description: Dnes zesnulá Věra Čáslavská byla jednou z prvních českých sportovních ikon, kterou respektoval celý svět. Jako gymnastka se stala symbolem olympijských her v Tokiu (1964) i Mexiku (1968), ale také odporu proti okupaci Československa. Poznala slávu i zapomnění, okamžiky triumfu i tragické chvíle. V roce 2012 poskytla Reflexu rozhovor, který si můžete opět přečíst.

title: Věra Čáslavská: Jak mě Brežněv pustil do Mexika

maintext:
Kouknete se ještě někdy na záznamy svých slavných cvičení?
Nikdy jsem se sama v sobě nezhlížela, že bych měla potřebu dívat se na svoje videa nebo medaile, které jsou schované pod postelí v papundeklových krabicích. Má to ale zachycené režisérka Olga Sommerová, která o mně natočila film. Právě kvůli němu se na sebe musím dívat až moc. Nedávno jsem byla na Kavčích horách, viděla jsem ho už celý, ještě se dolaďuje barva a hudba.
Jaký je to pocit, sledovat svůj život ve filmu?
Začala jsem to brát profesionálně. Vžila jsem se do situace režisérky a kameramanky i zvukaře nebo střihače, neprožívala jsem si svoje cvičení a svůj život, ale snažila se to vnímat očima diváka, pro něhož je fi lm určený. Byla tam třeba krásná pasáž s panem Werichem, když mi bylo sedmnáct nebo osmnáct let, jenže Olga toho měla tolik natočeného, tolik krásných věcí, spousty setkání, z nichž některá se musela dát pryč, jinak by byl film trval celý den. Bylo to těžké rozhodování, ale na Werichovi jsem trvala, aby tam zůstal, protože to bylo kouzelné. Měla jsem z něj sice respekt, ale on byl takový bodrý a milý. „Poslyšte, Čáslavská, vy se mně líbíte,“ podíval se na mě. „A víte proč?“ Odpověděla jsem, že nevím. „Protože jsem se někde dočetl, že ani ty svoje metály nepočítáte, vy ani nevíte, kolik jich máte. A to se mi na vás líbí.“
Díval jsem se na vaše prostná na olympiádě v Mexiku, která jsou k vidění na YouTube, a žasl jsem, jak výjimečný výkon jste předvedla. Sport se ve vašem podání přiblížil umění, ale zůstal pořád sportem. Co jste tehdy prožívala?
Rozdávala jsem se lidem. Nebyla jsem mimo sebe, byla jsem v euforii z hudby, prostředí, diváků a vydávala ze sebe to nejlepší, abych udělala radost publiku. Nedokázala bych dobře cvičit pro prázdné hlediště, to bych si nedokázala nazout ani jednu cvičku. Při tréninku to bylo jiné. To byl dril a nesnesla jsem, aby se na mě kdokoli kromě trenérky díval.
Víte, kolik zlatých medailí celkem máte?
Nevím.
Sedm z olympiády, čtyři z mistrovství světa a jedenáct z Evropy. Dvaadvacet zlatých.
O těch samozřejmě vím, ale kolik jsem vyhrála domácích mistrovství, různé mezinárodní závody, to nevím. Myslím, že jich bude určitě víc než sto. Když jsem po své poslední olympiádě jezdila na besedy, jeden pán mi řekl, že když mám tolik zlatých medailí, tak se nemusím bát budoucnosti, protože když to zlato prodám na váhu, budu zajištěná nebo mít na krásný zlatý chrup. Musela jsem ho vyvést z omylu, protože zlaté medaile jsou pozlacené tenkou zlatou fólií jako cigaretový papír. A jak jsem je nechala kolovat při besedách mezi lidmi v hledišti, jsou navíc úplně ošoupané, zlato se vytratilo.
O čem jste snila jako holka?
