description: Online magazín o audio-video technice, domácím kině a chytrém bydlení.

title: recenze audio-video techniky a chytrého bydlení

maintext:
Xavian Premio
Hostivický Xavian má nebývale úspěšné období, které započalo už před pár lety a které v současnosti kulminuje stále se rozrůstajícím počtem reprosoustav s ozvučnicí z masivního italského ořechu. Právě dostupnější řada Natura a vyšší Epica jsou tím, co skvěle charakterizuje dnešní Xavian - 20 let zkušeností, stále stejně krásná dřevořezbářská práce, kompletně vlastní měniče, navržené a vyrobené pro konkrétní nasazení a zřetelný pocit, že všechno do sebe harmonicky zapadá a vychází.
Nejnovějším přírůstkem do série Natura je větší regálový model Premio, stojící na úplném vrcholu této řady a tak trošku evokující firemní TOP model Orfeo. Při bližším pohledu shledáte, že ač s Orfeo sdílí zaoblené rohy kabinetu a nádherný pocit z přírodního dřeva pod pěknou vrstvou laku, je to jednak viditelnější struktura dřeva a jednak bassreflex vpředu, co řadí Premio celkovou koncepcí po bok Perlám, Stellám a Ambrám, ač z nich všech působí díky nějakým rozměrovým proporcím zřetelně nejdospěleji právě Premio.
Kabinety Xavian Premio jsou krásné - hladké, jemné, až hebce působící, maximálně respektující vřelost použitého dřeva. Stěny mají tloušťku 2,3 cm a vnitřní prostor je bohatě vyložený tlumícím bitumenem, i proto mají reprosoustavy při rozměrech 38,6 x 23 x 27,6 cm (v x š x h) solidních 13 kg a na omak i poklep působí velmi rigidně. Oproti všem dosavadním modelům se Premio liší také typem bassreflexu - ten je sice vpředu třeba podobně jako u Perly či Ambry, je ovšem rozdělený na dva menší výdechy, což prý uklidňuje vzduchové proudění, díky čemuž jsou nejnižší basy pevnější a čistší, než kdyby byla štěrbina v jednom celku.
Jen málo součástek, použitých při konstrukci modelu Premio, pochází takzvaně "z polic", tedy z běžných katalogových zásob velkých výrobců. Dřevo ozvučnic si v Xavianu vybírají sami v Itálii, měniče značky AudioBarletta si také podle svých návrhů nechávají vyrábět v malých, pečlivě kontrolovaných sériích v Itálii, jsou tu i velmi pěkné a bytelné zlacené reproterminály Xavian a vše se ručně kompletuje a testuje v Čechách. Jen na výhybce najdete těžko v malém vyrobitelné součástky - třeba kondenzátory Mundorf nebo odpory a tlumivky určené pro audio aplikace. Výhybka je poměrně jednoduchá a používá řešení Fase Zero, jehož cílem (jak už název napovídá) je dosažení co nejsnazší zátěže pro zesilovače.
Dvoupásmové osazení využívá jednoho středobasu AudioBarletta s průměrem membrány 17,5 cm. Materiálem je tu impregnovaný papír na velmi poddajném dvojitém závěsu, který ale dovoluje až atypicky velkou a přesto kontrolovanou výchylku. Reproduktor je ukotven v pevném litém koši, v zadní části jej pohání velký a velmi silný magnetický systém. Nejvyšší tóny vyzařuje poměrně rozměrná impregnovaná měkká kopulka. Za tweeterem se nachází vlastní labyrintová pracovní komora, vyzařovací charakteristiku upravuje také tvarování přední části tweeteru. V pohonném ústrojí se nachází keramický magnet se silným měděným kroužkem a cívka z plochého hliníkového drátu pro co nejlineárnější chod.
Reprosoustavy mají udávaný frekvenční rozsah 36 - 30 000 Hz v toleranci - 3 dB, běžnou impedanci 8 Ohm a citlivost lehce nad průměrem - 87 dB / 2,83 V / m. Výhybka pak dělí práci mezi měniče na poměrně vysoké úrovni 2 490 Hz.
Xavian Premio jsme měli možnost poslouchat zejména s vzácně harmonicky fungujícím zesilovačem Norma Revo IPA-70B a Cambridge CXA80 s Cambridge CXC a ASUS Xonar Essence One MUSES MKII, případně s Naim Nait XS + Naim FlatCap XS s OPPO BDP-105D a VPI Scout (přes Naim Stageline). Krátce hrály Premio také s Gryphon Diablo 300 a Gryphon Kalliope, Marantz PM6006 a CD6006 nebo Yamahou R-S202D (a nutno říct, že Premio se rozehrávají tak snadno, že i s touto Yamahou za bratru 6 000,- necítíte nějaký odpor či těžkost). Porovnávalo se s Harbeth Monitor 30, Xavian Perla, PMC twenty.22 nebo AQ Passion Teen. Propojeno bylo kabely ZenSati Authentica, KrautWire řady Lifetime a také TelluriumQ sérií Silver a Black.
Už to, že Premio jsou fyzicky poměrně velké, naznačuje, že by se z jejich útrob mohl linout poměrně odvážný bas - a vězte, že vás tyhle Xavian určitě nezklamou. Až na Orfeo není snad žádný z aktuálních modelů Xavian, který by dokázal jít takhle hluboko a určitě není žádný, který by nabízel tak hedvábný, tak nadýchaný a tak velký, měkký bas. Hřejivý charakter a velký objem se výborně hodí k vyjádření barevnosti basových oktáv kontrabasu Charlieho Hadena ve "Spiritual" ("Beyond the Missouri Sky" | 1997 | Verve | 537 130-2). Premio v malých a středně velkých prostorách dokáže nádherně vyplnit každý kout sytými, dřevitými impulsy - ty jsou třeba oproti Orfeo o něco méně utažené, ale zase mohutnější, sytější a barevnější. Premio skvěle zvládají odlišení jednotlivých poloh kontrabasu, stejně jako dobře drží kontury tónů, ač je vše naprosto uvolněné a s nadhledem. Hluboké tóny s poklidem vychází ven pevné, jasné a hutné i při velmi nízkých hlasitostech, kdy Premio jen tak šeptají.
Nádherně otevřené, barevné, hebké a jemné jsou středy; v Rózsově "Eat the Sun, part 1" ("Under My Spell" | 2009 | Pavián Records | PM0042-2) byly zejména hlasy tak nádherně hlaďoučké, tak krásné a bohaté, tak výsostně muzikálně vykreslené, že je čistá radost je poslouchat a nořit se do nich hlouběji a hlouběji. Celkově je vše tak naprosto poklidné, tak dospělé, má to takový nadhled, že je úplně jedno, jakou hudbu zrovna posloucháte a jak nahlas, prostě plyne s lehkostí a pohodou. Ta hladkost, ta vzdušnost, ten absolutní protiklad techničnosti, to vše je tak úžasně příjemné na dlouhodobý poslech. Hudba, nástroje i slova se skládají do vrstev plynule, lehce a tak úchvatně organicky, jako by to bylo to nejpřirozenější na světě. Orfeo, pravda, mají kupříkladu pevnější kontrolu a ještě jistější prezentaci, ale Premio zase zní uvolněněji, měkčeji a možná i muzikálněji.
Xavian Premio umí hrát čistě a srozumitelně napříč celým frekvenčním rozsahem už od poměrně nízkých úrovní, takže neztrácí celkovou čitelnost. Cinkavý, energický vibrafon v "Ralph´s New Blues" od The Modern Jazz Quartet ("Concorde" | 2008 | Prestige | 0888072306530) byl krásně zapojený v hudebním celku, přesto vynikal svou jasností a znělostí. Vibrafon s sebou také nese překrásný kovový charakter, stejně jako činely - ty ale vyniknou naplno zejména od střední hlasitosti dále, protože jsou v nahrávce přeci jen trochu v pozadí. Oba nástroje jsou ale živé, přitom hladké a bez ostrosti, dají se příjemně poslouchat i hodně nahlas.
Co nás na Premio přes všechny jeho kvality nadchlo nejvíce, to byla ta celková lehkost a samozřejmost, s jako v nich šlo probudit jejich dynamický potenciál. Xavian Premio je téměř lhostejné co hraje a přes jakou elektroniku - umí "dýchat" a umí naplnit místnost vzduchem z nahrávky. Třeba i velký orchestr v Mussorgského "Velké bráně kyjevské" ("Crystal Cable Arabesque" | 2009 | Crystal Cable | CC200901) už má velmi slušné proporce a poslechovou místnost dokážou reprosoustavy zaplnit bohatým, plným zvukem, dokážou probudit jednotlivé nástroje i hudbu celkově. Zvuk není tak utažený a autoritativní jako kupříkladu u Orfea, ale nezaostává zase o tolik, i v basových oktávách nabízí Premio váhu a autoritu a hlavně - spoustu radosti a šťavnatosti.
Celkově hodně "normální" a na přirozenost s nádechem muzikálnosti sázející vyladění Xavian Premio má zajímavou schopnost nahrávku rozebrat právě tak, jak byste od stotisícových reprosoustav očekávali, ale zároveň umí všechny informace poskládat do vrstev a propojit v komplexním celku tak, že pokud vysloveně nechcete, nevnímáte jednotlivosti ale pouze organický, uvolněný a samozřejmý celek. Excelentní jsou Premio pro hudbu typu "Puer natus est nobis" v podání Benediktýnů z kláštera Santo Domingo de Silos ("Chant" | 1994 | MFSL | UDCD 725). Nádherně nahrané vokály Premio už vystihne v celé jejich bohatosti a barevnosti, odliší jejich jednotlivé charaktery a ukáže, že zpěváků ve sboru je hodně. Přednes už je tak dobře rozlišený a tak snadno čitelný, že vás už nenutí po detailech pátrat.
Tak jak slibuje výrobce, tak opravdu můžete díky přednímu bassreflexu přisunout Premio poměrně hodně těsně k zadní zdi, aniž by se zhroutil obraz hudební scény. V "Toujours" od Sabiny ("Collected_01" | 2015 | Naim Audio | naimcd215) byla scéna posazená poměrně hodně dozadu, v pravolevém směru zasahovala až za korpusy reprosoustav a měla zřetelný i předozadní prostor. Nástroje jsou ve směru zleva doprava nádherně přehledně vyrovnané, žádný chaos, žádný zmatek, žádné slévání. Není to monitorově holografický přednes, je to spíše organické, velké, skvostně volné, čisté a nadýchané.
Opravdu excelentní je však celková harmonie, celková univerzálnost, nenásilnost a jakási schopnost zahrát cokoliv, jakkoliv a kdykoliv tak, aby bylo příjemné to poslouchat. Je jedno, zda jde o pop, o klasiku nebo Watersovu "The bravery of being out of range" z "Amused to Death" (1992 | Columbia | 468761 2), zvuk drží pohromadě, je oblévající, něžný a barevný, je plný a živý, je plynulý, je jednoduše snadný a tak příjemný, že ztrácí punc reprodukovanosti a stává se prostě intenzivním zážitkem uvnitř vás.
Xavian Premio sice objektivně nejsou nejlepší regálovky v katalogu firmy, ale subjektivně jsou rozhodně nejsnáze přístupné běžnému uchu - jsou trochu vřelejší, trochu barevnější, než by vyžadovala konvence naprosto autentického monitoru, na druhou stranu Premio nepustí do vaší blízkosti ty nepříjemné chyby, ostrosti, plochost nebo agresi z méně povedených nahrávek - napříč vaší diskotékou tak zůstanou při tichém i hlasitém poslechu jen příjemné zážitky, jen kontakt s hudbou. Jak snadno se poslouchá, tak snadno pak Premio zapadá i do běžného bydlení - jsou velké, ale stále ještě skladné, navíc nenáročné na polohu v místnosti co se týká vzdáleností od stěn a v zásadě i audiofilských věcí jako natočení apod. Xavian Premio jsou nesmírně vyvážené, od srdce muzikální, schopné předat komplexnost libovolné hudby a krásné jako správný luxusní nábytek. Jsou prostě nádherně svůdné a nádherně zábavné...
MĚŘENÍ - FREKVENČNÍ ODEZVA + IMPEDANCE
Měření frekvenční charakteristiky probíhalo ze vzdálenosti 1 m ve výšce mezi tweeterem a středotónovým měničem, v uzavřeném semireverberantním prostoru o výměře podlahové plochy 50 metrů čtverečních. Prostor je standardně zatlumen, ovšem bez rozsáhlých akustických úprav, a proto jsou naměřené hodnoty interpretovatelné jako 100% věrohodné v pásmu 200 Hz a výše, v pásmu 10 – 200 Hz ovlivněné akustickými parametry prostoru – konkrétně mírným zdvihem na basech. Měřeno bylo pomocí software ATB PC Pro vždy v pěti cyklech v různou denní dobu (kvůli rušení z exteriéru), vybrána byla střední křivka. Všechna měření probíhala na NAD C370 a Pioneer BDP-LX71 s vždy stejně nastavenou úrovní hlasitosti. Měřeno pomocí PCM stopy o vzorkovací frekvenci 48 kHz s 1/3 oktávovým vyhlazováním.
Premio vykazuje naměřenou křivku frekvenční odezvy korelující beze zbytku s poslechovými zkušenostmi - tedy bez pocitu, že by kdekoliv frekvenční pásmo kolísalo, naopak s příkladnou vyrovnaností napříč frekvencemi. Zejména vokální pásmo je pak příkladně rovné, ne nepodobně ještě vyšším firemním modelům, výtku ale nelze vznést nikde. Nástup v reálné poslechové místnosti někde kolem 40 Hz je vzhledem k rozměrům a cenové kategorii jednoduše skvělý a naprosto dostatečný.
Impedanční charakteristika ukazuje ostřejší peak, způsobený bassreflexovými otvory, Premio nepadá nikterak do kritických nížin Ohmových a stejně tak je konstrukce prostá jakýchkoliv peaků či ostrých přechodů. Stejně tak elektrická fáze je zcela v pohodě, v nejvyšších frekvencích nad 20 kHz je patrný jen limit měřícího systému.
VHODNÁ MÍSTNOST
MALÁ [< 20m2] [ ✓] | STŘEDNÍ [> 20m2 / < 40m2] [ ✓] | VELKÁ (> 40m2) [ +/- ]
Kč 99 916,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/reprosoustavy-regalove/1039-xavian-premio#sigProId09721995b4 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ nádherné povrchové provedení
+ dýchající, velký zvuk
+ jemný, harmonický, vřelý a bohatý přednes
+ velmi lehké na rozehrání
+ bezproblémové na umístění
+ muzikální
ZÁPORY
- vlastně nic, všechno prostě funguje
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Xavian | www.xavian.cz | http://eshop.xavian.cz


