 30 000 žen, z čehož většina proti své vůli. Magdaleniny anebo také Magdalenské prádelny jsou irskou Pandořinou skříňkou. Temným tajemstvím země, k němuž byla vláda donucena postavit se čelem až v roce 2001, kdy byla vyzvána Výborem OSN proti týrání a mučení k prošetření této hrůzné instituce.
Kdy a proč vznikly Magdaleniny prádelny
Historie prádelen se začíná psát v roce 1922 a naposledy se jejich dveře zabouchly 25. září 1996. Spravovaly je kongregace Sester Dobrého pastýře, Milosrdných sester, Sester Panny Marie dobrotivé a Irských milosrdných sester. Jak už to tak bývá, úmysl byl původně dobrý. Měl to být azyl pro svobodné matky a ženy, jež potřebovaly pomoci. Velmi rychle se však pravidla v rukou jeptišek změnila. Do „otroctví“ posvěceného církví tak byly přijímány nejen svobodné matky se svými dětmi, ale také ženy s mentálním či fyzickým postižením, dívky, jež byly považovány za problémové, neboť byly příliš drzé, sebevědomé či tvrdohlavé, dále dívky zneužívané a v neposlední řadě také dívky, které byly příliš krásné.
Neskutečná krutost jako každodenní realita
To, co se v prádelnách dělo, jde opravdu jen těžko vyjádřit s odstupem. Jeptišky zavedly naprosto zvrhlý systém, jenž obsahoval jak fyzické, tak psychické násilí, ponižování, týrání hladem, a dokonce sexuální zneužívání. To vše pod hlavičkou církve a s přivřením oka státu.
Novým chovankám bylo odebráno jméno a vyholena hlava. Následně se musely zapojit do každodenní fyzické dřiny v prádelnách. Šest dní v týdnu dostávaly dívky rány páskem přes záda nebo přes zkřehlé ruce. Nesměly spolu promluvit ani slovo. Mohly se jen modlit.
Marina Gamboldová, jedna z „padlých žen“, která skončila v prádelnách, vzpomíná:
„Stoupala jsem po schodech. Vyšla sestra a řekla mi, že se od této chvíle jmenuji Fidelma. V prádelně jsem pracovala od rána do večera. Byla jsem strašlivě hladová. Každý den jsem dostala k snídani jenom namazaný chleba.“
Hladem však rozhodně netrpěli v prádelnách všichni. „Sestry měly televizi. Měly své snídaně, obědy, své čaje a večeře,“ popisuje Trevor Heaney, jenž pracoval v Prádelně Dobrého pastýře jako údržbář.
Marina také vzpomíná, jak jednou rozbila hrníček a jedna z řádových sester, jíž dívky přezdívaly Hitler, se rozhodla, že ji naučí opatrnosti. „Uvázala mi na tři dny kolem krku řetěz a musela jsem jíst z podlahy. Pak jsem si musela kleknout na kolena a odříkat: ,Prosím Všemohoucího Boha o odpuštění, Panu Marii o milost a své nejbližší o odpuštění za špatný příklad, který jsem jim dala.‘“
„Na zádech mám pořád stopy po bití,“ mluví o jiné sadistické jeptišce Maureen Sullivanová, „její pomocnice vás držely vleže, zatímco ona vás bila velkým páskem. Bylo mi jedenáct.“
„Zatímco my jsme byly o čaji, chlebu a škvarkách, ony se měly dobře. Pamatuji si, jak nás mučily tím, že když jsme byly všechny hladové, cítily jsme vůni hovězí pečeně a vařeného kuřete, která se nesla z místnosti, kde jeptišky jedly. Byl to způsob, jak nás ponížit, urazit,“ říká Maureen Sullivanová.
Jeptišky měly jasný cíl. Připravovaly nešťastnice, jež se jim dostaly do rukou, o integritu, osobnost, důstojnost a vlastně o život. Minimálně u 988 žen, jejichž hroby byly nalezeny kolem prádelen, se jim to podařilo doslova.
Ostatky v septiku a náhodně nalezené hromadné hroby
Existence azylů byla málo známa až do roku 1993, kdy sestry Panny Marie Milosrdné prodaly po neúspěšných burzovních operacích svůj klášterní pozemek v Dublinu. Obsahoval však masový hrob, v němž byly pozůstatky 133 chovanek. O náklady na likvidaci hrobu se podělily sestry s developerem, takže exhumaci nebylo možné utajit. Později bylo nalezeno ještě dalších neevidovaných 22 těl.
Řádové sestry neměly nejmenší slitování ani s dětmi, jež přišly v prádelnách na svět. Kvůli tomu, že se narodily „padlým ženám“, jim odepřely i pohřeb a končily v septiku, který byl přeměněn v hromadný hrob. Právě v něm byly objeveny v roce 1975 ostatky dětí, když se pod dvěma chlapci, kteří si na místě hráli, propadl beton nad jímkou.
Svět se dozvídá detaily z Magdaleniných prádelen
V únoru 2013 irský premiér Enda Kenny vyjádřil lítost nad minulostí žen, jež v Magdaleniných prádelnách trpěly násilím a zneužíváním. Tyto instituce podle něj reprezentují „kruté a nekompromisní časy Irska“. Otrocké podmínky, za nichž pracovaly zadarmo od rána do večera, poodhalila zpráva speciální vyšetřovací komise. Premiér také uznal, že 2124 žen bylo v církevních zařízeních uvězněno na základě rozhodnutí státní správy.
Fakt, že vláda o existenci Magdaleniných prádelen, kde žily ženy v podstatě v otroctví, věděla, je z dnešního pohledu, kdy se odhalují zrůdnosti, které se děly, naprosto neuvěřitelný. Důkazy jsou všeříkající.
Prádelny byly velmi výnosné. Bodejť by ne, vždyť církev ženám nic neplatila a jeptišky mohly stanovit pro hotely a nemocnice, pro něž také jejich chovanky praly a žehlily, naprosto nekonkurenční ceny. Celá věc se probírala v parlamentu, a vláda proto nemůže popřít to, že o celé situaci dlouhé roky velmi dobře věděla.
Život žen v krutých podmínkách Magdaleniných prádelen poodhalil v roce 2002 film Petera Mullana Padlé ženy (The Magdalene Sisters). „Nejotřesnější vzpomínky jsem ve filmu neoživil, bál jsem se, že by byly pro diváka příliš odpudivé,“ uvedl režisér. Realita byla tisíckrát horší, potvrzovaly při uvedení filmu ženy, které internaci přežily. Přesto drsný popis praktik, k nimž v prádelnách běžně docházelo, naprosto šokoval veřejnost.
360p 240p Trailer Padlé ženy REKLAMA Trailer Padlé ženy • VIDEO youtube.com
Osmnáct měsíců strávila v dublinské prádelně zpěvačka Sinéad O’Connorová, která sem byla ve věku 15 let umístěna za záškoláctví a krádeže. Drastická zkušenost z útulku byla jednou z příčin jejích otevřeně protikatolických postojů.
Závěrem všeříkající a velmi silná slova Mary Norrisové, jež také prošla zkušeností s tvrdou dřinou v jedné z osmi prádelen rozesetých po celém Irsku.
„Když už církev řekne litujeme, znamená to: Litujeme, že se na to přišlo.“