Ze začátku jsem byla takový pulec, ani jsem nevěděla, co se sebou. Strefit se správně do toho, co by člověk měl dělat, co uměl a co by mu také šlo, je totiž strašně těžké. Možná to je ze všeho nejtěžší: vybrat si vlastní cestu. To je to nejtěžší. Chtěla jsem být lékařkou. Snila jsem o tom, že vymyslím lék proti rakovině. Opravdu jsem věřila tomu, že bych to dokázala. Když mi bylo kolem šestnácti, měla jsem už konexe na lékaře, jako byl třeba pan profesor Bohumil Eiselt, špičkový ortopéd. Chtěla jsem poznat medicínu zblízka, povedlo se mi být u několika operací, také jsem byla u porodu, dokonce jsem navštěvovala anatomický ústav, jeho pitevnu. Brala jsem to vážně, chtěla jsem mít průpravu, abych se na školu později dostala.
To jste se nebála mrtvol? Mladá dívka?
Vůbec ne. Dokonce jsem si tam prohlížela dědečka jednoho mého nápadníka, který byl naložený do lihu. Miloš – tak se chlapec jmenoval – byl jazykově vybavený, dělal nám tlumočníka z francouzštiny, když jsme měli mezistátní utkání v Českých Budějovicích s družstvem Belgie. Hrozně jsem se mu líbila, dokonce jsem s ním šla zkusmo na rande, když jsem viděla, že je do mě tak zamilovaný, potom mi psal krásné dopisy. Jednou jsem se mu svěřila, že chodím na Karlovo náměstí do anatomického ústavu, a on mi řekl, že má ve třetím regálu vlevo svého dědečka. Miloš …
Soudím, že nouzí o nápadníky jste asi nikdy netrpěla.
Představte si, že když jsem byla mladá, krásná a urostlá děva, tak mladí, krásní a urostlí chlapci, kteří se mi líbili, měli přede mnou ostych, protože si vůbec netroufl i mě oslovit, asi se báli, že by dostali košem. A když byl nějaký ples, odvahu vyzvat mě k tanci měli zase starci, hlavně sokolové, kteří dokazovali, jak jsou v kondici. Díky těmto situacím jsem na kluky ani neměla štěstí. Teď mám v sedmdesáti takových nápadníků, že byste tomu nevěřil, je to legrační. Přihodilo se mi dokonce to, že se do mě zamiloval otec a syn, oba inteligentní, vzdělaní, ale háček to má v tom, že starý je pro mě moc starý a mladý příliš mladý. Zase jsem vyšla naprázdno. Mládí už mi uteklo, je dávno po sezóně, ale zažívám krásné věci. Jsem za to vděčná. Nejsem žena-dobyvatelka, která se úlisně před muži kroutí a předvádí kočičí pohyby, ručičky, nožičky, boky. Sportovkyně se takhle nechovají, ani Špotáková nebo Sáblíková určitě nic takového nedělají, aby na sebe upozornily. Nemají to zapotřebí, zaujmou svými výkony.
Proč jste tu medicínu nakonec vzdala?
Protože jsem začala mít úspěchy v gymnastice a už to nešlo skloubit dohromady. Musela jsem si vybrat. Navíc jsem musela být zaměstnaná, nikdo mě nesponzoroval, pracovala jsem ve Státním ústavu Projekta, to místo mi sehnala jiná gymnastka, Eva Bosáková. Vyšla jsem ze základky, pak jsem chodila na dvouletou ekonomku, kde jsem si udělala státnice z těsnopisu a psaní na stroji – a tím to pro mě skončilo. Časem jsem si udělala maturitu. Šlo to ruku v ruce, ještě jsem měla chuť na medicínu, ale nešlo to skloubit při zaměstnání, abych ještě studovala. Měla jsem dilema: buď sport, nebo medicína. Všechno se přiklánělo ke gymnastice, až to nakonec bylo jasné.
A lidstvo přišlo o lék proti rakovině, který jste vyměnila za sedm zlatých olympijských medailí …
Byla jsem naivní, ale opravdu jsem věřila, že bych mohla něco objevit, protože můj tatínek mi odmalička tvrdil, že když člověk opravdu chce, dokáže ledacos. Musí jen chtít a svému snu všechno obětovat. V gymnastice jsem tak k tomu přistupovala: byla jsem přesvědčená, že když budu věřit ve své schopnosti a dám tomu maximum, první a poslední, můžu být první. Medicíně bych se uměla také obětovat, jsem hrozně důsledná. Možná bych na něco přišla. Na něco malého.