maintext:
IFA Berlín 2016
Veletrh IFA na berlínském výstavišti pokročil v roce 2016 do více než úctyhodného 92. ročníku (budeme-li počítat i všechny podniky, které původně od roku 1924 prezentovaly hlavně rozhlasovou techniku) a zabral přes 158 000 m2. Pokrytí této akce se dá shrnout do slov elektronika všeho druhu, najdete tu vše od přenosných reproduktorů přes řešení chytrých domácností až po profi audio-video vybavení. V letošním roce jsem měli možnost projít si část věnovanou kvalitní domácí reprodukci zvuku a obrazu, byť samozřejmě nejen tu.
Už proto, že část věnovaná "našemu" oboru je malá, skládá se víceméně jen z jedné jediné haly, která ani v kontextu ostatních evropských podniků nepůsobí nějak dramaticky velká. Ač je to možná jen při porovnání s celkovou velikostí veletrhu, který vás nadchne, jestliže milujete chytré ledničky s obrazovkou, na které vidíte jejich obsah (ano, uvnitř je kamera, hurá!), pračky, které lze doplňovat během praní, drony všeho druhu, ale třeba i všerůzné sofistikované nebo jen jednoduše ujeté kávovary, topidla, gagdety a kravinky. IFA jich nabízí opravdu, ale opravdu hodně... Až jsme nevycházeli z úžasu, co všechno jsou lidé ochotní vyrábět, s čím stát na veletrhu a co jsou jiní ochotni kupovat.
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/vystavy/ifa-berlin/1036-ifa-berlin-2016#sigProIdefed4fdd26 View the embedded image gallery online at:
Nicméně zpět do kategorie (spotřebního) hi-fi. Nejvíc nás pobavilo, že i na IFA je přítomen high-end, byť extrémně okrajově - jediná high endová audio expozice se nacházela - dramatická pauza - ve stánku retailové sítě Euronics a to ještě s hrdou prezentací "Made in Germany", tedy šlo výhradně o německé firmy. Většina high-endu se pak soustředila do obrazové sféry, konkrétně směrem k OLED, 4K / UHD, Blu-ray a cítit bylo i to, že v komerčním segmentu VÝRAZNĚ nastupuje po pár letech útlumu i domácí kino, respektive multikanálový zvuk.
IFA se také nese v duchu bombastičnosti, efektnosti, obrovských a působivých a zjevně nákladných expozic. Žádná audio výstava není TAK veliká a načančaná, jako právě berlínská IFA.
Největším hráčem na výstavišti (míněno z audio-video světa) byl nepřekvapivě Samsung, mající pro sebe celou vícepatrovou halu City Cube. A Samsung byl také jeden z těch, kteří hlasitě mluvili o reálných zdrojích 4K obrazu, byť s již dlouho známým povzdechem, že jich je velmi málo - na místě ale byl k vidění 4K Netflix a 4K Blu-ray disky v množství již relativně rozumném. Spolu se 4K se pak začalo hojně spojovat HDR a to jak nativní (tedy to smysluplné a pěkné), tak přepočítané (tedy to trošičku na efekt).
Krom chytrých hodinek (schopných pustit díky LTE hudbu ze Spotify i bez telefonu, hurá! :)) Samsung opět ukázal celkem zajímavou technologii pro budoucnost - virtuální realita je stále sice kvalitou obrazu někde mezi VHS a DVD, přesto za pár let může být reálnou cestou, jak si doma užít některé typy obrazového obsahu.
Nejzajímavější (i když ne ultimativně nová) byla představovaná technologie Quantum Dot, nahrazující organické body v panelech (třeba OLED) anorganickými body, které v rozdílných velikostech vyzařují rozdílné frekvence a navíc v průběhu času nedegradují jako body organické. Trendem jsou pak velké obrazovky, které OLED tak úplně neumí, zato Quantum Dot ano - u Samsungu to bylo až 88", podobně jako u Grundigu, který dost pravděpodobně jen vyměňuje loga Samsungu za svá. Quantum Dot také na papíře nabízí více než miliardu barev, všechny panely pak podporují jak "falešné" HDR (tedy dopočítávání), tak pravé HDR, využívající mikrodat o kontrastních poměrech v obraze. Stále jde o LCD panely s okrajovým podsvícením, vybavené upraveným zdrojem světla a filtrační vrstvou. V příští generaci mají panely být schopné nabídnout lokální stmívání pro ještě lepší černou.
U Samsungu jsme našli také zajímavou (byť velmi lifestyle pojatou) prezentaci domácího kina Dolby Atmos - v čele byl soundbar s 15 reproduktory a efektové repro pak byly bezdrátové regálovky. Na efekt jistě zajímavé, byť stále ne realistické.
Když jsem u OLED a dalších technologií, svou (velice pěknou) televizi ukazoval i Panasonic - šlo o prototyp modelu, který přijde na trh v roce 2017 a nabídne opět to důležité - hlubší, přesvědčivější černou a lepší gradaci tmavých odstínů obecně. Podobně pak i LG, u nichž se s prezentací OLED vůbec nemazali - vytvořili ze svých televizí obrovský tunel u vchodu do své haly. A ani Philips nezůstal pozadu - velká 4K OLED obrazovka s Ambilight technologií působila výborně.
4K / UHD u velkých značek už asi u zobrazovačů nikoho nepřekvapí, u SONY a Samsungu byl k vidění ale i (zaplatitelný) 4K přehrávač.
A abychom u 4K zůstali ještě chvilku, co třeba 4K projektory? Nemluvíme zrovna o vlajkové lodi JVC za přátelský milion, ale hlavně o Hisense LT100, který zvládne 100" úhlopříčku ze zhruba půl metru a měl by stát zhruba třetinu až čtvrtinu toho, co obdobně ukazující konkurence (tedy zhruba čtvrt milionu).
Posledním příspěvkem ke 4K bude...no, 8K. U Grundig a Sharp byly totiž k vidění panely s tímto rozlišením. K čemu, pokud zrovna nežijete v Japonsku, kde je obsah v 8K alespoň okrajově k dosažení, to těžko říct.
Blíže Hi-Fi Voice.com je určitě třeba novinka od Audeze - jejich iSine 10 jsou první světová in-ear sluchátka, vybavená magneto-planární technologií. Vypadají trochu jako Spidermanův trikot, ale jsou rozhodně působivá.
Líbilo se nám rozhodně i u Pioneer / Onkyo, kteří pod první jmenovanou značkou ukázali DA verze svých řad 30 / 50 / 70, tedy pravověrné, ale dostupné hi-fi. U Onkyo to zase byla řada multikanálových strojů, opět ze zaplatitelných kategorií.
Sluchátkoví RHA doplnili svou expozici novým D/A převodníkem / zesilovačem a to v kvalitě a ceně odpovídající jejich více než dobré reputaci.
Malé pozdvižení způsobili i u Bang & Olufsen se svými kompaktními bezdrátovými BeoSound 1 a 2, které už na své rozměry nabízí velmi působivý zvuk. Zajímavá byla rozhodně i BeoVision Horizon - 4K televize.
Z audio oblasti se nám líbil i počin SONY s jejich sluchátkovou sestavou v čele s modelem MDR-1000X, multiroom od Klipsch, stolní verze otevřených legendárních Jamo, hodně ambiciózní retro reprosoustavy NS-5000 od Yamahy (pravda, za 15 000 EUR), zatraceně pěkné nové televize od Loewe (Bild 7 a 9).....a vlastně toho bylo celkem hodně, jakkoliv je čistokrevné audio na téhle akci jen okrajovou záležitostí.
IFA 2016 byla z pohledu audiofila poučnou a zajímavou záležitostí - ne snad jakýmkoliv představeným produktem, na to jsou přeci jen jiné výstavy, ale hlavně tím, že člověku otevře oči směrem k tomu, co doma mají "běžní lidé". Příjemně potěší, že i vysloveně spotřební elektronika už dnes nabízí rozumnou kvalitu, kterou byste před 15 - 20 lety za těch pár tisícovek jen sotva koupili. Je ale vidět, že audio je opravdu jen a pouze taková okrajová třešnička na dortu, takže pokud vás zrovna nezajímají nejnovější televize, projektory a vůbec trendy v obrazu, asi si můžete největší výstavu spotřební elektroniky v Evropě s klidem odpustit...