description: Ministr průmyslu a obchodu Jan Mládek se během letošního léta profiloval jako zastánce horníků, kterým navrhoval z eráru – tedy z peněz všech daňových poplatníků - vyplatit dlužné mzdy nebo sociální polštář při jejich propuštění či dobrovolného odchodu od jejich uhlobaronských zaměstnavatelů. Za své kroky byl silně kritizován pravicí. Nikterak silnou pozici neměl a nemá ani ve vládě a proto slíbil, že pokud neuspěje v senátních volbách, dá svoji ministerskou funkci k dispozici. Nyní to však vypadá, že tuto ostrou zatáčku Mládek přece jen vytočí a zachrání si krk. A světe div se, možná mu k tomu pomůže i pravice.

title: Senátní paradox: Zachrání pravice ministru Mládkovi jeho politický kejhák?

maintext:
Jan Mládek totiž postoupil ve volebním obvodě Tábor do druhého kola, když zaostal jen o 88 hlasů za Jaroslavem Větrovským z ANO 2011. Rozhodující nyní bude, koho podpoří neúspěšní kandidáti a jejich voliči ve druhém kole (tedy, pokud se budou ještě obtěžovat přijít k volbám). A tady nemusí být Mládek zcela bez šance.
Do karet mu může například hrát nenadálé kamarádství „tradičních“, byť ideologicky zcela rozdílných stran, které v řadě krajů postupně vytlačuje do opozice ve volbách vítězné ANO 2011. Předseda TOP 09 Kalousek na svém twitterovém účtu už dokonce vyzval své voliče k podpoře Mládka a zdůvodňuje to tím, že by „demokracie měla mít přednost před korporativismem.“
Lídři dalších stran zatím takto jasné doporučení nedali anebo se ho ani dát nechystají, ale vzhledem ke šponující se vzájemné mezistranické náladě spojené s vyjednáváním krajských koalic tak není vyloučeno, že pro Mládka nakonec bude hlasovat více pravicových voličů než levicových. Motivace bude jedna jediná, senátorem se nesmí stát kandidát Babišova hnutí.
Takové seskupování voličů a podpory není v tuzemských senátních volbách žádnou novinkou. Je to prostě pragmatismus a o něm politika je. Zisk z takových kroků se sice okamžitý a z krátkodobého hlediska i plusový, v dlouhodobém hledisku však může být vše obráceně. Ale to už je na zcela jinou úvahu. Pokud se i díky pravici Jan Mládek politicky zachrání, bude zajímavé sledovat jeho další kroky. Tedy zda na svůj předvolební altruismus zapomene a nebo zda místo něj raději začne posilovat své mocenské pozice ve straně i ve vládě.
Pozici by přitom nemusel by mít těžkou. V ČSSD nyní po volbách nastane mytí hlav a v řadě regionů zůstalo či brzy zůstane nemalé množství stranických potentátů na dlažbě a budou hledat příčinu, proč se tak stalo. Sobotka tak bude potřebovat každou ruku i hlavu na svoji obranu před jejich hněvem. Kdysi se ho takto zastal prozřelý pučista Milan Chovanec, nyní to samé může udělat i Mládek. V takovém případě se pak o svoji politickou budoucnost bát nemusí.


description: Neskutečně očekávaný film podle neskutečně populární knihy Dívka ve vlaku dojíždí na neskutečnou jankovitost svých ústředních protagonistek.