Po olympiádě v Tokiu v roce 1964 jste se stala mezinárodní sportovní ikonou. Měla jste příznivce po celém světě, a to nejen díky svým sportovním výkonům, ale přitahovala jste i svým zjevem, vystupováním, oduševnělým projevem. Čím to podle vás bylo?
Myslím, že jsem byla půvabná jenom pro určité národy a publikum. Líbila jsem se Japoncům, protože jsem byla bílá, nechodila jsem na sluníčko a měla fyzické dispozice, jak bych to řekla: měla jsem pleť, jakou si gejši musely malovat, ale já ji takovou měla přirozenou. Od Pánaboha jsem byla bledá, navíc blond, což gejši vůbec nebyly, a když se přidalo nějaké charisma, vznikla silná vazba mezi Japonci a mnou. Vysvětlila mi to jedna vědma. Ani mě neznala, četla mi z ruky a najednou se mě zeptala, jestli nemám někoho v Japonsku a jestli s ním mám něco společného. Řekla jsem, že jsem tam jenom párkrát byla – jinak nic. Podívala se mi do očí: „Víte, že jste v minulém životě byla samuraj?“ To jsem koukala. Byla blízko. Vždyť já jsem na olympiádě obdržela darem meč od vyslance jedné samurajské rodiny, která se usnesla, že bych jej za projevenou odvahu měla dostat.
Máte ho ještě?
Samozřejmě. Taková věc se nesmí brát na lehkou váhu. Nesmírně jsem si toho meče vážila, ale v jistých etapách svého života jsem se ho začala bát, protože jsem nevěděla, jakou má historii, bála jsem se, že s ním mohla být setnuta hlava nebo provedeno harakiri. Měla jsem z toho meče respekt, odkázala jsem ho synovi, protože meč se dědí z otce na syna. Při té příležitosti jsme nechali meč prozkoumat znalci, který ho rozebral na součástky, zjistil jeho stáří – byl asi ze šestnáctého století – i to, že šlo o tréninkový meč, s nímž samurajové cvičili a připravovali se na boj. Jako nositelka samurajského meče jsem se podle toho musela chovat, nemohla jsem si dovolit selhat, chovat se zbaběle. Kdybych odvolala Dva tisíce slov, tak bych na něj neměla právo a v listopadu 1989 bych neměla právo hovořit z balkónu Melantrichu k plnému Václaváku.
Váš největší úspěch přišel na hrách v Mexiku, kde jste získala čtyři zlaté, jen několik týdnů po srpnové okupaci vojsky Varšavské smlouvy …
Když sem přijely tanky, nevěděli jsme, jestli budeme moci na olympiádu odjet, všechno se řešilo mezi Prahou a Moskvou a linka byla úplně rozžhavená. Už to vypadalo, že zůstaneme doma, ale pak si uvědomili, že kdyby to tak bylo, ještě více by se umocnila hrůza okupace, což zase nechtěli. Brežněv nás pustil – a to byla chyba, protože jsem jim v Mexiku dala na frak. To byla moje morální motivace, protože okupace nás všechny dostala do kolen, celý národ, a o to větší sílu jsem měla dokázat, že se nevzdáváme. Vůbec si nedovedu představit, kdybych nad Ruskami v Mexiku nevyhrála … To bych asi vzala ten meč a spáchala harakiri!
V jednom případě – v prostných – jste byla hodnocená stejně jako Ruska Petrikovová a na stupních vítězů jste stály na tom nejvyšším společně. Vy jste udělala gesto – při sovětské hymně jste odvrátila pohled od vlajky –, které vešlo do historie sportu jako silent protest. Tichý protest. Měla jste to předem promyšlené?
Byla to shoda okolností. Všechno přicházelo za pochodu. Vezměte si, že jsem ještě na těch stupních vítězů nevěděla, jak mám vyjádřit svůj nesouhlas. Věděla jsem, že něco udělám, ale musela jsem předtím zpracovat spoustu informací, bez nichž bych se nemohla správně rozhodnout. Věděla jsem, že ze stupňů vítězů nemůžu podle Olympijské charty dělat žádná politická gesta.
To udělali Američané Smith a Carlos po vítězství na dvoustovce a byli diskvalifikováni.