fasttext_language: cs


title: GoldenEar Triton One

maintext:
GoldenEar Triton One
Třetí významný audio počin Sandyho Grosse (po Polk Audio a Definitive Technology), v Marylandu na východním pobřeží Spojených států sídlící GoldenEar, za nemnoho let své existence stihl posbírat poměrně zajímavá ocenění. Firma sice nepatří mezi globální superstar, nicméně se svým atypickým přístupem ke konstrukci reprosoustav i cenotvorbě byla její vlajková loď Triton One kupříkladu zařazena mezi ty absolutně nejlepší produkty roku 2015 dle Stereophile; zajímavé je, že ostatní "vyvolení" stojí vždy víceméně 5x tolik.
To celkem dobře vystihuje celkový přístup firmy GoldenEar - podle slov svého zakladatele chce nabídnout co nejlepší zvuk při zachování finanční dostupnosti (téměř) komukoliv. Je ale celkem pochopitelné, že chce-li zachovat finanční atraktivitu, pak musí něco obětovat; Sandy Gross se rozhodl, že se obejde bez exkluzivních luxusních ozvučnic a exotických materiálů. To je vidět na významně odlišném designovém pojetí reprosoustav. Jejich tělo je nesmírně úzké, štíhlé a ještě směrem kupředu stěny přechází téměř do špičky. Celé je pak zabalené do černé průzvučné látky, nahoře na dopředu se zvedající stěně přiklopené plastovým krytem a dole ukotvené v mohutném, poměrně bytelném podstavci.
Vnitřní konstrukce kombinuje plast a MDF, což umožňuje zachovat více než vstřícnou hmotnost 36 kg při výšce téměř 140 cm, šířce mezi cca 14 (vpředu) a 20 (vzadu) cm a hloubce zhruba 43 cm. Triton One tak rozhodně nejsou prostorově nevýrazné, ale díky černé barvě, zaoblení hran a zvolenému povrchovému provedení jsou vlastně velmi nenápadné.
Tak jak jsou ale nenápadné zvenku, tak poctivě a rozumně jsou zkonstruované uvnitř. Doslova celá přední stěna je osázena měniči, v horní části jsou v D´Appolito rozložení dva středobasu a vysokotónový měnič (ty mají uvnitř i vlastní komoru), pod nimi je pak trojice obdélníkových wooferů. Spodní polovinu kabinetů pak ze stran okupují na každé straně dva pasivní obdélníkové zářiče. Výhybka se symetrickým rozložením komponentů je uložena v bezpečí základny a osazena výhradně filmovými kondenzátory.
Na zadní straně pak objevíme jediné nezakryté místo, velký panel s reproduktorovými terminály, LFE cinchovým vstupem, napájecí zásuvkou a velkým potenciometrem pro regulaci úrovně basů. Tak jako většina reprosoustav od GoldenEar totiž i nejvyšší model disponuje basovou sekcí v plně aktivním provedení. A tak jako u ostatních aktivních GoldenEar i zde je nebývale pohodlné řešení, beroucí si signál z připojených reprokabelů, nemusíte tak do subbasové jednotky vést další signálový kabel - přítomný konektor je určený pouze pro složitější multikanálové systémy.
Začněme působivými technickými parametry - Trion One nabízí (bez udání tolerance) skutečně plný kmitočtový rozsah 14 - 35 000 Hz a citlivost pasivní části 92 dB při nominální impedanci 8 Ohm. Výrobce doporučuje připojit zesilovač o výkonu 20 - 650 Wattů (ale v reálu je v podstatě téměř úplně fuk, jaký výstupní výkon váš stroj má, i nízkovýkonné lampy jsou naprosto OK), přičemž basová sekce je řízena zesilovačem s výkonem ohromujících 1 600 Wattů. Zesilovač typu ForceField pracuje ve třídě D a je doplněný 56 bitovým DSP.
Všechny použité měniče navrhuje a vyvíjí přímo GoldenEar. O výšky se stará páskový reproduktor HVFR (High-Velocity Folded Ribbon Tweeter - vysokorychlostní skládaný páskový tweeter), využívající tenoučký film mezi neodymiovými magnety, který díky svým skladům vzduch netlačí jako píst, ale stlačí a "vystřelí" pod tlakem při každém pohybu.
Středobasové jednotky jsou v podstatě typické kónické membrány s relativně velkým závěsem, hodně atypický je ale středový nástavec ve tvaru hvězdy pro optimální disperzi. Tvar membrány byl vyladěn pomocí počítačového modelování, jednopalcovou kaptonovou cívku doplňuje výkonný magnetický systém a to vše je důkazem, že firma i při zachování rozumných cen nerezignuje na moderní technologie.
Basové měniče mají atypicky protáhlý obdélníkový tvar cca 13 x 23 cm a mohutné měkké závěsy, umožňující dlouhou výchylku. Kónus membrány je vyroben z kompozitu skleněných vláken a nomexu (vysoce odolná meta-aramidová vlákna, ze kterých jsou třeba padáky nebo oblečení hasičů, protože zuhelnatí až při 400° C).
Boční pasivní zářiče podle slov Sandyho Grosse svou funkcí působí ve výsledku podobně jako Transmission Line, jen s rychlejší a přesnější reakcí. Protilehlé umístění zajišťuje vzájemné vyvážení pasivních radiátorů, takže vibrace z jejich pohybu nepřechází do ozvučnic.
GoldenEar Triton One jsme poslouchali v ostravském studiu Špalíček, kde je krmil set Gato Audio CDD-1 a Gato Audio AMP-150. Signál mezi přístroji vedly kabely Cardas Parsec, k reprosoustavám pak MIT Matrix, napájení basových sekcí řešily kabely přímo od výrobce, zatímco přístroje napájel opět MIT Matrix přes filtr ProPower PT-15. Srovnávalo se s Bowers&Wilkins 802 D3 a 803 D3.
Koncept aktivních basových jednotek má jednu velkou výhodu, vlastně dvě. Jednak je to možnost doladit objem a sílu basu, jednak je to ale vynikající kontrola spodních frekvencí. V Hadenově "Spiritual" ("Beyond the Missouri Sky" | 1997 | Verve | 537 130-2) měl kontrabas uchvacující, až lehce nadživotní objem a hlavně - oproti čemukoliv v této cenové hladině umí Triton One dát basům razanci, kontrolu a hutnost, která jednoduše bere dech. Bas není tak utažený jako třeba u B&W, ale zato umí zaplavit prostor, umí předat impuls (který mimochodem dokáže zatlouct do sedačky velmi působivým způsobem) a máte pocit, že brouknutí vytváří skutečně velmi rozměrný dřevěný nástroj, rozhýbávající nesmírné množství vzduchu. Nadchla nás také celková plnost basů, ten pocit jejich fyzické přítomnosti v prostoru, jejich konkrétnost - vlastně (což v této cenové třídě není rozhodně obvyklé) máte pocit, že takhle to naprosto stačí a nic víc potřeba není. Je pravda, že přes konkrétní kontury je celkové ladění o dýchnutí měkčí, hebčí a uvolněnější. Také se není třeba bát oddělení basu - i přes jiný "pohon" jsou výborně integrované do celku a drží pohromadě.
Co je ale vysloveně nádherné, to je střední pásmo a podání vokálů - hlas Vince Jonese v "This is the woman" z "Moving through taboos" (2003 | Universal | VJ 356N) byl úžasně prokreslený, obklopený obrovskou porcí vzduchu a tak lehounce plynoucí, že působil zcela oproštěný od hmoty reprosoustav. Byl tak samozřejmý, že nebýt opět trochu měkčího, sladšího a uvolněnějšího vyznění, měli byste už "ten" pocit, tedy že je skutečně v prostoru, že to není reprodukce. Triton One také maličko zvětšují, čímž maličko evokují koncertní podání. Reprodukce je ovšem prvotřídně plastická, tak uvolněná, samozřejmá a příjemná, že se poslouchá naprosto jednoduše, že vůbec neřešíte co hraje a jak, protože se zejména střední pásmo poskládá s úchvatnou přirozeností a zábavností. Hlas stál kousek před ostatními nástroji, byl skvěle vydělený, skvěle vykreslený a působil živě, jako že skutečně vychází z těla a ne z jakéhosi virtuálního bodu. GodenEar se nebojí velkého a barevného zvuku, tak trochu po americku - přes určitou efektnost ale ani na setinu sekundy neotravují a i přes lehounký odklon od pravověrné (a trochu suchopárné) preciznosti prostě baví.
Ona lehkost a nenásilnost se projevuje i v nejvyšších frekvencích. Činely a vibrafon v "Like Minds" ze stejnojmenné desky Garyho Burtona (2003 | Concord | SACD-1029-6) zní neostýchavě výrazně, s větším, ale ne neproporčním objemem, jsou výrazné, jsou znělé a jsou úžasně kovové. Ne tak super čisté a přesné jako u B&W či OceanWay, ne tak sladké a heboučké jako u Sonus faber, ale v jakémsi velmi atraktivním mixu těchto vlastností - jsou přesné, jsou super čisté, mají nádherně dlouhý dozvuk a dostatek detailů, abyste necítili jakýkoliv nedostatek. Co je ale důležité, to je jejich příjemný charakter, který neotravuje ani při hodně vysokých hlasitostech - vibrafon zůstává nádherně kulatý, plný, hlaďounký a činely skvostně frázované, pevné a konkrétní. Je fakt, že oproti zmíněným konkurentům a třeba i 805 D3 maličko chybí ta úplná soustředěnost a pocit fyzického důrazu, kovovou jadrnost a jasnost však nepostrádají a zapadají perfektně ke zbytku frekvencí.
Ačkoliv jsou Triton One poměrně vysoké a hluboké, jsou stále dost úzké a vnitřní objem jejich ozvučnice může někoho naplnit obavami o dynamický potenciál, stejně jako průměry použitých měničů. Ale není tomu tak, Triton One umí být velmi, ale velmi živé, velké a až koncertní. Vivaldiho "La Stravaganza Concerto op. 4 no. 3" ("Crystal Cable Arabesque" | 2009 | Crystal Cable | CC200901) ukázala mohutný zvuk, který se doslova valil do místnosti, s naprostou pohodou bedny ustojí každý tah smyčců po strunách, zvuk vystřelí lehce a přitom uvolněně, je plný a má úchvatný drajv. Ne, není to tak dokonale profesionálně kontrolované jako u jiných, je to trochu na pompézní efekt, ale výbušnost a důraz jsou zejména za dané peníze fascinující a právě tak nakažlivě snadno poslouchatelné, jak jen si můžete přát. Hudba dýchá, má grády a suverénnost rozjetého šestimetrového Cadillacu. Houpe se, je měkká a nadýchaná, přitom ale sytá, konkrétní a nádherně barevná. Navíc je taková od úrovně šepotu, který přehluší i hlasitější dýchání, až po úroveň, která prověřuje kvalitu zavěšení obrazů na stěnách. Triton One prostě hrají a hrají pořád a neztrácí švih a energii, ať už do nich pustíte cokoliv.
Rozlišení reprosoustav je v rámci jejich cenovky rozhodně nadprůměrné, ačkoliv to okatě nijak nedávají najevo - ve "What a wonderful world" ("Collection" | 2008 | Dramatico | DRAMCD0040) Katie Melua a Evy Cassidy bylo všechno naprosto samozřejmě rozdělené na jednotlivé nástrojové linky, jednotlivé detaily byly skvěle rozdělené do vrstev a celkové vyznění sází na maximální organičnost, propojenost a maximální dosažitelný protipól techničnosti, aniž by ale reprosoustavy obětovaly organizaci a čistotu. Když víte co hledáte, buďte si jisti, že konkrétní drobné detaily rozhodně zaslechnete, ať už je to zašumění papíru, dřevěné vrznutí támhle nebo lehký nádech onde. Nenásilné poskládání a propojení celého dění vynahradí i to, že ty úplně nejnepatrnější detaily nezaslechnete tak snadno jako třeba přes B&W. Triton One jsou tak dobré a tak dobře kontrolují celou reprodukci, že je velmi jednoduché vnímat celý průběh tónu od svižného náběhu až po pozvolné, jasné doznění. Jen jemné zaoblení hran vám dá najevo, že Triton One hrají spíše muzikálně a barevně, než striktně technicky precizně.
Fantastický je pak prostor - ať už to konstruktéři udělali jak chtěli, Triton One stačí svým způsobme prostě podle vlastních potřeb "plácnout" někam do prostoru (když to tedy nebude zrovna do rohů, ale tak nějak standardně 1 metr od zdí a cca 2,5 metru od sebe) a vykouzlí vám obrovskou, super vzdušnou a efektně nadživotní hudební scénu. Dokonce tak působivě velkou a vzdušnou, že i orchestr České filharmonie v čele s Václavem Neumannem v Mahlerově "6. symfonii" (2006 | Octavia Records | OVCL-00259) vás zanechá s otevřenou pusou, protože je skoro "tam". Hudba se odehrává zřetelně poměrně daleko za reprosoustavami, doslova ale přenáší do místnosti kvanta vzduchu a reprosoustavy se stávají jen vizuální součástí dění, zvuk přichází prostě z prostoru. Scéna má ale krom obdivuhodné šířky také naprosto jasnou hloubku a gargantuovské proporce, vyplňující celý poslechový prostor. A nelze ještě mnohokrát nezmínit vzdušnost, vzdušnost, vzdušnost a vzdušnost, která to celé podtrhuje.
Co je ale tím největším darem Triton One, to je jejich umění nenásilně, nenáročně a neúnavně bavit napříč hudebními žánry za libovolných podmínek. Hlasitost? Libovolná... Kvalita nahrávky? (Téměř) libovolná... Výkon zesilovače? Nedůležitý... Triton One jsou tak trochu po americku snadno stravitelné a snadno "použitelné". Třeba "Africa" od Toto ("Blu-spec CD - feel the difference" | 2009 | SONY Music Japan | SICP 20048-9) byla prostě skvělá, na lehký popík měla skvělý drajv, energii a emotivní, barevné podání, které bylo radost poslouchat. Triton One mají ten vzácný a cenný dar být úchvatně muzikální, poslouchají se úžasně snadno, s nadhledem a i trochu hrubší hrany kytarových tónů podá ta, že ničemu nevadí.
GoldenEar Triton One by se bez nadsázky daly označit za bombastický nákupní tip s několik "ale". První se týká jejich vzhledu - musíte prostě přijmout jejich atypickou estetiku, která je pro někoho velkou výhodou a pro jiného velkou nevýhodou. Musíte také přijmout jejich celkově neaudiofilské zaměření (což ostatně souvisí právě i s jejich vzhledem) - přes všechnu svou velmi dobrou čistotu, přes dechberoucí dynamiku, velmi solidní rozlišení i fantastický prostor hrají "na pohodu", měkčeji, hebčeji a jemněji, hrají neúnavně a hrají pro zábavu, ne pro technicistní studiovou dokonalost. Pokud tak chcete něco, co bude hrát výtečně, zábavně a bude to naprosto univerzální, jsou Triton One mnohem dospělejší, komplexnější a lepší, než by jejich cenovka naznačovala. Jsou zcela plnorozsahové a díky možnosti regulace basu si je přizpůsobíte i do poměrně malých prostor (byť tam je stále asi logičtější sáhnout po menších modelech). Jsou ale úžasné svou muzikálností, entuziasmem a živostí, stejně jako koncertními proporcemi vyzářeného zvuku. Dejte jim šanci, prostě a jednoduše to za to stojí.
MĚŘENÍ - FREKVENČNÍ ODEZVA + IMPEDANCE
Z technických důvodů nebylo možné provést měření; bude doplněno během září / října 2016.
VHODNÁ MÍSTNOST
MALÁ [< 20m2] [ +/- ] | STŘEDNÍ [> 20m2 / < 40m2] [ ✓] | VELKÁ (> 40m2) [ ✓]
Kč 165 000,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/reprosoustavy-podlahove/1032-goldenear-triton-one#sigProId9d769bf724 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ přes ne úplně malé rozměry skvělá skladnost
+ necitlivé na umístění v prostoru
+ skvostné podání prostoru
+ dynamika a důraz
+ úžasně měkký, hladký, vzdušný projev, který nikdy neunaví
+ na danou třídu špičkové rozlišení středního pásma
ZÁPORY
- za danou cenu vůbec nic
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Soundstyle | www.soundstyle.cz
PRODÁVÁ: Studio Špalíček | www.studiospalicek.cz