title: Dívka ve vlaku je dívka ve vleku své vlastní vymaštěnosti

maintext:
Je to divná scéna. Vlak zvolna projíždí kolem luxusního baráčku, v němž si to při plném světle rozdávají dva krásní mladí lidé rovnou u obrovského okna. Jsou-li to nymfomaniakální exhibicionisté, kteří ze sebe rvou šaty podle jízdního řádu, musí být děním v projíždějícím vlaku značně zklamaní; místo toho, aby byli jeho pasažéři narvaní na oknech vlaku jako ti lidé v epizodě ze Simpsonů (kteří nasedli do vlaku, kterému někdo zapomněl vystavět zastávky) a snapchatovali záběry souložícího páru jako o život, si sexuchtivého páru všímá jen jedna osamělá alkoholička, která cumlá vodku brčkem a má evidentně nakoupeno tolik, že je vidí osmkrát.
Dívka na stole. • Foto Profimedia.cz
Podobně divných scén najdete ve filmu Dívka ve vlaku víc než příchutí ve vodkách v nejbližší nádražní hospodě. Snímek podle stejnojmenného superbestselleru spisovatelky Pauly Hawkinsové (který ji vystřelil do první desítky nejmovitějších spisovatelů na světě) bohužel neopakuje zázrak, který předvedla fascinující filmová adaptace Zmizelé Gillian Flynnové, ale naopak jen z knihy vyvařuje to nejhorší jako v případě filmových verzí Padesáti odstínů šedi nebo Šifry mistra Leonarda. Přitom je alespoň ze začátku snímku evidentní, že původní nápad vůbec není špatný – jedná se o detektivku, v jejímž centru stojí hned trojice nedůvěryhodných vypravěček, z nichž ta nejústřednější chlastá ještě strašlivěji než bývalý policista Karel „Niki Lauda“ Kadlec, který nedávno na pražských Vinohradech vyboural úplně našrot devětadvacet aut.
Detektivka s ústředním vyšetřovatelem, který je celou dobu tak trochu mimo realitu, může být geniální – viz Big Lebowski (detektiv: zhulenec s občasnými flashbacky z LSD) nebo knižní série o Jacku Taylorovi spisovatele Kena Bruena (detektiv: takový notor, že ho v polovině knížky odvezou do léčebny a on pak pátrá, co se to vlastně celou dobu dělo). Je až k vzteku, jak Dívka ve vlaku tuhle premisu vzala, zmuchlala do kuličky a hodila do popelnice jak vypitou flašku od griotky.
Dívka na gauči. • Foto Profimedia.cz
Základní problém Dívky ve vlaku spočívá v tom, že všechny tři zmíněné protagonistky příběhu jsou absolutní krávy, kterým prostě nemůžete přát nic jiného, než aby se v tom hnoji, který jim plných 112 minut filmu prší na hlavu, pěkně vyválely. Jedna chlastá první ligu, protože ji opustil manžel a zbouchl nějakou jinou ženskou; druhá se povaluje v parádním domě, nechá se živit od otce svého dítěte a přestože nemusí dělat vůbec nic, potřebuje chůvu, protože „nestíhá“; a třetí se nechá ojíždět a zneužívat od svého chlápka, který je tak trochu psychopat, ale jí to nevadí. Nebo vadí, nebo co.
Vymaštěnost hrdinek Dívky ve vlaku přitom postupně graduje do výšin, kdy chce divák jedné po druhé zakroutit krkem – a to ještě dřív, než k nějakému tomu zločinu na plátně skutečně dojde. Když se hrdinky přestanou jen tak ploužit přes plátno a řešit své trendy dívčí problémy tím, že se zlívají pod obraz, jsou hnusné na chůvy a navštěvují zcela nekompetentní psychoterapeuty, začínají brát věci do svých rukou. A to není řeč jen o penisech mužských protagonistů snímku, kteří si s nimi v natvrdlosti skutečně nezadají; jeden z nich je kupříkladu v pozici, v níž si nemůže dovolit prozradit svou náklonnost k jisté dámě – načež ho nenapadne nic moudřejšího, než se s ní muchlat na balkóně přímo naproti frekventované železniční dráze (v knize tudy svištěly vlaky do Londýna, ve filmu je to New York; pasažéři jsou však ke žhavému sexu v okně přezíraví v obou instancích).
Za všechno, co se v příběhu stane, si ty holky můžou samy; přitom na ně film pohlíží mnohdy jako na oběti, s čímž je vcelku obtížné soucítit ve chvíli, kdy například nemohou vysvětlit detektivní záhadu jen a pouze proto, že mají zrovna okno. Film dokonce zachází tak daleko, že ústřední pointu prozradí během jakéhosi flashbacku, který se zdánlivě vybaví postavě, která u probíhajících událostí přitom vůbec nebyla. Možná má u toho člověk také chlastat, jinak už fakt nevím, jak si to užít.
Dívka na nervy. • Foto Profimedia.cz
Tohle všechno zamrzí o to víc, že Emily Bluntová je v hlavní roli tradičně špičková a hudbu, která po celou dobu podivně bublá pod vysokopromilovými vlnami příběhu, měl pod taktovkou Danny Elfman. Přesto by se dala Dívka ve vlaku zachránit asi už jen tím, že by k ní přibyl studiový smích.
Hodnocení: 40 %
Premiéra: 6. 10. 2016


title: Chcete zrušit úřad, zákon, paragraf, státní instituci, poplatky nebo daň? Navrhujte, my je zrušíme!

maintext:
Reflex v červnu spustil nový projekt s názvem “Na zrušení”. Každý týden “rušíme” cokoliv, co je financované z daní a přitom je to zbyteční, nebo přímo škodlivé. Chceme tím upozornit na přemíru byrokracie v Česku a Evropské unii. Přidejte se.
Žijeme v době, která na všechno vyžaduje úřad, směrnici, zákon či alespoň paragraf. V době, kdy k moci přicházejí stíny minulosti, aby člověka znovu kontrolovali na každém kroku a řádně skrz na skrz prodanili. Na všechno je razítko, formulář, zákon, nařízení, vyhláška a přísná hygienická norma. Co kvete, na to se uvalí daň, čemu se nedaří, na to se zřídí dotační program či celý fond případně úřad.
Když se vymyslí nesmysl, příští rok se novelizuje, však on už se sprostý lid přizpůsobí. A když ne, dostane pokutu.
Jen od začátku letošního roku už se pětkrát měnilo znění zákona o dani z přidané hodnoty. A to nás do konce roku ještě dvě změny čekají. Šestkrát letos došlo ke změnám v zákoně o daních z příjmu. Třikrát byl změněn zákon o přestupcích a ještě jedna změna může přijít. A pětkrát se změnilo znění zákona o důchodovém pojištění.
Někdo přece musí říct už dost. Dost další byrokracii, lejstrům, úředním povinnostem, novelám. Dost choutek na centralizované plánování všeho možného. Dost zbytečným úřadům a poplatkům. Dost plýtvání s našimi daněmi.
Bohužel se škodlivé a zbytečné věci užírající peníze daňových poplatníků nebo věci komplikující život příliš neruší. A ž tu úřadů, zákonů, směrnic, dotací, paragrafů, daní, poplatků a fondů na zrušení je.
Od července jsme v Reflexu “zrušili” následující:
Evropský fond pro přizpůsobení se globalizaci
Program rozvoje venkova
Orchestr mladých Evropské unie
Podpora spotřeby školního mléka
Evropský institut pro pohlavní rovnost
majetkové daně
Směrnice o ekodesignu
některé pasáže autorského zákona
Vinařský fond
Evropskou nadaci pro zlepšování životních a pracovních podmínek
Evropský stabilizační mechanismus
Výzkumný ústav zemědělské techniky
V nejnovějším Reflexu rušíme i ministerstvo dopravy - důvodů je dost.