A tak jsem nechtěla dopadnout. V duchu jsem si říkala, že bych poslala domů vzkaz, třeba véčko na znamení vítězství, ale to by neprošlo – nechtěla jsem o medaili přijít, náš národ ji potřeboval. Musela jsem udělat něco, co by bylo na hraně. Přišlo to samo, odněkud z hloubky duše, a když začaly znít první tóny sovětské hymny, odvrátila jsem hlavu – a šmytec. Celý západní svět to pochopil. Ale pochopili to i naši mocipáni, takže hned, jak jsem se vrátila domů, mi to dali pocítit. Pěkně jsem si to odskákala. Na spoustu let jsem upadla v nemilost. Se sportovní kariérou jsem se rozloučila svobodně, právě ta prostná – Mexická rapsódie – byla mým úplně posledním vystoupením.
Poznala jste spoustu významných osobností, od Dubčeka přes japonského císaře, tibetského dalajlamu až po Havla a celou řadu sportovců. Kdo z nich na vás nejvíce zapůsobil? Kdo vám byl nejbližší?
Nejradši jsem měla Juana Antonia Samaranche, předsedu Mezinárodního olympijského výboru. On byl opravdový patron sportovců, byl vynikající manažer, stratég a politik, však byl velvyslancem v Mongolsku a Sovětském svazu.
Bohužel byl také agentem KGB …
To já vím. Byl agent. Ale v olympijském hnutí to zúročil ve veskrze pozitivní působení. Když viděl, že je nějaký olympionik v ohrožení, protože se znelíbil režimu, pomohl mu. Měl na to lidi a dobře mu pomáhala jeho intuice, zvláštní dar citlivosti. Sportovce nenechal padnout, podle Olympijské charty nemůžou být sportovci diskriminováni za svoje názory, vyznání a podobně. Jakmile zjistil, že mě systém nespravedlivě zadupal až po krk do země a už sotva můžu dýchat, zatelefonoval, že přijede na setkání se sportovci, a zdůraznil, že tam musí být olympionici včetně Emila Zátopka a Věry Čáslavské. Najednou s námi museli jednat, novináři, kteří předtím museli mlčet, o nás psali. To byly takové hříčky.
Po olympiádě v Mexiku jste měla svatbu s běžeckým reprezentantem Josefem Odložilem. Podle dobových fotografií to vypadá, jako by měli obřad David Beckham se svou ženou Victorií. Jaké to tehdy opravdu bylo?
Šílené. Byla to svatba století a boží dopuštění. Padesát tisíc lidí. Sice jsem je nepočítala, ale bylo to v novinách, katedrála na náměstí Zócalo v mexickém hlavním městě, kde probíhal obřad, je jedna z největších, možná že úplně největší na světě. Když se kouknete do Googlu, zjistíte, jaký je to kolos. Neuvěřitelný. Každý se chtěl dostat dovnitř, lidé šplhali po stěnách, aby měli co nejlepší výhled.
Jak dlouho jste byla s manželem šťastná?
Šťastná?! Vy máte těžké otázky, na tohle se mě ještě nikdo nezeptal … Musím říct, že jsem k němu musela mít určitý vztah, díky němuž mám dvě krásné děti, půvabné a chytré. Moje děti byly prostě zplozeny z lásky, jinak na to odpovědět neumím. Co bylo potom, to už jsou další životní kapitoly.
Neudělaly Dva tisíce slov hráz mezi vámi a vaším mužem, který je nepodepsal?
Jemu vadily jiné věci. Hlavně chtěl být dominantní, v čemž jsem mu nebránila, ale když jsme spolu někam přišli, lidi si mě všímali prostě víc. S tím jsem nemohla nic udělat, věřte mi, přitom jsem se snažila tomu předcházet, upozorňovala jsem poctivě na jeho úspěchy a podobně, aby se necítil odstrčený. Dva tisíce slov mi sice vyčítal, ale nebyly tím zásadním rozporem mezi námi.
Když jste byla na tři roky, na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let, pracovně v Mexiku, mexická vláda si prý dala podmínku, že když vás „soudruzi“ nepustí, tak nebudou dodávat místo Sovětského svazu na Kubu uhlí a „ostrov svobody“ bude bez energie. Je to legenda, nebo velmi bizarní epizoda poměrů v takzvaném reálném socialismu?