title: Primare BD32 MKII

maintext:
Primare BD32 MKII
Blu-ray přehrávačů nejvyšší kategorie je jako šafránu - hlavním důvodem je to, že skvělý obraz z tohoto formátu dostanete povětšinou už u velmi dostupných modelů doslova za pár tisíc a konzumentů, kteří by si chtěli připlatit za špičkový zvuk je u univerzálních přehrávačů poměrně málo, neb většina se spokojí se špičkovým CD přehrávačem, streamerem či podobnými zařízeními často právě v kombinaci s levným Blu-ray přehrávačem. Pokud už někdo pak chce přístroj skutečně talentovaný v přehrávání audio i video obsahu, často sáhne třeba po modelech OPPO či univerzálních přehrávačích Marantz. A někteří vyvolení pak třeba po lahůdkách typu Goldmund. V kategorii "někde mezi" je pak dosti prázdno a jedním z minima existujících modelů tu je BD32 druhé generace od severských Primare.
Jak je u Primare dobrým zvykem, i BD32 MKII se ukrývá za tlustým čelním hliníkovým panelem v šasi minimalisticky a čistě načrtnutém přesně podle nejlepších skandinávských zvyků. Symetricky působící přední strana zjemňuje přísné křivky zaoblenými rohy, ať už u dvířek lehce excentricky uložené mechaniky, u černé "zastřešující" plochy s tlačítky a jednoduchým displejem, nebo koneckonců i u čelního panelu jako takového. Z tlačítek jsou tu jen ta nejnutnější pro sepnutí a udávání základních pokynů, dvouřádkový displej se dobře čte, ale omezuje se také jen na ty nejnezbytnější informace. Celý přehrávač pak stojí na trojici skutečně hodně robustních a vysokých nožek, které jsou při pohledu zepředu také jednou z dominant.
Vzadu je pak požehnaná konektivita, bez větších problémů pokrývající potřeby i náročnějšího milovníka domácího kina. Napájecí zásuvka je vybavená kolébkovým vypínačem, je tu množství průduchů odvádějících teplo z vnitřku přístroje, hlavní je ale všestranné portfolio konektorů. Výstupní signál můžete posílat na dvojici HDMI konektorů standardu 1.4a (takže není problém zapojit k televizi i projektor), jeden HDMI konektor slouží i pro vstup, to pokud byste chtěli obraz z jiného zdroje "prohnat" zpracovatelským ustrojím BD32 MKII.
Zaměření firmy na kvalitní zvuk dokresluje dvoukanálový audio výstup v podobě XLR i RCA konektorů, vedle nich ale najdete plnohodnotné 7.1 analogové výstupy v podobě cinchů. Pokud chcete, lze audio signál vyvést také digitálně přes optický i koaxiální konektor, bohužel tu ale není žádný vstup, takže BD32 MKII neposlouží jako převodník. Sadu konektorů doplňuje LAN port a dvojice USB konektorů - ty jsou určeny k připojení Wi-Fi modulu nebo datových pamětí. Integraci do chytrých řídících systémů zajišťuje rozhraní RS232.
Vnitřnosti Primare BD32 MKII zajišťují v prvé řadě podporu rozlišení 4K včetně upscalingu pro starší obsah. Obvodové řešení pro zpracování zvuku je dle slov výrobce plně symetrické. Ve dvoukanálovém režimu používá čip Crystal DSD CS4398, na který navazuje výstupní část s operačními zesilovači OPA2134, polypropylenovými kondenzátory a odpory MELF. Nesymetrický výstup využívá jediného MOSFET tranzistoru. Obvody pro zpracování SACD / DSD signálu pak mají vlastní soustavu filtrů řízených relátky. V multikanálovém režimu je použit převodník na bázi vícekanálového Crystal DSD CS4382A, jinak je složení součástek identické s dvoukanálovou sekcí. Krom klasických PCM a DSD signálů je zabudovaná podpora "kino" kodeků DTS Master Audio, Dolby True HD a všech starších verzí.
V obrazové části vládne procesor Marvell Qdeo Kyoto G2 s podporou upscalingu na 4K a s mnoha možnostmi úpravy zpracovávaného materiálu. Samozřejmostí je možnost konverze poměru stran, podpora 3D a mnoho dalšího.
Samotná tabulka podporovaných audio formátů (z USB pamětí i po síti) dosahuje solidní délky dvou listů A4, sahá ale od MP3 po FLAC, ALAC a WAV (až 24 - 192) spolu s DSD64 soubory. Mechanika pak spolkne CD, SACD, DVD, Blu-ray a tedy vlastně vše, co se dá do šuplíku vložit a roztočit.
10 kg vážící přístroj zabere dost prostoru - 43 cm na šířku, 37,5 cm do hloubky a 10,6 cm na výšku. Fantastický je pak šum položený na úrovni -138 dBV (resp. -125 dBV u DSD) a celkové harmonické zkreslení na hranici 0,0015% pro PCM a 0,0055% pro DSD.
Primare BD32 MKII jsme poslouchali zejména v kombinaci s Naim Nait XS + Naim FlatCap XS, ale také s Cambridge CXA80 nebo Quad Artera Play / Artera Stereo či Marantz PM-14S1 Special Edition. Porovnávalo se s OPPO BDP-105D, Cambridge CXC, Marantz SA-14S1 Special Edition nebo Pioneer BDP-LX71 a ASUS Xonar Essence One MUSES MKII. Poslouchalo se přes Harbeth Monitor 30, Xavian Perla a Cabasse Murano. Propojeno bylo kabely ZenSati Authentica, TelluriumQ Silver a Black nebo KrautWire Lifetime sérií, ale krátce i průřezem katalogem kabelů Ansuz.
Nejprve snad pár slov o obrazových kvalitách přehrávače - vlastně jim není co vytknout. Obraz je ostrý, nekřiklavě a přirozeně barevný a má víc než dostatečnou dynamiku, abyste si naplno užili i opravdu špičkové zprodukované blu-ray disky. Navíc máte možnost toho spoustu nastavit, takže obrazu vlastně není co vytýkat.
Co je ale zajímavé, to jsou kvality analogového zvukového výstupu, které - můžeme-li přeskočit překvapení - řadí BD32 na roveň už skutečně špičkovým čistě zvukovým přehrávačům. Doslova nás nadchl hlavně bas, což je mim jiné i důležitá vlastnost pro reprodukci filmů - ale i z audiofilského pohledu Primare umí basy skvostně. V Hadenově "Spiritual" ("Beyond the Missouri Sky" | 1997 | Verve | 537 130-2) byla linka kontrabasu prostě skvostná, pevná, kulatá, měla působivou, ale nepřehnanou váhu a byla krásně pružná, pulsující a skvěle, skvěle konturovaná. Cítili jsme i vibrace mohutného korpusu nástroje, kterak pronikají ve své dřevěné vřelosti do reprodukovaného zvuku. Objem basů byl realistický, nechybějící, ale ani nesnažící se o efektní přebytek. Tóny byly od sebe zřetelně odlišené, stejně jako bylo snadné poznat jednotlivé polohy; v basech prostě BD32 umí.
Trochu seversky strožejší a na čistotu sázející pak bylo střední pásmo v Jonesově "This is the woman" ("Moving through taboos" | 2003 | Universal | VJ 356N). Líbila se nám čistota, přirozenost a transparentnost, byť bylo podání lehoulince neosobní, nedávající vám zapomenout, že přes všechnu preciznost a věrnost je to pořád reprodukce. Pro milovníky organizovanosti a detailnosti to ale budou pravé hody - hlas se vinul skladbou s lehkostí, s nádherným rozlišením a vynikající kontrolou, bylo slyšet jeden každý nádech a nuance práce s vokálem, přitom všem však hlas nepůsobí nějak na efekt vypíchnutý, naopak je naprosto přirozenou součástí celku.
Opět čisté a věcné, byť zároveň velice znělé byly výšky - činely v "Like Minds" Garyho Burtona ("Like Minds" | 2003 | Concord | SACD-1029-6) vystoupily poměrně dost kupředu, ač se většinou schovávají trochu vzadu, jejich kresba byla vynikající a i když snad mohly mít trochu zemitější, hutnější a méně éterické podání, bylo možné slyšet už vynikající, dlouhý a neochvějně řízený dozvuk, který se neztrácel ani mezi výrazně hlasitějšími tóny a byl velmi plynulý. Naopak často velmi důrazný vibrafon tu měl spíše adekvátní prostor, jeho až nacinkaná znělost byla trochu zkrocená, takže nepůsobil tak dominantně, což ale ve finále lépe sedělo k celkově klidnému, byť jasnému projevu.
Primare BD32 má rozhodně nadprůměrné dynamické schopnosti - smyčce v "La Stravaganza Concerto op. 4 no. 3" od Vivaldiho ("Crystal Cable Arabesque" | 2009 | Crystal Cable | CC200901) byly už úžasně živé, bohaté a měly zátah už od nejnižších frekvencí. Přehrávač vás už zavede i do hájemství mikrodynamiky a přesvědčivě drží kontrolu jak tam, tak na makrodynamické úrovni. Reprodukce probíhá energicky, zvuk umí šťouchnout a být důrazný, přestože je patrný také celkový nadhled - je to prostě už dospělý, samozřejmý zvuk.
To platí i pro rozlišení, kdy ve "What a wonderful world" Katie Melua a Evy Cassidy ("Collection" | 2008 | Dramatico | DRAMCD0040) cítíte velmi solidní práci přístroje s nuancemi, cítíte spoustu vzduchu a nádherně plastické podání vokálů i nástrojů. Dokonce vnímáte i jemné odrazy v pozadí, všechna ta jemná vrznutí a lehoučké nádechy či dokonce tu a tam zašustění papíru tam jsou a dotváří autenticitu reprodukce. Přehrávač už také výtečně separuje jednotlivé hudební linky a prezentuje informace nepodlézavě, uvolněně a přesto skvostně přehledně.
Na to jen logicky navazuje i dobré podání prostoru, třeba orchestr České filharmonie v Mahlerově "6. symfonii" (2006 | Octavia Records | OVCL-00259) byl výtečně přehledný nejen v pravolevém směru, ale také už se objevil pocit rozestavení hráčů v předozadním směru, stejně jako celá scéna se svým vzduchem se zdála zasahovat i před, za, nad, pod a po stranách orchestru a bylo to celé příjemně uvolněné, prostě už v úrovni, kdy je to nenáročné poslouchat i udržet si přehled o dění.
Zejména díky pevnému basu působila reprodukce "Africa" od Toto ("Blu-spec CD - Feel the difference" | 2009 | SONY Music Japan | SICP 20048-9) výborně rytmickým dojmem, šlapala a byla nabitá energií, ani na vteřinku nepůsobila nudně. Je pravda, že trochu strohý, čistý a severský přednes není vysloveně muzikální, ale přesto se do poslechu nemusíte nutit. Dá vám také pocítit, že výšky zrovna na téhle nahrávce nejsou nic moc, že mají tendenci hrát trochu ostře a být trochu moc dominantní - zároveň je ale přehrávač dostatečně tolerantní, aby tento charakter nezdůraznil a neotrávil vás tak během deseti vteřin.
Primare BD32 je vynikající univerzální přehrávač. Má skvělou stavbu, solidní výbavu a nebýt občas trochu laxnějších reakcí, byl by bez poskvrnky i z hlediska uživatelského komfortu. Obrazu vlastně nic vytknout nejde, byť nevyniká třeba nad OPPO BDP-105D a jiné, víceméně polovinu stojící přehrávače. Zvuk je pak ale excelentní a výtečný a skvělý, jedno jak to chcete pojmenovat. Je takový seversky spořádaný, čistý, jistý, organizovaný a maličko věcný, ale zejména basová složka je příkladná, pevná, pružná a úderná jako rána dobře naolejovanou gumou od praku. Celý zvuk je nevtíravý, ale zároveň komplexní a dost dospělý na to, abyste s klidným svědomím mohli BD32 mít i jako hlavní přehrávač pro již dosti kritický a soustředěný poslech bez pocitu rozčarování. Otázkou ale zůstává cena, která je přeci jenom o dost vyšší, než u podobně laděných přístrojů a i když BD32 asi skutečně je nejlepším univerzálem, který jsme měli možnost slyšet, ten obří rozdíl několika desítek tisíc oproti konkurentům je možná až příliš sebevědomě velký...
Kč 111 990,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/prehravace-pro-domaci-kino/1033-primare-bd32-mkii#sigProId6751f84969 View the embedded image gallery online at:
FOTOGALERIE - VNITŘNOSTI
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/prehravace-pro-domaci-kino/1033-primare-bd32-mkii#sigProId0c28684512 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ solidní výbava
+ super obraz
+ muzikální, pevný a bohatý přednes
+ dynamika a důraz
+ konkrétnost a kontrola basu
ZÁPORY
- cena už je oproti konkurentům dost vysoká
- místy nereaguje tak svižně jako třeba OPPO
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Voice | www.voice-audio.cz