description: Fotografie dívek a žen, kterou vám dnes ukážeme, vznikla ve čtyřicátých a padesátých letech minulého století. Jedná se o autentické zachycení něžného pohlaví v zákulisním prostředí cirkusu. Právě toto období je nazýváno jako zlatý věk cirkusů. Akrobatky a umělkyně, které v cirkusech vystupovaly, byly považovány za exotické a krásné a tajemné ženy. Zda tomu tak opravdu bylo, se můžete přesvědčit v galerii.

title: Tajemné, exotické a krásné, tak se lidé dříve dívali na ženy od cirkusu


title: Ženy dohánějí muže v pití alkoholu. Je taková „rovnost“ skutečně v pořádku?

maintext:
Když vy, tak proč ne my? A stačí se porozhlédnout po hospodách či barech a je jasné, že kdysi něžnější část lidstva to myslí vážně – polovinu osazenstva tvoří ženy. V minulosti věc nepředstavitelná, dnes normální. Občas se tomu říká i rovnost pohlaví. Kladu si ale otázku, zda, jak ukazují poslední studie, je právě v pití alkoholu to „vyrovnávání“ k prospěchu společnosti.
Včera britský lékařský časopis BMJ Open zveřejnil globální studii, podle které zejména mladší ženy rychle dohánějí muže v konzumaci alkoholu. Samozřejmě, nejvíce je to vidět ve vyspělých zemích Severní Ameriky a Evropy, ale také v Japonsku, Jižní Koreji či Austrálii.
Vzpomínám si, jak mě před deseti lety zaujaly skupiny žen v barech v centru švédského Stockholmu, které do sebe rychle „klopily“ jednoho panáka za druhým. Nebyl ale pátek, kdy se vyrazí pařit. Divil jsem se, protože jsem staromódní mužský piják piva. Jenže čísla z nové studie ukazují, že snaha žen o rovnost postupuje dál ve všech oblastech.
Experti z lékařského časopisu BMJ Open analyzovaly data velkého množství lidí narozených v letech 1891 až 2001. Je z nich vidět, že kdysi byla daleko větší pravděpodobnost, že s pitím budou mít patálie spíše muži. Vůbec nic překvapivého. Tak byla v minulosti konstruována západní společnost, ve které bylo pro ženy „nevhodné“ vysedávat po restauracích a vinárnách. Kdysi by utrpěla jejich pověst. Dnes jejich pověst trpí, když si někam nevyrazí.
Může za to změna životního stylu. Ale i posouvání věku, kdy lidé vstupují do manželství, nebo to, že do manželství jich vstupuje čím dál méně. Snižuje se počet narozených dětí (myslím ve státech západního střihu, ne v Africe či v muslimských regionech), matky mají potomky později. Móda být singles je také silná. Jistě, a ta rovnost pohlaví ve všem. To vše logicky vede ženy k vyšší spotřebě alkoholu.
Dobře to ale není.
Zde jsou výsledky:
Pokud se někdo narodil někdy začátkem 20. století, tak muži pili alkohol více než dvakrát častěji, než ženy. Bylo třikrát pravděpodobnější, že se dostanou na úroveň takzvaného problematického opakovaného pití. A až 3,6 krát byla větší možnost, že právě tito muži budou mít vážné zdravotní problémy než obecná populace žen.
Střih, jsme u lidí narozených koncem 20. století (je jim mezi 20 až 30) a vidíme něco naprosto jiného.
Muži pijí alkohol pouze 1,1 krát častěji než ženy. Na pouhý 1,2 násobek se snížila u mužů pravděpodobnost problémového pití, než je tomu u žen. Bohužel je už pouze 1,3 krát větší pravděpodobnost, že u mužů ve srovnání se ženami z toho vzniknou zdravotní problémy.
Tolik tvrdá čísla z globální studie odborníků z University of New South Wales v Austrálii.
Věřit bychom tomu nemuseli, kdybychom neměli reálný obrázek každý den před sebou.
Pokud má rovnost pohlaví vypadat takhle, tak to není pro západní společnosti nic povzbudivého. Slyším, slyším, když vy, tak můžeme i my. Kritizovat to může pouze mužský šovinista. Pak jsem v tomto případě šovinista.
Prostě si myslím, že chlastajících mužů je už dost a dost. Proč k nim proboha přidávat ještě ženy? Ale asi je to ta rovnost pohlaví…


description: Osmidílné kriminální drama z inovativní dílny televize HBO Europe Pustina, které uvidíte od 30. října, má podtitul „Místo, kde můžete přijít o všechno“. Poté, co jsem viděla všech osm dílů, vám ale s jistotou říkám, že toho naopak mnoho získáte. Přečtěte si proč.

title: 10 důvodů, proč se televizní seriál Pustina povedl a stojí za sledování


description: Rozhodnutí přestat kouřit patří mezi častá a opakovaná předsevzetí, hlavně s příchodem nového roku. Jde však o těžkou závislost, s níž se člověk jen tak nerozloučí.

title: Kouření je težká závislost, které se jen tak snadno nezbavíte


description: V rámci bouřlivé americké předvolební kampaně se na stranu dvou nejznámějších kandidátů přidávají i nejrůznější celebrity ze všech oborů. Více jich má sice Hillary Clintonová, ale není pravda, že Donalda Trumpa tato vlivná skupina nepodporuje.