Je to pravda. Rusáci mě prodali za uhlí. Brežněv dal příkaz Husákovi a on mě pustil do Mexika. Takhle absurdně to tenkrát v socialismu chodilo, když chtěl někdo pracovat v zahraničí. Zachránila jsem Kubu a nakonec i Brežněva.
Vypadáte svěže, přitom vím, že jste měla vážné psychické problémy v souvislosti s konfliktem mezi vaším synem Martinem a bývalým mužem Josefem Odložilem, který skončil jeho smrtí v roce 1993, šest let poté, co jste se s ním rozvedla.
To se nedalo unést. Byla to hrozná křivda. Máte děti? Ne? To nevadí, stejně jste jenom mužik, chlap, protože když matka v sobě nosí dítě a pak ho kojí, stará se o ně, tak jsou mateřské pudy jiné než pudy otcovské a muži je nemůžou pochopit, i když jsou sebecitlivější. Když matce sáhnou na syna, je to hodně kruté. A když na dítěti spáchají evidentní křivdu, už je to do nebe volající. Pokládám to, co se stalo, za nešťastnou nehodu, nebyl v tom žádný úmysl. Jenže z naší rodiny udělali vrahy a já jsem se stala matkou otcovraha. S tím se žije strašně těžce. Je to složité, Martin si to odskákal, média se držela verze manželovy rodiny. Já mlčela, nepovažovala jsem za mravné tancovat na hrobě mrtvého. Kdybych to všechno mohla vykřičet do světa, nedostavila by se u mě žádná psychická krize, neměla bych strašné deprese. Ale nemohla jsem jinak, bylo mi to proti mysli, jenže mě to užíralo zevnitř, protože člověk, jenž je zvyklý ze sportu neustále bojovat, se musel stát mrtvým broukem. A to mě dostalo. Úplně mě to zlomilo. Nemohla jsem Martinovi pomoci ani mu říci dobré slovo, byla jsem prázdná a on musel zachraňovat mě.
Jak jste se z toho dostala?
Nevím. Trvalo to šestnáct let. Předtím mě komunisti sráželi dvacet let. Ze svého plodného života jsem odepsala třicet šest let, víc než polovinu … Mohla jsem udělat spoustu dobrého, věnovat se nadacím, starat se o sirotky, nemocné. Teď to doháním. Jsem předsedkyně Česko-japonské společnosti, byla jsem v ohrožených oblastech blízko Fukušimy, sázela tam sakury na neplodnou půdu, bylo to silné. Hlavně jsem dojednala, že do Prahy přijede na účet Česko-japonské společnosti třicet japonských dětí, které přežily tsunami a zůstaly bezprizorné. Abychom získali prostředky, pořádali jsme benefiční koncerty, ve Španělském sále Pražského hradu například vystoupila Česká filharmonie, kterou dirigoval japonský dirigent, a povedlo se nám vybrat kolem dvou miliónů korun. Další koncert jsme pořádali v Lucerně …
Jste dnes, po všech těch útrapách, šťastná?
Jsem spokojená. Žiji plný život, ale ještě toho mám v plánu hodně stihnout. Pořád na sobě pracuji. A budu na sobě pracovat do okamžiku, než nad sebou zavřu víko nebo vylétnu komínem, abych mohla něco říct o pravdě, jak ji vnímám já. Některé věci musím dát do souvislosti, na patřičnou míru. Ono nic není náhoda, všechno se děje z nějakého důvodu. A já jsem se probrala k životu, abych ještě něco dokázala.
Vždyť jste toho dokázala víc než kdokoli jiný. Máte dvaadvacet zlatých medailí z olympiády a šampionátů.
Nejvíc si ale vážím té medaile, kterou jsem nikdy nedostala, protože nešlo o sport, ale o život. Pro mě je mým největším výkonem to, že jsem se dokázala vrátit do normálního života a zase existovat. Tomu se nic nemůže vyrovnat. Vstala jsem z mrtvých. Mně se dějí zázraky, jsou to dokonce zázraky zázraků!