maintext:
Audeze LCD-4
Jak moc se svět reprodukovaného zvuku a zejména ceny v něm v posledních letech mění, to docela dobře vystihují nejnovější sluchátka od kalifornských Audeze, byť firma má motto "Nekompromisní zvuk" a tedy by se od ní něco takového dalo čekat. Už od roku 2008 nabízí magneto-planární sluchátka s nemalými cenovkami, až v roce 2016 ale jejich vrcholný model pokořil hranici šestimístné cenovky, doposud vyhrazené zejména legendárním STAX (byť se do této sféry opatrně pouští třeba i Focal či McIntosh).
Na první pohled se topmodel LCD-4 v zásadě vizuálně neliší od svých sourozenců s čísly 3, 2 a 1 na konci názvů. Mohutné mušle na překvapivě tenkém týlním mostu, luxusně působící materiály, otevřené mušle, pečlivé ruční zpracování a v mušlích ukryté vlastní reproduktory s ultra silnými magnety.
Kulaté mušle jsou otevřené, na vnější straně mají pěknou kovovou mřížku s poměrně velkými průduchy, ze spodní strany pod úhlem ční konektory, do každé mušle přivádí signál malé XLR se čtyřmi piny. Při pohledu z boku vidíte, že vnější polovina tloušťky mušle je tvořená nádherným, nádherným dřevem, které by mohly závidět téměř jakékoliv reprosoustavy (jde o 30 let starý makassar), vnitřní polovina pak úžasně měkkou, skvostně zpracovanou kůží (ale můžete si vybrat i umělotinu, cítíte-li s přírodou) s polstrováním tak bohatým a měkkým, že máte pocit, že vám po hlavě stéká med. Díky opravdu velké hloubce vám mušle spolknou libovolně velké uši jako Skylla a Charybda - nemusíte se ale bát, otevřené mušle propouští teplo a i přes jejich velikost se v nich dlouho nepotí uši a nošení je příjemné.
Nemalá váha spočívá jen na zdvojeném tenkém týlním mostě, který je z části kožený a z části z uhlíkových vláken, nastavování velikosti probíhá po poměrně velkých skocích (což vzhledem k vnitřnímu prostoru v mušlích není zase takový problém) a právě snad jen tento spoj jako jediný na celých sluchátkách působí trochu obyčejným dojmem.
To nejzajímavější je uvnitř - jde o variaci na systém membrány a pohonu, na který firma sází už od svých začátků a který je na světě celkově už přes čtyři dekády. Membránu tvoří tenounká fólie z kategorie nanoproduktů, její váha (prý) je menší, než váha vzduchu ve srovnatelném objemu. Celou plochou membrány pak probíhají žilky kovu, díky kterým drží mezi oboustrannými neodymiovými magnety - jejich pole je rozestavěno v systému Double-Fluxor Magnet Array, který je v podstatě zdvojeným řešením z nižších modelů. Celkově nabízí hodně unikátní magnetický tok 1,5 Tesla. To spolu s váhou membrány slibuje hodně zajímavé zážitky. Uvnitř mušlí jsou také zvláštní zvukovody, které potlačují rezonance a další nežádoucí elementy zkreslující reprodukci.
Průměr měniče 10,6 cm hovoří sám za sebe. Impedance sluchátek 200 Ohm jasně říká, že budete muset použít solidní externí zesilovač (a magneto-planární koncepce sama je známá svými nemalými nároky na "pohon"), stejně jako na poměry sluchátek spíše skromnější citlivost 97 dB / m / W. Výrobce doporučuje výkon zesilovače mezi jedním a čtyřmi Watty, nejlépe tak bude skončit při párování u firemních zesilovačů, jakkoliv vyšší z nich cenu sestavy rovnou zdvojnásobí a katapultuje jí do už hodně odvážných sfér. Sluchátka mají nicméně obecně úctyhodné technické parametry - snese zátěž až 15 Wattů (po 200 ms), v té chvíli umí vytvořit akustický tlak 130 dB a tedy se nemusíte bát dynamických špiček. Frekvenční rozsah 5 - 20 000 Hz je dle slov "rozšířený až do 50 kHz" a napříč celým rozsahem nepřekračuje celkové harmonické zkreslení 1%.
Audeze LCD-4 jsme poslouchali se zesilovačem Burson Audio Conductor Virtuoso a s ASUS Xonar Essence One MUSES MKII - není asi třeba říkat, že s Burson Audio LCD-4 vynikla podstatně lépe, ale stále bylo cítit, že mohou jít ještě dál. Protože nejvyšší STAX nebyla k dispozici, nebylo vlastně s čím pořádně přímo porovnávat - srovnání se Sennheiser HD 26 Pro nebo Sennheiser IE 8 je zajímavé a alespoň trochu pomáhá zasadit LCD-4 do kontextu, ale o vítězi tam není ani nejmenších pochyb.
Od sluchátek této cenové kategorie už nelze očekávat nic jiného, než dokonalost. A je fakt, že LCD-4 jsou jedním z nejlepších možných řešení, které si můžete posadit na hlavu - linka nástroje v Kodályho "Sonátě pro sólové cello, op. 8" v podání Alisy Weilerstein ("Solo" | FLAC | 24 - 96) byla pevná, autoritativní a živá, tak fantasticky bohatá a s doslova dechberoucím množstvím rozlišených poloh, že ji skutečně nelze označit než jako v podstatě dokonalou. Nástroj sám pak měl váhu, sluchátka měl úchvatnou, fascinující kontrolu a dokonale přesné, přirozené, absolutně netechnicky vyznívající konturování tónů, stejně jako dokázala přenést pocit hloubky basových tónů bez pocitu jakéhokoliv nedostatku. Tohle je prostě sluchátkový bas z říše snů, kdy už cítíte, jak vámi proniká hloubka, tlak, ten dřevitý charakter s nádherně bohatou texturou smyčce na strunách... Nezbývá než vydechnout obdivné "No páni!". Jako kdybyste měli ucho položené přímo na korpusu cella, tak nekompromisně blízký přednes je.
Audeze LCD-4 jsou jednoduše ultimativními nástroji, o tom není žádných pochyb. Podání kytar de Lucii a Di Meoly v "Mediterranean Sundance" ("Friday Night in San Francisco" | FLAC | 24 - 176,4) bylo...inu opět prostě úchvatné, na to fascinující rozlišení se nedostává superlativů. Řekněme to tak, že detailů a informací bylo tolik, navíc byly zasazené do tak přesvědčivého, vzdušeného, velkého a komplexního celku, že si říkáte, jak by bylo super mít 120 000,- na sluchátka. Celková plasticita a transparentnost jsou fascinující, ten exkluzivní, luxusní kovový charakter strun téměř probouzí halucinace, protože oči nemohou uvěřit, že kytara není přímo před vámi. Tóny jako kdyby vám do uší metaly vysokorychlostní kanóny, ta energie, ta absolutní kontrola, to je jednoduše nádhera.
A tóny nejvyšší? Čisté jako sklo a znělé jako zvon, co jiného k tomu říct - vynikající měniče odvádí svou práci stejně od nízkých tónů po ty nejvyšší, proto i vibrafon a činely v Burtonově "Question and Answer" z "Like Minds" (FLAC | 24 - 88,2) byly prostě exkluzivní. Neupejpavý objem doprovází velká znělost, přesto ani při vysoké hlasitosti nedochází k nepříjemnému zostření či agresi, LCD-4 zůstávají těžce nad věcí v jakékoliv poloze snad krom těch úplně nejtišších. Sluchátka nádherně zvládla ukázat průběh tónů činelu, od úvodního zaostřeného momentu až po postupné rozplývání celou plochou a lehoučké, ševelivé doznění, přesvědčivost podtrhlo i úžasně přirozené oddělení a schopnost udržet tóny v nezávislých vrstvách a přesto v komplexním celku. Audeze nezní jako studiově chladné, technické stroje, jsou uvolněné, lidské a nechávají vyznít barvy všech nástrojů přirozeně, nijak víc, nijak méně.
Už bylo napsáno, že LCD-4 jsou hodně nad věcí, jejich nadhled umocňuje dynamika tak skvělá, že už nevzniká žádný pocit komprese. Nástroje v "St. Thomas" Sonyho Rollinse ("HDTracks Sampler 2014" | FLAC | 24 - 96) dýchaly, celkový přednes byl velký, skvostně živý a důrazný, byl tu zřetelný impuls a vše bylo zároveň excelentně uvolněné a excelentně soustředěné - právě tak, jako kdyby se to dělo v reálném světě kolem vás. Zejména saxofon měl grády, razanci a ten úplný, živý, kovový říz, který provází výbuch vzduchu z tohoto nástroje, jaký jen málokdo umí na nahrávkách zachytit. Švih a šmrnc tu ale určitě jsou, ani tady Audeze nezklamou.
Je nutno říkat, že Audeze LCD-4 mají fenomenální rozlišení a že jen stěží budete schopni najít nástroj, který vám přinese do uší více informací o nahrávce? Asi ne... Přesto zaslechnete-li to na vlastní uši, bezděky jistě zatajíte dech a budete mít husí kůži. Zejména z nahrávek jako je "Aleluja" z Händelova "Mesiáše" (Dunedin Consort | FLAC | 24 - 88,2) - toho vzduchu, tak komplexní obraz, ta fenomenální samozřejmost, přirozenost a nádherné, dechberoucí rozlišení... Sboristé jsou perfektně rozložení po celé scéně, jako byste mohli skutečně poslouchat byť jen jeden jediný hlas, tak dobře oddělení působí, stejně jako snad každý jeden nástroj. Vše je dospěle komplexní a uvolněné a jak tak rádi říkáme, je to nejlepší jaké to může být - "normální".
Ač jsou Audeze LCD-4 velká sluchátka a měniče jsou poměrně daleko od uší, je tu stále jen náznak prostoru a dění mimo hlavu, tak jako vlastně u všech slucátek. Eliasova "Vision of Her" ("The Window" | FLAC | 24 - 88,2) přesto byla plná vzduchu a přeci jen vystupovala už trochu ven z uší doprava i doleva, bylo tam dokonce i citelné rozlišení nástrojů v předozadním směru. Co bylo perfektní, to bylo celkové poskládání, pevné uspořádání a precizní přehlednost. Navíc je to zcela nenásilné, jaksi se to prostě děje ve vaší hlavě a kolem ní, naprosto nemechanicky.
Ani řízněji nahraný track "Sexy, but sparkly" od Deerhoof ("Masters from their days" | AIF | 24 - 48) nečinil Audeze problémy - přednes byl čistý a lehký, znělý a energický, detailní a uvolněný a to vše v naprosto klidném, pohodovém balení. Sluchátka udržela naprostý přehled, vše se dělo jakoby bez tlaku, bez stresu, stejně jako cítíte, že vlastně skladbě chybí trochu zvuková gradace z pohledu dynamiky. Sluchátka vás neotráví přílišnou agresivitou, jsou až překvapivě tolerantní, ale dají vám najevo co a jak je...
Audeze LCD-4 bez nejmenších pochyb patří na absolutní špičku sluchátkového světa. Jen těžko pohledat tak komplexní zvuk - tak dynamický, tak detailní, tak pevný a zároveň uvolněný, tak přirozeně barevný a neagresivně dospělý, tak plynulý, tak čistý, transparentní a přitom netechnický. To vše je naprosto úžasné. Stejně jako zpracování, luxusní materiály i pohodlné tvary fungují na jedničku. Snad jediným problémem může být už přeci jen znatelná hmotnost sluchátek a jejich mnohahodinové nošení by mohlo být solidním cvičením pro krční svaly. Ale až potud je všechno příkladně referenční - takhle by měla luxusní sluchátka s pozicí jedněch z nejlepších vypadat a hrát. No a pak je tu cena - šestimístná cenovka je u sluchátek skutečně brutální, stejně jako jen těžko bude příplatek 70 000,- od nižšího modelu LCD-3 / LCD-X přes všechna slyšitelná zvuková zlepšení stát za to. Ano, LCD-4 jsou prostě i přes svůj perfektní zvuk nesmyslně drahá a i do sluchátkového světa se tak dostávají trendy z "velkého" hi-fi - top modely jsou vynikající, ale cenovka tu nehraje žádnou podstatnou roli, protože jsou to produkty super luxusního světa pro ty, kteří na ně jednoduše mají a neřeší. Ale pokud máte 119 000,- na sluchátka a dalších 119 000,- na optimální zesilovač Audeze The King, závidíme vám, protože to lépe asi nejde.
Kč 119 000,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/sluchatka/1042-audeze-lcd-4#sigProId1cce157698 View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ fantasticky detailní, vzdušný a dospělý přednes
+ mají úžasnou dynamiku a přirozenost
+ plný, energický, hladký přednes
+ nádherné zpracování
+ rozlišení a celková komplexnost
ZÁPORY
- cena
- velké nároky na výkon zesilovače
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Audigo | www.audigo.cz