title: Madonna: synové Trumpa jsou zbabělci, volte Hillary! Eastwood: raději Donalda, zabil politickou korektnost


title: Jeseteři s vysílačkou

maintext:
Nepíšu sem často nějaké privátní niterné pocity vyvolané během světa. Dneska je to však silnější než já. Banální zpráva večerního zpravodajství mi celý večer posunula do jakéhosi technologického surreálna a vyvolala ve mně masívní úzkost. Příroda se nám civilizuje.
V úterý vypustili pracovníci Povodí Moravy do řeky Dyje pět set mláďat jesetera malého, archaické živoucí fosilie, která je na planetě už dvě stě miliónů let. Z našich řek ji vytlačil rybolov a přehrady, díky nimž nemohli jeseteři volně putovat proti proudu řek, až z našeho území vymizeli. Nyní je rybáři vysazují zpět. A budou mít dokonalý přehled. Jeden z vysazujících rybářů totiž prozradil do kamery, že někteří jeseteři jsou vybaveni vysílačkou.
Tím momentem se mi rozjela fantazie a já si začal představovat, jak někteří z jeseterů budou mít u chvostu připnutou vysílačku, již nosí městští strážníci, a ploutví si občas zapnou vysílání: „Zde agent J-046! Poloha nad jezem — asi třicet metrů.“ A inspektoři na České inspekci životního prostředí (nebo na Povodí Moravy, nejsem si jist, kdo je řídícím orgánem vysílajících jeseterů) pečlivě zaznamenají, kterak se jeseteři pohybují řekou, a konečně se vyjasní. Definitivně a nezpochybnitelně — záznamy vysílání přece nejde zfalšovat — bude správcům řeky konečně jasné, kde je která ryba.
A to je samozřejmě začátek. Postupně přestanou být elektronikou vybavováni pouze tak elitní tvorové, jimiž jsou živoucí fosilie s krunýřem, jako jeseter. Jak elektronika masovým nasazením u zvěře, ptactva a ryb dostatečně zlevní, dostanou vysílačky nejprve kapři a štiky, pak žáby a nakonec se vysílání rozšíří i mezi lesní zvěř. Zatímco lišky, vlci, kuny a jiná poměrně tupá zvířata budou dostávat jen stejné vysílačky jako jeseteři, tak třeba nejchytřejší hlodavci — bobři a veverky — dostanou smartfony, a medvědi nafasují dokonce iPady. Takže ta nejchytřejší zvířata budou moct být trvale on-line a jejich polohu mohou ochranáři přírody sledovat kontinuálně v reálném čase na svých obrazovkách. A nezůstane jen u sledování — medvědi, bobři a po krátkém školení i jezevci budou mít své facebookové a twitterové účty, případně budou vybaveni kamerou, takže nejen ochranáři, ale i nejširší veřejnost budou mít možnost s nimi prožívat drobná dobrodružství, jaká život v přírodě přináší — třeba nalezení hnízda divokých včel plného medu.
Když se proud legračních asociací zastavil a já se dosmál, najednou jsem zjistil, že se směju jako blbec. Protože — i když jeseteři samozřejmě nevysílají vědomě a medvědi nebudou tweetovat — se dostáváme do stavu, který prozatímně nazvu „kontrolovaná divočina“. Naše civilizace je tak posedlá kontrolou, že zavádí (ze zcela jistě, podobně jako u EET, bohulibých důvodů) elektronický dozor nad zvířaty. A že po fázi, kdy jsme permanentně monitorováni a kontrolovatelní přes své počítače, smartfony a tablety my lidé, přichází fáze, kdy se naše civilizace — jistě z bohulibých důvodů — pokouší dostat pod kontrolu všechny živé tvory.
Jsem rád, že je mi dvaapadesát a mám životosprávu, kterou znáte z mých reportáží. Protože to je skoro záruka, že se plné kontrolovatelnosti všech živých bytostí nedožiju. Takový svět totiž už nebude alespoň pro lidi obyvatelný.


description: Ve 14 hodin se uzavřou volební místnosti a začnou se zveřejňovat výsledky krajských voleb a výběru třetiny senátorů. Volby nemají jasného favorita a čeká se vyrovnaný souboj Babišova ANO a sociálních demokratů. Výsledky bude komentovat spolupracovník Reflexu, politolog Petr Sokol.

title: Online: Volební předzápas: Získá více hejtmanů Sobotka nebo Babiš?

maintext: Zatímco ve Velké Británii vždy probíhá souboj měst o to, který obvod bude sečtený jako první a poslední roky tento primát drží město Sunderlan, , u nás nemá soutěž o nejrychleji sečtený okrsek žádnou tradici. Pravděpodobně to bude jedna z menších obcí, kde je tak málo voličů, že hlasy jsou okamžitě sečtené a čas zabere pouze předání zápisu na vyšší úroveň. Poslední naopak bývají sečtené velké okrsky ve městech, které mají několik stovek oprávněných voličů. To má vliv na průběh sčítání, protože "venkobvské" strany v průběhu času klesají a "městské" naopak narůstají.


description: Co si vlastně myslí Rusové o putinovském režimu? O tom se dozvíme jen málo, protože většinou si to asi nechávají jen pro sebe. Dejme tomu, že nějakých 80 procent lidí podle průzkumů podporuje Vladimira Putina, ale třeba k volbám jich přijde jen málo, což je jasný příznak skepse a rezignace.

title: Co je putinismus? Režim bez ideje, jen s brežněvovskými přehlídkami a bojem proti „kosmopolitismu“


description: Na místě, kde by to vůbec nikdo nečekal, získala dánská policie neobvyklý úlovek. V luxusní budově Kodaňské opery bylo objeveno 75 kilogramů marihuany. Případ se ale ani přes instalaci tajných kamer a několikaměsíční vyšetřování nepodařilo objasnit. Podrobnosti teď pronikly na veřejnost.

title: Skandál v Dánsku: V nóbl budově Kodaňské opery našli 75 kilogramů marihuany


description: Dvanáct premiér v jednom týdnu je na český rybníček přece jen trochu moc, naštěstí jen pět z nich tvoří skutečné novinky.  Projděte si je spolu s Terezou Spáčilovou.

title: Premiéry týdne: Tenkrát v ráji aneb Když (česká) ubohost dosáhne vrcholu

maintext:
Tip týdne
Doctor Strange 70%
Příjemné překvapení pro všechny, jimž marvelovské universum začínalo připadat až příliš těsné. Pro fanoušky, které přestávaly bavit ony do posledního políčka vycizelované, leč nevzrušivě stejné intergalaktické souboje. Nefanoušky, jež superhrdinové v latexu nikdy neoslovovali. A dokonce i pro fanynky Benedicta Cumberbatche přesvědčené o tom, že hraní na pozadí green screenu vezme jejich idolu šmrnc. Čtrnáctý film z nejslavější komiksové stáje totiž kromě obligátní báje o souboji dobra a zla vsadil na humor. Sarkasticky britský humor. Už jen jak si Cumberbatch alias Strange užívá status špičkového neurochirurga, jenž věří výhradně sobě a pak věcem, jež lze empiricky dokázat. Což může být v Nepálu, kam se vydá po nehodě, která ho připraví o ruce a lukrativní práci, docela problém. Když se ho tam ujme nepálský guru respektive guru-žena (pobaveně démonická Tilda Swintonová), mlátí se v něm darwinovská skepse s posedlostí získat zpět své schopnosti a život, a tak se neubrání četným sarkastickým poznámkám. “Tohle mají v každém obchodě se suvenýry,” odtuší nad knihami o mystickém vědění. - “A tohle jste mezi suvenýry taky viděl?” kontruje vědma, když racionálního Strange vystaví kontaktu s astrálními světy.
480p 360p 240p Trailer k filmu Doctor Strange REKLAMA Trailer k filmu Doctor Strange • VIDEO Falcon
Právě nonšalance ústřední dvojice a všudypřítomné hříčky a vtípky (“To má být moje mantra? - Nikoli, heslo k wifi!”) sympaticky posouvají žánr, aniž by ho devalvovaly. A osobitě působí i psychedelické výjevy z časoprostorů, jež za pomoci jakéhosi sofistikovanějšího simsalabim deformují realitu. Trojrozměrné puzzle, v němž se ulice i s domy přesýpají a skládají v nové celky, místy upomene na zážitek z Nolanovu Počátku - zde o všem po technické stránce dovedený k dokonalosti (ano IMAXová technologie tu má své místo). Jako by se však režisér Scott Derrickson nechával zážitky strhnout až moc - postupně zapomene, že příběh má mít jasnou strukturu a že postavy, jež na začátku představil, se téměř nedostanou ke slovu, a to včetně “zlouna” Madse Mikkelsena (už dlouho jeho potenciál nikdo tolik nepromrhal). Ke konci se tak z inovativního tvaru stává regulérní, i když nadprůměrná “marvelovka” s nekonečnými trikovými sekvencemi a vznešenými proslovy, jež Cumberbatchův smysl pro ironii zachraňuje pouze sporadicky. Ale hlavně že zachraňuje.
1080p 720p 480p 360p 240p Doctor Strange, nejnovější příběh z dílny Marvelu patří mezi očekávané snímky tohoto roku. Premiéru má 27. října 2016. REKLAMA Doctor Strange, nejnovější příběh z dílny Marvelu patří mezi očekávané snímky tohoto roku. Premiéru má 27. října 2016. • VIDEO Falcon
Propadák týdne
Tenkrát v ráji 10%
Zpětně se omlouvám filmařům, jež jsem pokárala za nevtipné české komedie posledních dní: pokud jsem měla pocit, že trapněji a hůř už to nejde, byla jsem vskutku velmi naivní. K prozření stačilo málo - zajít na horolezecké retrodrama Tenkrát v ráji, jež se veřejnosti prezentuje hlavně přes hereckou účast kajakáře Vavřince Hradilka. Jakkoli obskurně může obsazení sportovce do tituní role působit, nakonec právě jemu mohou oba režiséři Dan Krzywoň a Peter Pálek líbat ruce: českou horolezeckou legendu Josefa Smitku, jenž se léta skrýval před gestapem ve skalách, hraje Hradilek s upřímností a nasazením až dojemným. Na rozdíl od zbytku ansámblu, jež pouze dekoruje (Vica Kerekes) nebo deklamuje (Vica Kerekes). Na obranu herců budiž řečeno, že i kdyby potili krev, výraz nevykřešou - nemají totiž z čeho. Tak odfláknutě napsaný a laicky inscenovaný film už česká plátna dlouho nezažila. Zvukaři nezvučí, ostřiči neostří, hudba se míjí s obrazem a v ději existuje tolik děr, že by z něj jeden vyrobil cedník. Selhávají dokonce i malebné kulisy Českého ráje - skála v každém záběru by byla moc i na Mládkův hit o horolezkyních a horolezčatech. Ale kdo ví, třeba i to byl záměr, něco jako metafora chladného hereckého projevu: u samozvaných pseudofilmařů nové generace už člověk začíná být připraven na všechno.
720p 480p 360p 240p Trailer k filmu tenkrát v ráji REKLAMA Trailer k filmu tenkrát v ráji • VIDEO Archív
Další premiéry
24 týdnů - 65%
Jít na tenhle film hraničí s masochismem. Popisuje totiž dilema ženy, která zvažuje, zda podstoupit interrupci, když čeká dítě postižené Downovým syndromem. Viděla jsem ho na letošním Berlinale, od porodu mě tenkrát dělilo sotva pár týdnů a, přiznávám, musela jsem opustit sál. Dílem za to mohly hormony, dílem sugestivita prožitku, který umocňuje drasticky svá Julia Jentschová v roli matky rozebírající všechna pro a proti. Snímek Anne Zohry Berrachedové se tváří neosobně, ale pod kůži se podvratně zavrtá tak, že další týden přemýšlíte jenom nad ním. Máte-li na něco takového nervy, směle do toho. A pak mi napište, proč si tak ubližujete.
Francie - 60%
O mnoho radostnější kousek doyena francouzské dokumentaristiky Raymonda Depardona, jenž se vydal mezi obyčejné lidi napříč rodnou zemí a zaznamenával jejich každodenní pocity. U umakartového stolu jeho karavanu vyznávají různorodé postavičky lásku, vyprávějí o sousedech, nadávají na politiky a pomlouvají kolegy. Horká témata současného světa, sociální problémy či imigrace, se u něj v prvním plánu neřeší, zato v tom druhém rezonují pádněji než ve večerních zprávách. K tomu zní hudba Alexandra Desplata a člověk má zase jednou pocit, že je fajn být v kině.
American Honey - 70%
V Cannes se na novinku poetické dryáčnice Andrey Arnoldové stály fronty a kritici se předháněli v tom, kdo její neuchopitelný vizuální road-trip výstižněji pojmenuje. Nejčastěji zaznívala slova o generačních zpovědích a záznamech, ovšem nutno říct, že pokud má být tohle autentický obraz mladé generace, má naše slavná civilizace víc namále, než bychom si mysleli. Naštěstí mnohem spíš než zprávou je American Honey písní: několikavteřinovou emocí rozžitou na ploše tří hodin. Fascinující i přebujelou, nabíjející i ubíjející. Absence příběhu kupodivu nevadí, ale téma či pointu časem přece jenom postrádáme: a to navzdory obrazové bravuře a chytlavému nonstop hrajícímu soundtracku, jež navozuje dojem moderního muzikálu. Návod na tenhle film proto zní: vypnout mozek a užívat si každý záběr. Pak budete nadšeni. (A Shiovi LaBeoufovi zase na čas odpustíte jeho frackoidní chování.)