maintext:
PMC twenty.22
Historie britské značky PMC začíná v roce 1991, kdy se rozhodli pod těmito třemi písmeny zahájit výrobu reprosoustav Peter Thomas (do té doby pracovník BBC) a Adrian Loader (do té doby dělal u výrobce elektroniky FWO Bauch). Produkce započala aktivním studiovým monitorem a dodnes tvoří profesionální vybavení základní pilíř katalogu; monitory PMC jednoduše patří ke světovému standardu. Nedlouho po startu společnosti se objevily také domácí verze reprosoustav a v současnosti je jistě nejpopulárnější sérií ta s názvem twenty.
Když sečteme všechny vyráběné modely se značkou PMC, dostaneme se do nižších desítek, však jen samotná série twenty (doplněná v roce 2016 evoluční verzí twenty5) sestává z dvou regálovek, tří sloupků, centru a subwooferu. A podle čeho PMC poznáte na první pohled? Rozhodně podle zakloněných, štíhlých ozvučnic zvenku a podle použití ATL technologie (Advanced Transmission Line) uvnitř.
Model twenty.22 patří mezi středně velké regálové reprosoustavy, je osazen jedním tweeterem a jedním středobasem a čelní stěna je doplněná velkou mřížkou, kryjící "výdech" ATL. Vzadu pak už jsou jen dva páry robustních terminálů, spojených tenkými můstky. Kabinety jsou nesmírně štíhlé, zato hodně hluboké a vysoké, v reálu vypadají kompaktněji, než jaké skutečně jsou.
Ozvučnice jsou vyrobeny z HDF profilů pro maximální tuhost i při neohromujících rozměrech, skříň při rozměrech 41 x 18,4 x 36,7 cm (v x š x h) váží 8 kg. Povrch je opatřen pravou dřevěnou dýhou, párovanou kvůli kresbě a osazovanou na strojově obráběný korpus pěkně postaru, tedy ručně. Díky tomu jsou třeba spoje velmi přesné a vůbec celkové zpracování je velice pěkné, aniž by k tomu bylo potřeba hlubokých laků nebo leštěných ploch. Ač bez jediného zaoblení, křivky ozvučnic působí velmi dynamicky.
Použité měniče pochází z dílny PMC, protože - jak tvrdí - není pro ně možné vzít jen tak nějaký měnič z katalogů běžných výrobců. Použití transmission line vyžaduje měniče vyladěné právě pro konkrétní reprosoustavy. Tatáž péče pak platí i pro výhybku, kde je třeba jeden každý kondenzátor proměřen, zda odpovídá deklarovaným parametrům. Kondenzátory se pak párují a jeden jde od výhybky v levém kanálu, druhý v pravém - podobně jako u dýh se sází na maximální souměrnost.
Tím zásadním prkvem, který ale dělá z PMC skutečné PMC je použití Advanced Transmission Line - ti, kdož tápou co je vlastně transmission line to zkusme (hodně) zjednodušit; v zásadě jde o zatlumený "tunel", kterým putují nižší frekvence ze zadní strany (středo)basového měniče a vychází ven velkým otvorem, zatímco ty střední se ztratí v patentovaném tlumícím materiálu. Výhodou je udržení stejné polarity, takže výdech není jen přibrukujícím otvorem, ale chová se tak trochu jako samostatný basový reproduktor. Oproti stejně velkým bassreflexovým konstrukcím jsou navíc spodní frekvence hlasitější, hlubší a přesnější; jinými slovy hlubší bas z menšího objemu.
U PMC twenty.22 je efektivní délka transmission line celé 2m (!), pomáhá tak dosáhnout udávané nástupní frekvence 40 Hz (bez udání tolerance). Reprosoustavy pak pokračují až na 25 000 Hz. Reprosoustavy mají nadprůměrnou citlivost 90 dB / W / m a tu nejběžnější impedanci, tedy 8 Ohm. Měniče si dělí práci na hranici 1 800 Hz. O středy a basy se stará odlehčovaná 17 cm kónická membrána, o výšky pak kopulka o průměru 2,7 cm, vyrobená ze SONOLEXU u SEAS.
PMC twenty.22 jsme poslouchali zejména na sestavě Naim Nait XS + Naim FlatCap XS s OPPO BDP-105D jako zdrojem signálu, ale také s Norma Revo IPA-70B či Cambridge CXA80, kterým sloužil za zdroj signálu Cambridge CXC zapojený případně přes ASUS Xonar Essence One MKII. Analog zastupoval VPI Scout s předzesilovači Naim Stageline a Pro-Ject Phono Box. Krátce reprosoustavy rozehrával i Gryphon Diablo 300 s převodníkem Gryphon Kalliope nebo Marantz PM6006 s Marantz CD6006. Porovnávalo se s Harbeth Monitor 30, Xavian Perla, Xavian Permio či AQ Passion Teen. Použité kabely sahaly od kompletního setu ZenSati Authentica, přes napájení a signálové modely KrautWire z Lifetime série až po reprokabely TelluriumQ Silver a signálové TelluriumQ Black.
Ač jsou vlastně v reálu skříně twenty.22 docela kompaktní a středobasový měnič nemá nijak ohromující průměr, hlubokých tónů se od těchto reprosoustav dočkáte - má to jediné "ale". twenty.22 zcela nekompromisně vyžadují špičkovou elektroniku; tak jak "unesou" i výrazně dražší zesilovač, tak dle našeho názoru nemá smysl je zkoušet vespod probudit s méně než skvělými stroji. Budete potřebovat jak autoritu, tak rychlost, tak přesnost. To je ale asi to jediné skutečně náročné na soužití s twenty.22. Pokud vyhovíte, pak měnič podpořený transmission line zvládne v Hadenově "Spiritual" ("Beyond the Missouri Sky" | 1997 | Verve | 537 130-2) pevný a hlavně hodně citelným impulsem provázený bas, který ne úplně, ale už velmi slušně zvládne předat pocit velikosti a pevnosti kontrabasu. Spodní oktávy nejsou tvrdé, ale bas má onu anglickou suchou čistotu s lehoučkým nádechem měkkosti. Líbilo se nám, jak (jsou-li vhodně řízené) jdou twenty.22 za signálem a jak přes trochu menší váhu a "regálovou" hloubku udrží našponované, rytmické a energické spodní tóny.
Naopak středy působí v podání twenty.22 nebývale lehce a nenuceně, jako kdyby naopak nebylo potřeba je ani pobízet ven. Hlas Vince Jonese v "This is the woman" z "Moving through taboos" (2003 | Universal | VJ 356N) byl skvěle soustředěný, zakotvený v prostředku scény a zaostřený. Opět v hudbě není onen pocit obří hloubky, ale rozhodně tu najdete až monitorovou přesnost, čistotu a celkovou přirozenost, nadhled a jednoduše autenticitu - trochu syrovou, čistou a nepřikrášlenou. Proto také výrazně zazní sykavky, stejně jako krásně vyzní barva hlasu a jeho hladké, poklidné plynutí.
V Burtonově "Like Minds" ("Like Minds" | 2003 | Concord | SACD-1029-6) byl vibrafon velký, neostýchavý a energický, až krystalicky čistý a konkrétní, ne ale přehnaně znělý či cinkavý. I tady se reprodukce nese ve jménu autenticity a jakési samozřejmé přirozenosti. Tóny jsou od sebe víc než solidně oddělené, kontrolované a velice přesné, lehké. Tóny jsou průbojné, rozhodně se za zbytkem hudby neztrácí, stejně pak reprosoustavy nakládají i s činely - byť nejsou na nahrávce nijak extra výrazné, PMC je vykreslují čistě, zřetelně a s jasným kovovým charakterem a velice dobrým rozlišením.
Ačkoliv jsou PMC twenty.22 velmi agilní (dokážete-li je tedy probudit řádným zesilovačem), dynamiku velkých orchestrů kvůli fyzikálním principům jednoduše naplno nedají. Menší smyčcové těleso, jako hraje třeba ve Vivaldiho "La Stravaganza concerto op. 4 no. 3" ("Crystal Cable Arabesque" | 2009 | Crystal Cable | CC200901) ovšem už zní velmi dobře, zejména s ohledem na rozměry reprosoustav. Pokud nicméně nesedíte od reprosoustav víc než řekněme 3 metry, pak se jejich zvuk, aniž by měl obří objem, v prostoru neztrácí a navíc dokážou díky opravdu solidnímu impulsu a celkové energičnosti zejména housle podat úžasně živě. Autorita a důraz, který způsobí přechod smyčce přes struny, se s nádhernou přirozeností přenáší do poslechového prostoru. twenty.22 nenabízí takový ten efektní vzdušný přednes, spíše monitorově akurátní, nepřikrášlený a jednoduše....normální.
Když se twenty.22 rozehrají, jejich celkové uvolněné, nenásilné, trochu suché a prostě a jednoduše přesné reprodukování přinese i prezentaci detailů velmi drobných, nicméně nijak vám rozlišení neotlouká o hlavu, takže mohou na první poslech působit svou neefektností až trochu nudně. Znáte-li ale poslouchanou skladbu dobře, zjistíte, že reprosoustavy mají velmi dobrou kontrolu, že vše je vlastně snadno a jednoduše poskládané do vrstev, že i zvuky v pozadí jsou slyšet, že vše je zasazeno do přirozeného, uvolněného kontextu a opět - je to nenásilně normální, byť to u někoho může chtít čas na docenění. Třeba ve "What a wonderful world" od Katie Melua a Evy Cassidy ("Collection" | 2008 | Dramatico | DRAMCD0040) byly slyšet hodně výrazně nahrané, až explicitní sykavky, twenty.22 prostě nedají nic zadarmo a s jejich přirozeností jde ruku v ruce i nestrannost.
Přestože úplně plnou dynamiku velkého orchestru v Mahlerově "6. symfonii" v podání České filharmonii s Václavem Neumannem (2006 | Octavia Records | OVCL-00259) twenty.22 (jako v zásadě žádné jiné monitory) neudýchají (to kvůli spodním pásmům), do prostoru scénu vyzářit umí. V pravolevém směru je šířka akorát, už dává pocítit velkou zvukovou scénu a stejně tak je cítit, že scéna má prostor i v předozadním směru. Vše se jaksi nenásilně poskládá, je to naprosto v pořádku a přehledné.
"Africa" od Toto ("Blu-spec CD - feel the difference" | 2009 | SONY Music Japan | SICP 20048-9) zazněla spořádaně, precizně, byť maličko suše, ostře a tvrdě nahraný činel také ostře a tvrdě vyzníval, rytmická, utažená basová linka zase vyzněla rytmicky a utaženě. Čistý, jasný, neútočný, ale technicky přesný, precizní a monitorově čitelný zvuk je tím, co se většinou shrnuje pod trochu nevděčené slovo "neutrální".
Zjednodušíme-li to, PMC twenty.22 jsou klasické anglické monitory s maličko techničtějším, či chcete-li studiovějším laděním. Tahle věta by těm, kteří už něco slyšeli, měla naprosto stačit. Když to trošku rozvedeme, plnost a hloubka odpovídají nadstandardu v kontextu ceny a velikosti, bas je ale náročný a potřebuje řádně probudit autoritativní, energickou a velmi pevnou elektronikou (jinými slovy, na zesilovači nešetřete - čím lepší, tím víc si PMC užijete). twenty.22 umí krásné, monitorově čisté a přesné střední pásmo a také neméně čisté, jasné výšky. PMC twenty.22 stojí také na kompaktním půdorysu, takže budou v běžném interiéru méně nápadné, než je běžné a vůbec - po všech stránkách se s nimi žije naprosto nenásilně a přirozeně, když jim dovolíte ukázat co umí a je jedno, zda je to potichoučku nebo pěkně nahlas. Jednoduše - anglický monitor v kostce.
MĚŘENÍ - FREKVENČNÍ ODEZVA + IMPEDANCE
Měření frekvenční charakteristiky probíhalo ze vzdálenosti 1 m ve výšce mezi tweeterem a středotónovým měničem, v uzavřeném semireverberantním prostoru o výměře podlahové plochy 50 metrů čtverečních. Prostor je standardně zatlumen, ovšem bez rozsáhlých akustických úprav, a proto jsou naměřené hodnoty interpretovatelné jako 100% věrohodné v pásmu 200 Hz a výše, v pásmu 10 – 200 Hz ovlivněné akustickými parametry prostoru – konkrétně mírným zdvihem na basech. Měřeno bylo pomocí software ATB PC Pro vždy v pěti cyklech v různou denní dobu (kvůli rušení z exteriéru), vybrána byla střední křivka. Všechna měření probíhala na NAD C370 a Pioneer BDP-LX71 s vždy stejně nastavenou úrovní hlasitosti. Měřeno pomocí PCM stopy o vzorkovací frekvenci 48 kHz s 1/3 oktávovým vyhlazováním.
U twenty.22 je vidět, že nástup basů je poměrně strmý, někde u 50 Hz si spodní frekvence jen tak pobrukují, na 60 Hz už máte ale plnou energii. Až někam do 10 kHz pak je pásmo solidně rovné a bez problémů zapadne do běžné tolerance +/- 3 dB, výšky mají ale, jak se zdá, překvapivě hodně energie - při poslechu se jí tolik rozhodně nezdá.
Impedanční charakteristika je pak spořádaná, byť v oblasti přechodu pásem je vidět velký peak a celkové položení křivky napovídá spíše o 4 Ohmové impedanci, než udávané 8 Ohmové (což odpovídá současnému trendu udávat jakýsi průměr, ne nejnižší hodnotu). Spojíme-li ho s náročnějším průběhem elektrické fáze (která je od úrovně přechodu nad schopnostmi našeho měřícího systému, proto je v grafu vidět chyba), je naprosto jasné, že na kvalitě, stabilitě a energii zesilovače nesmíte šetřit.
VHODNÁ MÍSTNOST
MALÁ [< 20m2] [ ✓] | STŘEDNÍ [> 20m2 / < 40m2] [ ✓] | VELKÁ (> 40m2) [ × ]
Kč 82 990,-
FOTOGALERIE
http://www.hifi-voice.com/testy-a-recenze/1040-pmc-twenty-22#sigProId3676caa7cd View the embedded image gallery online at:
--- --- --- --- ---
KLADY
+ přesný, čistý zvuk
+ celkově nenásilné, autentické a nepřikrášlované podání
+ vynikající basový impuls
+ i potichu zůstávají stejné
+ pevný, monitorově přehledný prostor
ZÁPORY
- opravdu velké nároky na elektroniku, zejména v basech
--- --- --- --- ---
PRODÁVÁ: Luxusni-Elektronika.cz | www.luxusni-elektronika.cz


description: Legalizace homosexuálních sňatků v Itálii vyvolala nepřímo kontroverzi ve spojení s legalizací mnohoženství. V reakci na legalizaci manželství homosexuálů se veřejně ozvali i představitelé italských muslimů, že požadují odstranění diskriminace a legalizaci mnohoženství v Itálii. Podle jejich představitele Hamzy Piccarda je mnohoženství občanským právem.

title: Italští muslimové: Když se mohou homosexuálové brát, my chceme legalizovat mnohoženství


title: Kmoníček: Kvůli uprchlíkům bych zdvihl ruku pro jednorázové porušení mezinárodního práva

maintext:
Šéf zahraničního odboru Hradu Hynek Kmoníček se stane novým českým velvyslancem v USA. Při návštěvě krajanského domu v New Yorku to dnes oznámil prezident Miloš Zeman. Do funkce, ve které nahradí Petra Gandaloviče, by měl Kmoníček nastoupit v březnu. Prezident řekl, že jeho pověřovací listiny již podepsal.
Je jedním z prezidentových mužů. Poradce, diplomat, odborník na islámskou a arabskou kulturu a příští velvyslanec v USA Hynek Kmoníček (53) poskytl Reflexu před pár dny rozhovor. Říká v něm, že Evropa zbožštěním politické korektnosti páchá sebevraždu.
Jste poradce, ta poraďte, jak se vypořádat s tím, že k břehům Evropy dál připlouvají čluny s uprchlíky?
Radikálové by chtěli čluny potápět, aniž by nám řekli, co se stane s těmi lidmi na nich. Nemůžete je přece nechat zahynout a zároveň nechceme zvyšovat počet běženců. Dilema vyřešíte jenom tím, že těm člunům zabráníte vůbec vyplout. Většina z nich vyplouvá z ani ne šedesátikilometrového pásu libyjského pobřeží a my přece máme prostředky, jak tomu zabránit. Znemožňujeme si ale sami sobě použít je, protože to neodpovídá našemu dnešnímu výkladu mezinárodního práva.
Což znamená?
My podle něj nemůžeme vstoupit do libyjských národních vod bez souhlasu tamní vlády. Jenže ty jsou dnes tři, takže souhlas získat nejde. Migraci tedy nelze zabránit bez porušení mezinárodního práva. Musíte si vybrat, co je důležitější. Pro mne má lidský život nejvyšší hodnotu a tak bych zdvihl ruku pro jednorázové porušení mezinárodního práva a vstup do libyjských vod. A jestli opravdu sedí čtvrt milionu lidí na kufru na pobřeží a chtějí do Itálie, je čas to udělat teď hned a docela nechápu, proč s tím italští diplomaté nevisí na klikách kanceláří od Bruselu po New York, protože legrace skončila.
Podle nejnovější ankety jedné francouzské agentury už více než čtvrtina francouzských muslimů odmítá integraci do většinové společnosti, mezi mladými dokonce polovina. Co dělat s novými přistěhovalci, kteří odmítají pravidla a kulturní stereotypy evropské společnosti?
Neexistuje obecné řešení, nelze generalizovat. Případ od případu. Ale kdo Evropanem být nechce, ať je tedy na základě svého výběru životního stylu někým jiným a jinde. A nejvíce ohrožené státy již v individuálních případech s deportacemi přece začaly. My jsme si ale tento problém v Evropě vytvářeli několik generací, a proto ho nevyřešíme za tři hodiny nebo za dva roky. Způsobili jsme si ho na základě idealistického předpokladu, že člověk je v zásadě dobrý, hodný, vzdělatelný a vzdělání ho učí být ještě lepším, abychom záhy zjistili, že člověk je už tisíce let stejnou masožravou opicí, která se pod tlakem často vrací ke kulturním stereotypům svého typu a některé z nich spolu fungují lépe, než ty ostatní. Čili je to návrat z idealismu 21. století do realismu.
Co je „idealismus 21. století“?
Zbožštění kultury politické korektnosti. Ideálem se stal názor, který nerozčílí vůbec nikoho, protože neobsahuje vůbec nic.
Evropské politiky dnes zaměstnává Turecko, mj. jeho požadavek na bezvízový styk výměnou za zadržování migrantů. Proč zrovna na něm prezident Erdogan tak trvá?
Je to kombinace dvou věcí. Potřebuje něco, co by bylo konkrétní, pro lidi zajímavé, ale současně nedosažitelné. I kdyby Turci splnili požadovaných 72 požadavků EU - a jedním z nich jsou biometrické pasy - tak pas má v Turecku asi deset procent obyvatelstva. Erdogan je ale geniální stratég. Vybral si to jediné, co lidi z výhod EU chápou a zároveň ví, že to nedostane. A když člověk touží po věci, kterou nemůže dostat a vy mu ji nemůžete dát, tak mu obvykle nabídnete peníze.
Jenže z evropských politických kruhů zní, že jsme se zrušení víz přiblížili. Kdysi jste v Reflexu řekl, že bezvízový styk by fundamentálně Evropu nezměnil a Turecko by mohl poevropštit. Myslíte si to i po tamním puči a čistkách?
Součástí našich požadavků jsou změny tureckých zákonů, které by ho přiblížily Evropě. Čistky by v případě platnosti evropských zákonů proběhnout nemohly. A když, tak by náprava mohla být vymáhána u evropských soudů. Ale buďme při zemi: pro Erdogana je doma po vlně teroristických útoků neprosaditelné evropské zákonodárství, které by mu vlastní boj proti terorismu zhoršilo. Dostává se tak do situace, že bude muset dostat něco jiného, jak už jsem říkal.
K vašim koníčkům patří kromě vaření a etnické hudby i film. Stále ještě publikujete v zahraničí filmové kritiky?
Ano, doteď, dvě tři ročně, nemám na to moc času. Mě zajímají filmy dokumentární. Naposledy jsem psal o dokumentu, který se zabýval tím, nakolik je islámská myšlenka o 72 pannách, které mudžahedín získá v ráji po sebevražedném útoku, doložitelná.
A je doložitelná?
Ten dokument ukazuje, že se jedná o velmi specifické a minoritní čtení hadísu středověkého islámského učence Ibn Tajmíja ze 14. století, čili koránicky to nemůžete vůbec nijak doložit. Jistou pozornost vyvolala i moje kritika filmu Milionář z chatrče (Slumdog Millionaire) v době, když jsem byl velvyslancem v Indii. Není to indický film, ale film natočený za evropské peníze britským režisérem irského původu. Já byl ten, kdo film uváděl na prvním indickém mezinárodním filmovém festivalu, což vůbec nebylo jednoduché, protože to první uvedení bylo doprovázeno demonstrací asi 20 000 Indů, kteří přišli s pusou zalepenou páskami. Film pochopili jinak, zcela po svém. Právě filmy jsou ukázkou, jak doopravdy některé kultury přemýšlejí a mohou dojít k zcela odlišným závěrům. A jsme zpátky u toho, že máme své vlastní kulturní stereotypy, některé míchat jdou a některé nejdou.
Kdy skončí rozvrat na Blízkém východě a kdy teroristické útoky v Evropě? Proč je prezident Zeman tak příchylný k Rusku a Číně? Nejen o tom se dočtete v tištěném Reflexu, který vychází ve čtvrtek 22. září. A protože je Hynek Kmoníček také milovníkem pálivých omáček a vášnivým kuchařem, nabídl čtenářům i jeden „diplomatický“ recept.


description: Německá kancléřka Angela Merkelová je kvůli špatným výsledkům v zemských volbách v problémech. Mnoho členů její CDU, koaliční spojenec CSU i sociálnědemokratická SPD ji viní, že kvůli vstřícné politice vůči uprchlíkům přicházejí o hlasy, které naopak získává Alternativa pro Německo. Merkelová proto vyhlásila AfD válku. Vyzvala ostatní strany, ať se proti ní spojí.

title: Merkelová ve válce: Vyzvala ostatní strany k společnému boji proti Alternativě pro Německo


title: První debata Trump - Clintonová: Jízlivá Červená karkulka Hillary a málo zlý vlk Donald

maintext:
Pokud jste byli přesvědčeni, že Hillary Clintonová je typickým produktem „staré“ americké politiky, kde donekonečna zní samé fráze, tak by vám to noční debata s Donaldem Trumpem potvrdila. Trump přece jenom přináší svěžejší vítr, má originálnější řešení, ale nepůsobí úplně přesvědčivě. První televizní prezidentská debata tak rozhodování amerických voličů zřejmě nikam neposune – Červená karkulka (Hillary byla v červeném kostýmku) se nestřetla se zlým vlkem. To asi ještě jenom přijde.
Od začátku debaty bylo jasné, že Trump je v politice méně zkušený a proto reaguje emotivněji. Plyne to i z jeho povahy. Clintonová je otrlá a z míry ji nevyvedlo (alespoň se tak tvářila) v podstatě nic. I když tušila, že někdy jsou výhrady Trumpa přesné a jí zbývá pouze opakování frází, výmluvy a lži. To samé používal i republikánský kandidát, jen byl u toho „vzrušenější“.
Pro nerozhodnuté americké voliče, ale zůstává i po první debatě prezidentských kandidátů vše nadále nerozhodnuto. Hlasování mohou ovlivnit detaily, které se objeví podle všeho až později.
Nevýhody Trumpa
Trump má ale několik zjevných nevýhod.
Je proti němu většina amerických médií. Takže je vlastně jedno, zda u debat zaboduje. Vždy se objeví, že něco udělal špatně a že lhal. Voliči ale na to už nereagují tak citlivě, jako v minulosti.
Navíc dlouhé debaty nejdou Trumpovi k duhu. Nad ránem v úterý (začalo se českého času po třetí ráno a skončilo ve 4.40) se hovořilo přes 90 minut a bylo vidět, že to je na něj moc. Neustálé opakování známých věcí ho nebavilo a unavovalo více než Clintonovou, která dobrých dvacet let nic jiného nedělá.
Podobně jako Andrej Babiš, tak i Donald Trump jde na všechno rychle. Je na to zvyklý z byznysu. A když není po jeho, tak se diví. Jenže politika to je nekonečné řečnění a potřeba absorbování nejrůznějších plků. V tom je demokratka Clintonová vycvičenější.
Vážnou otázkou je, zda je něco podobného také lepší pro voliče. Není, ale Trump ještě toho kvůli své prostořekosti nedokázal úplně využít.
Na republikánského kandidáta (další podobnost s Babišem) bude Clintonová, což už udělala při první debatě, hodně útočit kvůli jeho podnikání. Veřejnost Trumpa tlačí k uveřejnění daňových a majetkových přiznání, on s tím nespěchá, protože potřebuje dát asi mnoho věcí „do pořádku“. To nebude vnímáno pozitivně.
Výhody Trumpa
Naopak Trump poměrně přesně pojmenovává některé problémy Ameriky a z toho se Clintonová jako příslušník establishmentu nevykroutí.
Vláda Baracka Obamy, v níž Hillary Clintonová seděla, zvýšila zadlužení USA, takže její řeči o vytváření nových pracovních příležitostí a úspěšně vyjednaných obchodních dohodách zní teď málo důvěryhodně. Navíc metody, kterými to chce udělat, spoléhají pouze na další zadlužování.
Trump naopak navrhuje větší snížení daní a správně poukazuje na to (stejný problém má Evropa), že Amerika si nechala „ukrást“ Čínou, Mexikem a dalšími zeměmi miliony pracovních míst. Že velké americké firmy přesunují výrobu různě po světě, aby se doma vyhnuly placení daní. A že na to demokraté nijak zásadně nereagovali.
Clintonová také velmi vzletně a chytlavě hovořila o tom, že důležité je vzdělávání a že je potřeba oprostit miliony mladých Američanů od velkých dluhů, které jim vznikly placením neúměrného školného na univerzitách. V tomto případě je dobré připomenout, že ani s tím nic moc americké vlády nedělaly, i když o tom tak rádi diskutují. Od roku 1993 přitom jenom 8 let vládli republikáni. Demokraté proto měli hodně dlouhou dobu na uskutečnění změn. Dluhy bývalých studentů ale enormně vzrostly právě v posledních 20 letech.
Republikán Trump také správně tvrdí, v tomto případě se to týká i České republiky, že 70 procent výdajů NATO financují Spojené státy a že ostatní spojenci na to spoléhají a neplatí. Že to dále není možné takhle dělat a ostatní členové Severoatlantické aliance musí více přispět. Hillary se omezila na konstatování toho, že NATO je skvělé. To je do budoucna hodně málo.
Trump napadl Clintonovou i tím, že ona má sice „zkušenosti, ale že jsou to špatné zkušenosti“. Narážel třeba na ohrožení národní bezpečnosti, když jako ministryně zahraničí používala na služební účely soukromý mail. Tohle téma bude jistě ještě vytaženo.
Co bude dál
Oba kandidáti se shodli, že je potřeba „vzít zbraně“ gangům a zamezit tak dalšímu vraždění v ulicích a střílení do policistů. Jenže v tomto bude Trump vždy tahat za kratší konec. On poukazuje na problematiku zvýšené kriminality u černochů a Hispánců a to mu americká elita zasažena bacilem politické korektnosti neodpustí. Bude obviňován z rasismu.
Zvláštní při první debatě prezidentských kandidátů bylo, že oba tvrdili, že „Amerika je skvělé země“. Neustále ale hovořili o jejich obrovských problémech. Ve „skvělé zemi“ bychom čekali těch problémů přece jenom méně.
Perlička na závěr. Na dotaz moderátora, zda bude podporovat jeden kandidát druhého, až bude vybrán prezident, odpověděl Trump zcela „americky“ a lidsky srozumitelně: „Pak plně podpořím Hillary.“ Ta dotaz obešla. Jako hodně věcí ve své politické kariéře…


description: Německo nebylo loni dostatečně připravené na příchod takového množství uprchlíků, připustila německá kancléřka Angela Merkelová. Svá rozhodnutí z loňska by ale neměnila.

title: Merkelová: Německo nebylo na uprchlíky dostatečně připravené


description: Saúdskoarabský král Salmán je od roku 2015 králem Saúdské Arábie. Zastává funkci ministra obrany země a má pověst bezúhonného člověka. Funguje také jako úspěšný soudce v rozhodování rodinných sporů. Zlé jazyky tvrdí, že podle některých členů dynastie trpí král Salmán demencí, čehož oba korunní princové zneužívají, a nejvíce jeho vlastní syn Muhammad bin Salmán. Trpělivý král, který se k podobným obviněním nikdy nevyjadřoval, má však podle posledních událostí mysl naprosto čistou, což pocítil i bouřlilvý princ.

title: Saúdskoarabský král kvůli ropě snížil příjmy vysokým činitelům, včetně korunního prince


description: Před 350 lety, 2. září 1666, vypukl nejrozsáhlejší požár v historii Londýna. Jeho obyvatelé si o víkendu toto výročí připomněli spálením stodvacetimetrové makety středověkého města.

title: O víkendu hořel Londýn. Britská metropole si připomněla 350 let od ničivého požáru


description: To, co se děje kolem letošních prezidentských voleb v Rakousku nemá v demokratické části Evropy obdobu. Nejdříve 1. července Nejvyšší soud zrušil druhé kolo voleb kvůli manipulaci s korespondenčními hlasy. Opakování se mělo konat 2. října, ale to bylo zrušeno kvůli špatně vytištěným obálkám. A teď se objevilo, že byly dokonce vytištěny učebnice, ve kterých byl uveden jako prezident „zelený kandidát“ Alexander Van der Bellen. Přestože nebyl zvolen.

title: Rakouské prezidentské fiasko pokračuje: Byly vytištěny učebnice s nezvolenou hlavou státu


description: Normálně si tabákové cigarety balím, tabák s odpudivým obrázkem ale ještě na pultech není. Tak jsem se obětoval, a i když nekouřím cigarety s filtrem, pro jednou jsem koupil svůj oblíbený Lucky Strike tabák  v hotových cigaretách v krabičce s mrtvolou. Vyzkoušet, jak to působí.