description: V sousedním Rakousku úřady identifikovali téměř 300 džihádistů a nevylučují, že část z nich přišla společně s uprchlíky. Nejvíce zradikalizovaných muslimů je ve Vídni a ve spolkových zemích Štýrsko a Dolní Rakousy. Tajné služby se proto obávají teroristických útoků. Šéf jedné z nich o tom informoval v pátek.

title: V Rakousku žije kolem 300 džihádistů, tajné služby se obávají teroristických útoků


description: Reflex připravil sérii besed, ve kterých nad tímto tématem zasednou osobnosti v oboru VKUS NEVKUS na slovo vzaté. Naši čtenáři mohou celou diskusi sledovat online. Už za chvíli začínáme.

title: Reflex ŽIVĚ z Designbloku! Sledujte diskusi na téma vkus/nevkus


title: Exorcismus nebo život: Nejzáhadnější zdokumentovaný případ vymítání ďábla v dějinách

maintext:
Exorcismus ve více či méně zřetelné podobě existoval a existuje snad ve všech církevních společenstvích. Nejznámějším je exorcismus římskokatolický. V roce 2014 papež František zdůraznil užitečnost vymítačů ďábla, kteří podle něj pomáhají lidem bojujícím s démony. O tom, že exorcismus v žádném případě neupadá jako dávná středověká metoda v zapomnění, svědčí také to, že zatím co byl v Česku ještě nedávno jeden exorcista, dnes jich je osm.
Celosvětově nejznámější případ exorcismu, jenž skončil tragickou smrtí, se odehrál v sedmdesátých letech. V roce 2005 byl dokonce zfilmován režisérem Scottem Derricksonem. Během natáčení byl název změněn z The Exorcism of Anneliese Michel na The Exorcism of Emily Rose. V České republice je ovšem známý pod názvem V moci ďábla.
Život před exorcismem
Anneliese Michel se narodila do katolické rodiny a byla vychována jako hluboce věřící. Spolu s rodinou se účastnila dvakrát týdně mší a měla i na tehdejší poměry opravdu přísné rodiče. Jedna ze čtyř dcer nábožensky založených rodičů žila spořádaným životem v bavorském Klingenbergu a nic nenasvědčovalo tomu, že její životní příběh vstoupí do dějin.
Na podzim roku 1968, chvíli před šestnáctými narozeninami, prodělala Anneliese svůj první velký epileptický záchvat. Byla jí nasazena antiepileptika, a přesto, že se jí dařilo dobře ve škole a doma byla považována za bezproblémové děvče, lidé z jejího okolí vypovídali, že Anneliese začala být čím dál zvláštnější. Zmiňovala, že cítí během záchvatů cizí sílu, a byla stále pevněji přesvědčena, že je posedlá ďáblem.
První vize
Následující rok zažila Anneliese první vize, způsobené spíše než halucinací zřejmě silnou imaginací, jejímž obsahem byla podle jejích slov „obrovská šklebící se tlama ďábla“ („riesige teuflische Fratze“). Následné neurologické vyšetření nepotvrdilo žádnou patologii. Tato vize se jí však vracela a ona postupně propadala apatii a depresi. Přidaly se hlasy, které dívce našeptávaly, že je prokletá a shnije v pekle.
Zoufalí rodiče žádají církev o pomoc
Imaginativní vize se dostavují stále častěji, Anneliese trpí hyperaktivitou, někdy je vzhůru celé dny a noci bez jediné minuty spánku. V záchvatech napadá sebe i své okolí a celé hodiny neartikulovaně řve (nekřičí, opravdu z hloubi duše řve jako raněné zvíře) a volá Ježíše s prosbou o pomoc. Po několika žádostech církev rodičům vyhoví a v roce 1975 würzburský biskup dá svolení k vymítání ďábla podle pravidel Rituale Romanum, sepsaných roku 1614.
Vymítání ďábla
Čtyřiadvacátého září 1975 se koná první exorcismus. Rodina vzhlíží k Ernstu Altovi a Arnoldu Renzovi, knězi a odborníkovi na exorcismus, kteří představují světlo na konci tunelu. Stav Anneliese je však již naprosto žalostný. Dočasně ochrnula a prodělala řadu křečových záchvatů. Vymítači se přesto rozhodnou zhostit svého úkolu a dvakrát týdně chodí k dívce domů, kde provádějí čtyřhodinový naprosto vyčerpávající rituál. „Nejsilněji Anneliese reaguje na svěcenou vodu. Vyje a zmítá se. Snaží se kousat kolem sebe, kope,“ poznamenal do svého deníku páter Renz. Některá sezení si církevní představitelé nahrávají – na záznamech dívka mluví hlubokým, chraptivým, zvířecím hlasem a exaltovaně řve. Exorcisté během exorcismu údajně hovořili se šesti domnělými démony, kteří se měli označovat jako Kain, Nero, Jidáš, Lucifer, Hitler a jeden francký farář.
Smrt Anneliese Michel a soud s exorcisty i rodinou
V letech 1975 a 1976 bylo na Anneliese Michel vykonáno celkem sedmašedesát exorcistických seancí. Zemřela 1. července 1976 v důsledku dehydratace a podvýživy. Tělo Anneliese vážilo 31 kilogramů. Soudní znalec z oblasti medicíny označil za vážné pochybení, že v závěru svého života nebyla Anneliese Michel zklidněna silnějšími léky a že nebyla i proti své vůli vyživována uměle. Dále se lékaři shodli, že by dívka mohla být zachráněna ještě týden před smrtí.
Zajímavostí je, že rodiče Anneliese obhajoval Erich Schmidt-Leichner, jenž předtím proslul jako právník několika nacistických zločinců. U soudu byly zveřejněny také nahrávky pořízené při vymítání.
Dva roky po dívčině smrti byli rodiče včetně obou exorcistů odsouzeni za zabití k šesti měsícům vězení, nakonec byl trest změněn na tříletou podmínku. Rozsudek byl velmi překvapivý vzhledem k tomu, že obžaloba navrhovala pouze finanční tresty pro exorcisty a uznání viny pro rodiče bez trestu.
Církevní komise nakonec prohlásila, že dívka posedlá ďáblem vůbec nebyla a že se exorcisté zmýlili v diagnóze. Přesto se u jejího hrobu scházeli poutníci a požadovali její blahoslavení. Tvrdili, že se její tělo nerozkládá, a tak byla 25. února 1978 exhumována. Tělo jevilo běžné známky rozkladu.