title: Recenze na cigarety s mrtvolou: Spotřebu nesníží, ale solidně obtěžují kuřáky


description: Narkobaron Pablo Escobar už nebuduje své impérium. V druhé sérii Narcos, kterou nedávno uvolnil Netflix, bojuje o holé přežití. Wagner Moura hraje svou životní roli. Recenzent Šimon Šafránek tvrdí, že v seriálu jsou špatně napsané ženské postavy, náplastí budiž mohutné penzum informací, jež se dozvíme o kokainu.

title: Další dávka kokainu a špinavý country aneb Víme, co musíte a nesmíte slyšet, vidět a číst

maintext:
360p 240p Slim Cessna's Auto Club - This How We Do Things In The Country REKLAMA
Slim Cessna's Auto Club - This How We Do Things In The Country • VIDEO Youtube.com / GlitterhouseTV


title: Andrej Babiš vstřelil gól, ale do vlastní branky

maintext:
Hnutí ANO by v případě úspěchu v krajských volbách mohlo uvažovat o koalicích i s komunisty. V nedělní debatě na TV Prima to uvedl ministr financí a předseda hnutí Andrej Babiš. Ačkoliv toto prohlášení bylo spíš vzkazem jeho současným koaličním partnerům, nelze jej označit i jinak než za ukázkový vlastní gól.
Současné dění ve vládě i ve sněmovně je tak trochu vymknuté z kloubů. Ale nelze se ničemu divit, je před volbami. Strany se trumfují a přebíjejí ve slibech anebo občas se vzájemně okřiknou nebo ušijí boudu na toho druhého, i když vlastního koaličního partnera. Je to logické, potřebují se vzájemně vymezit a odlišit a až bude po volbách, vše se (snad) vrátí do původních mantinelů.
O koalicích s komunisty už kdysi otevřeně uvažoval Jiří Paroubek, jeho následníci upustili od fantazírování a slibů a v krajích už společně s nimi skutečně vládnou. Lidé na to rychle zapomněli, protože to nemají zas až tak na očích. To hlavní a podstatné totiž zůstalo nedotčeno – komunisté se nepodílejí na vládě na centrální úrovni. A vše nasvědčuje, že tomu tak bude i po dalších parlamentních volbách.
Volby do krajů budou jiná káva. V řadě z nich (nejspíš) vyhraje ANO a hnutí tak bude postaveno do zcela nové role vítěze, který si vybírá své partnery. Bude muset však jednat rychle, ale i takticky. Kde výsledek bude jasný, může si Babišovo hnutí dovolit prakticky cokoliv, v jiných krajích si bude muset dát pozor, aby se v taktických kličkách neutopilo a ostatní strany se nespojily proti němu.
Andrej Babiš ve svém vystoupení poslal vzkaz především svým koaličním partnerům, že se v krajích obejde i bez nich a spojí se s jakoukoliv relevantní silou. Onou silou klidně může být ODS i TOP 09, v politice je totiž možné cokoliv. Skutečná hra totiž začíná až když jsou hlasy sečteny. Problém však vězí v tom, že na rozdíl od TOP 09 a ODS jsou komunisté vnímáni stále jako nesystémová strana, která má v programu řadu nebezpečných nápadů jako například vystoupení z NATO. O jejich záměrech v daňové a ekonomické oblasti ani nemluvě.
Problém může vězit i v tom, že je nyní docela těžké zařadit ANO na pravo-levé ose politického spektra. Je to strana nová, která snad o své zařazení do obdobné škatulky ani nestojí. Svým založením i členskou základnou by měla spíš směřovat doprava, ačkoliv její kroky ve vládě jsou spíš levicové. Řadu voličů ANO totiž tvořili ti, kteří odešli od ODS nebo TOP 09. Bude otázkou, jak se vypořádají s Babišovým tvrzením, že bude v krajích klidně vládnout s komunisty.
Jsou dvě možnosti, buďto jim jejich předseda vysvětlí, že to byl jen marketingový trik na hloupé voliče (když už neprojde levné pivo a nezabere valorizace důchodů) a nebo je to snaha za jakoukoliv cenu vykázat koaliční partnery a především ČSSD do patřičných mezí. Méně vnímaví voliči tento detail nepostřehnou, ti ostatní by měli zbystřit. Takový „vlastenec“ má totiž parametr, aby rozhodl alespoň letošní a příští ročník tuzemské „politické ligy“.


description: „Budu mít svatbu.“ – „Blahopřeju!“ – „Uděláš nám tam jídlo, že jo?“ – „A kolik bude hostů?“ – „Tak stovka, to dáš, že jo?“ Výzvy jsou od toho, aby se přijímaly. A každá nová zkušenost vás někam posune. Hostina je klíčovým sociálním rozměrem jídla, ta svatební obzvlášť. Vzala jsem ji tedy jako experiment. Tady je výsledek.

title: Život je hostina. Přistupujte k plánování pohoštění jako k projektu, vyplatí se to

maintext:
Plánování hostin se vyučuje na školách, jenže já chodila na školy, kde se vyučuje něco úplně jiného. Nicméně logistiku hostin si lze osvojit praxí. Mám za sebou mejdany pro 20, 30 či 40 lidí, rauty pro 60, proč bych nedala svatbu pro 100. Tohle je asi jediný správný přístup. Připustíte-li si na začátku jakékoli pochybnosti, ztroskotáte. Jediné, co vás bude pohánět kupředu, je drzé čelo, bezbřehá naivita a nezdolný optimismus.
Kreveta, nebo utopenec?
Zadání bylo jasné: raut pro stovku hostů, začínáme ve dvě odpoledne, končíme nad ránem, celé se to bude odehrávat pod širým nebem na břehu Vltavy. No, nepodlehněte tomu adrenalinu! Při pohledu na budoucí svatební prostor, jehož atmosféra se pohybovala někde mezi hipsterskou plovárnou, dětským hřištěm a punkovým parkem, jsem přenesla úvahy od krevet a rostbífů k utopencům a nakládaným hermelínům. Ukázalo se to jako správná cesta – jídlo by mělo korespondovat nejen s danou příležitostí, ale i s prostorem, kde se bude konzumovat. Kreveta na recyklovatelném tácku, pojídaná s výhledem na holešovický přístav, působí poněkud bezradně, ale takový utopenec je ve stejné situaci velmi sebevědomým bojovníkem.
Pak je tu nezanedbatelný časový faktor: utopenec a hermelín se dají naložit několik dní dopředu a bez problémů dožijí svatebního dne. A – jak se později ukáže – láhev utopenců udělá coby svatební výslužka velkou radost. S předstihem se dá udělat i velký hrnec rillettes – buď vepřových, nebo luxusnější kachních – či poctivá řeznická paštika. Pak je třeba pamatovat na vegetariány, což jsem řešila kýblem hummusu. Napekla jsem také rovnou desítku slaných koláčů. Pak stovku dezertů ve skleničkách; skvěle se převážejí a bez problémů vydrží do druhého dne… pak ještě to a ono… V den D už jen stačí připravené pokrmy krájet nebo mazat na dobré pečivo, pro chuť i oko bohatě zasypávat bylinami a jedlými květy. A sklízet slova chvály.
Na svatbě Viléma z Rožmberka se snědlo 40 jelenů, 50 srnců, 2130 zajíců, 2050 koroptví, 450 vepřů… A to jsme pořád jen na začátku seznamu. Není třeba si dávat takhle nadlidské cíle, stačí dobře naplánovat ty reálné. Přesto jsem v panice, aby „svatba nebyla hladová“, navařila a napekla tak pro 150 lidí. Což je vždycky lepší než varianta opačná. Co z toho všeho plyne? Pro mě hlavně to, že člověk vydrží strašně moc. Zvlášť když dělá něco, co ho opravdu baví.
Nemusíte hned dělat hostinu pro stovku strávníků, pro začátek stačí třeba pohoštění pro deset patnáct lidí. Plánujte zodpovědně, je to skutečný projekt. Připravujte jídla, která se vlastně „dělají sama“, viz rillettes, vyhovují chuťovým preferencím většiny lidí, dají se jednoduše servírovat, a přesto působí efektně. Sestavte si harmonogram, co lze udělat den či dva předem, pak celou hostinu nestrávíte u plotny, ale užijete si ji spolu s ostatními. A ještě budete za hvězdu. Dobře nakrmit hosty je jeden z nejlepších skutků, kterých se vám v životě může dostat. Pokud jste doteď váhali, jděte do toho. Lidé by měli trávit čas společně, jídlo tomu může hodně pomoci.
Recept: Kachní rillettes
Čte se to „rijet“, a pokud vaši hosté nejsou vegetariáni, budou tohle jídlo milovat.
Dvacítku kachních stehen jsem naskládala do velkého litinového hrnce, každou vrstvu důkladně osolila a proložila šalvějí, tymiánem a rozmarýnem. Tak pět deset minut jsem nechala stehna dělat jen tak, aby pustila tuk, poté jsem je zalila sedmičkou kvalitního suchého bílého vína, nechala přijít k varu, přiklopila, ztlumila plamen na minimum a tři hodiny nechala osudu. Pak jsem stehna opatrně vybrala děrovanou naběračkou, z každého obrala maso a zbavila se kostí a kůží. Maso se samo rozpadá, ale je možné ho natrhat na vlákna. Výpek jsem přecedila a spolu s obraným masem vrátila do hrnce. Nechala jsem ho ještě hodinu vařit odkryté, aby se tekutina zredukovala. Pak už jen stačí plnit rillettes do sklenic. V lednici vydrží minimálně týden, v den D pak stačí mazat na krajíce dobrého kváskového chleba, posypat nasekanou jarní cibulkou a růžovým pepřem.


description: Lutz Bachmann, vůdce známého německého protiislámského a antiuprchlického hnutí Pegida, který označil migranty za „dobytek a špínu“, se podle sám stal „uprchlíkem“. Kvůli údajnému pronásledování jeho rodiny v Drážďanech prý uprchl na Kanárské ostrovy, které se nacházejí sto kilometrů od jižního Maroka v Africe.

title: Z vůdce antiuprchlického německého hnutí Pegida se stal „uprchlík“ v Africe


title: Kulinářský zázrak: Restaurace v Tokiu má 2 Michelinské hvězdy, ale jen 6 míst pro hosty

maintext:
Odborníci na gastronomii i hosté to přirovnávají k zázraku. Podle mnohých dostanete nejlepší sushi na světě právě zde. Restaurace Sushi Sawada v japonském Tokiu je přitom téměř neviditelná. Tato malinkatá rodinná firma sídlí ve třetím patře a má pouhých 6 míst pro hosty. Ale dvě Michelinské hvězdy. Jak je to možné?
Sushi Sawadu najdete ve známé čtvrti Ginza a přestože je dnes známá po celém světě a má Michelinské hvězdy, nápis na domě je pouze v japonštině, stejně jako u vstupu ve třetím patře. Také její majitel a šéfkuchař Kodži Sawada mluví pouze japonsky. Je slavný kvůli svému skvělému jídlu a ne kvůli řečem, které jiní slavní kuchaři tak rádi vedou v televizi či v časopisech.
Jeho manželka komunikuje alespoň trochu anglicky, protože zájem návštěvníků z ciziny je velký. Jenže dostat se sem vyžaduje trpělivost – míst je pouze několik a také s otvíracími hodinami se mimořádně šetří. V pondělí mají zavřeno, v úterý až pátek obědy od 12 do 14, večeře od 18 do 20:30. V sobotu jen do 19:30, ale otevřeno „už“ od 17. V neděli pouze obědy. Důvod? Jídlo připravuje pouze pan Sawada a pomáhá mu pouze jeho manželka.
Podnik přesto báječně prosperuje, ostatně oběd či večeře pro jednoho hosta stojí v přepočtu vice než 6000 korun. Ovšem Japonsko není levná země a některé ryby, z kterých se zde dělají jídla, jsou extrémně drahé.
Dokonce si zde ani nic nevyberete z jídelního lístku – neexistuje. Jídlo je nabízeno systémem „omakase“, což by se dalo z japonštiny přeložit jako „nechám to na vás“. Necháváte to tedy na šéfkuchaři Sawadovi a ohlasy jsou nadšené.
Pan Sawada také jen výjimečně dovolí, aby si někdo vyfotil jeho jídlo. V této michelinské restauraci proto můžete zapomenout na selfie. Pokud je už podnik obsazen, a on je téměř vždy obsazen, tak fotografování není vůbec dovoleno. Jak tvrdí majitelé, jste tady od toho, abyste dobře jedli, ne se fotili.
V Sushi Sawada dělají kromě sushi i některé další kulinářské zázraky. Ryby se někdy pomalu pečou na horkých kamenech, na všechno je klid a čas. Vše můžete pozorovat před sebou – je zde jen šest míst a šéfkuchař Sawada vaří v té samé místnosti. Při sushi vás majitelé nabádají, že lepší je jíst rukama než hůlkami. A to je v Japonsku dost neobvyklé.
Zajímavé je, že pan Kodži Sawada byl původně řidičem kamionu, ale ve svých 31 letech se stal kuchařem. Svoji restauraci otevřel v roce 2004, předtím se učil šest let dělat sushi v několika jiných podnicích.
Pokud byste se někdy rozhodli vyzkoušet jedno z nejlepších sushi na světě, tak si dávejte pozor na to, že se musíte objednat hodně dopředu, protože zájem je obrovský. A za zrušení rezervace v ten samý den se platí vysoké storno. Adresa: MC Building, 3F. 5-9-19 Ginza, Chuo-ku, Tokio, telefon: +81-335714711


description: Ona děsivá událost se odehrála na pražských Vinohradech v dubnu 1916. Tehdy objevil domovník na půdě domu v Římské ulici (č. p. 1354/43) mrtvolu novorozeněte zasypanou svatými obrázky.

title: Mrtvolu novorozeněte zasypala svatými obrázky. Večer se k ní chodila modlit