description: Obří skandál s dopingem, který tak zásadně ovlivnil letní olympijské hry v Rio de Janeiru, na které nesmělo jet několik desítek ruských sportovců, má další pokračování. Mezinárodní olympijský výbor najal jako svého konzultanta ruského informátora Vitalije Stěpanova. To je manžel atletky Julie Stěpanovové, která ruským státem řízený doping nahlásila mezinárodním organizacím. Dvojice se momentálně ukrývá v USA.

title: Pro Putina zrádce, pro Mezinárodní olympijský výbor je ruský informátor o dopingu novým poradcem


description: Česká televize má pověst instituce molocha, kde lze zcela nové formáty prosadit obtížně a politickou satiru téměř vůbec. Že na její půdě vznikla pětidílná satirická série Kosmo z autorské dílny Tomáše Baldýnského a Petry Soukupové, pak bývá označováno za malý zázrak. Tvůrci navíc Kosmo slušně propagovali na internetu i předpremiérovými projekcemi na festivalech a ve vybraných kinech, takže mnozí skutečně od seriálu cosi jako zázrak očekávali. Aspoň ten hezky česky malý.

title: ČT uvedla první díl dlouho očekávaného seriálu Kosmo: Dělat srandu v Česku je pěkná řehole

maintext:
Kdo čekal, že v neděli 23. 10. večer uvidí na obrazovce nějaký další Comeback, byl asi trochu zaskočen. Ono je totiž trochu obtížné určit, co je Kosmo vlastně za žánr. Bývá uváděno jako „sitcom“, jenže na ten je v něm příliš mnoho různých prostředí a také použitý humor nejede na jediné vlně slovních gagů, ale surfuje od politické satiry přes kameňáky proti politické korektnosti až po melancholický tón filmové nové vlny.
Takže během prvního dílu se divák musí zorientovat nejen v tom, co se tam vlastně děje, ale musí se na režim tohoto díla i vnitřně naladit. Kosmo se rozjíždí pomalu jako nigerijský vesmírný program, musíte nejprve vstřebat nezvyklý formát i humor. Trpělivost bude myslím odměněna, s každým dílem, co autor tohoto textu zatím viděl, zaznamenává seriál posun výš. Aby ne, když se v něm má letět do kosmu.
Má, ale na začátku to tak moc nevypadá. Za peníze EU na kosmický program si pan Sumec zlatýma českýma ručičkama nahrabal pro sebe dost na postavení hotelu u moře a čtveřice nepravděpodobných budoucích kosmonautů trénuje v dosti zoufalých podmínkách. Vše se ovšem změní ve chvíli, kdy se ukáže, že kvůli sankcím se prostě do toho vesmíru letět musí, i kdyby měla kosmickou loď řídit – slepice. Ano, nejsme tak daleko od pravdy, na scénu vstoupí bohatý podnikatel Hrabiš a chybějící částku na úspěšný start dodá, ovšem nebude to zadarmo.
Dělat srandu v Česku je pěkná řehole. Máme totiž politickou reprezentaci, která se o humorné gagy a každodenní dada stará vlastními silami. Vtip už dál nezesměšníte. Naštěstí se politický humor nese v dost obecné rovině, čímž ovšem zase ztrácí na brizanci. Neubráníme se srovnání s Tondou Blaníkem, tam to jiskří mnohem více a víc na tělo. Tady si musíme vystačit s jedním ministrem školství, tělovýchovy a kosmonautiky (vynikající Martin Myšička), ale když dojde na konfrontaci s ruskou diplomatickou delegací, dovedeme si dobře na jejím místě představit Číňany a hned jsme zase doma. Akorát ten úsměv bude trochu hořký.
Takové je i celé Kosmo. Nahořklé, ale ve výsledku vlastně spíš laskavé než kruté. Ať se na hlavu standardizovaného Čecha a jeho proslulé povahy snese sebevětší lejno, tak nějak věříte, že to celé dopadne hezky: česky. Jestli vás první díl nechytil za bránici, dejte Kosmu šanci za týden. Vždyť jsme si to vlastně my všichni zaplatili z koncesionářských poplatků. Pronárod sobě.


description: Muslimský svět podle všeho brzy zasáhnou další protesty. Zatím se jen ta informace pořádně nedostala na sociální sítě. O co jde? OSN za svého nového čestného velvyslance jmenuje 21. října komiksovou hrdinku Wonder Woman, která je už 75 ztělesněním boje za rovnoprávnost žen a ikonou feminismu. Ve filmu ji letos ale hrála herečka Gal Gadot a ta kdysi sloužila také v izraelské armádě. A to se v islámských státech líbit rozhodne nebude.

title: To bude mela: Čestným vyslancem OSN je nově komiksová Wonder Woman, tu ale hrála i izraelská vojačka