Můžete mi nějaký prozradit?
Dobrá. Budou dva a jsou spojeny s panem prezidentem Havlem. Když měl poslední narozeniny, pozval mě na oslavy do galerie DOX, dostala jsem dva lístky a šla tam s dcerou Radkou. Ještě před, tím jsem mu nechala od rytce, pana Bláhy, udělat speciální známku, na které by byl výjev z Odcházení, kde se vynoří z kalných vod naší společnosti, vykřikne, že pravda a láska musí zvítězit, a zase se ponoří. Sehnali jsme přes producenta filmu pana Boučka tu správnou sekvenci a podle ní pak vznikla známka, celý aršík jich byl v sametových destičkách. Vstoupila jsem do DOX – a tam spousta lidí, všichni se s ním chtěli pozdravit, on byl už věchýtek, sotva se držel na nohou. Byl tak bezbranný, unavený … Raději jsem odešla a dáreček mu nepředala.
Ale kde je ten zázrak?
K tomu se teď dostanu. Druhý den jsem jela na schůzku do Podbaby a zjistila, že mám třicet minut čas, a tak jsem zastavila na Kulaťáku v Dejvicích, že si dám polévku, protože s cukrovkou musím často jíst. Zašla jsem do hospůdky na rohu, už jsem v ní předtím párkrát byla a věděla jsem, že tam dobře vaří. Uvnitř narváno, jen v rohu úzký stoleček, ale na něm nápis Réservé pro nějakého pana Kolínského, dvě místa. Číšník mi dovolil, abych si snědla svíčkovou s bramborem, s tím, že si budu muset, až hosté přijdou, přesednout. To se i stalo, uvolnil se stůl vedle, takže to nebyl problém. Uvědomila jsem si, že bych neměla zapomenout předat dárek panu Havlovi, a volala jeho asistentovi, kdy by měl čas. Nebral to, napsala jsem SMS. A jak ji píšu, přišel nějaký pán, který vypadal skvěle, v kondici – Václav Havel. „Vašku, co tady děláš?!“ „Věro, co tady děláš!?“ Povídám mu, že zrovna píšu jeho asistentovi, že mám pro něj dárek … Sáhla jsem do kabelky – a pan prezident měl nelíčenou radost, to jsem poznala. Na rozdíl od předchozího dne byl ve formě, jako by mu kolovala v žilách čerstvá krev, alespoň to tak na mě působilo, přitom mu už zbývalo jen pár týdnů života. Byl to pro mě zázrak. To já jsem byla nejvíc obdarovaná. Rozloučila jsem s takovým Havlem, jakého jsem vždycky znala. Chcete ještě druhý zázrak?
Jistě.
Ten přišel na Havlově pohřbu, kde jsem měla stát čestnou stráž u jeho rakve v kostele svaté Anny. Čekala jsem, až na mě přijde řada, v takovém kumbálku a přemýšlela, abych něco neudělala špatně, abych nepokazila vznešenost toho smutného obřadu. Dostala jsem najednou strach, atmosféra mě rozhodila a cítila jsem trému jako na olympiádě, ještě větší – že nedokážu vystoupit na pódium s rakví. Byla jsem ochromená tíhou chvíle. Ještě musím předeslat, že jsem celý život držela na střepy a na kladinu jsem nevyskočila, dokud jsem nenašla nějaký právě rozbitý střep – pro štěstí. A ono mi to vycházelo, možná tomu i holky z družstva pomáhaly, ale to mi nevadilo. A když jsem vstoupila na pódium k rakvi, zničehonic – prsk ho – rána jako z děla. Ze stropu spadl jeden ze skleněných andílků od Bořka Šípka. Všichni se lekli, jen já ne, přistál mi rovnou u nohou a rozprskl se na spoustu střepů. To Havel mi je poslal! Nemohla jsem se na ně ale vrhnout, to nešlo. Periferně jsem viděla, že je nějaký zřízenec zametá, odnáší je dozadu. Když skončila moje přítomnost u rakve, když jsem na ni udělala křížek, šla jsem do zákulisí k odpadkovému koši, kde střepy opravdu skončily … Sáhla jsem do něj, přidala se ke mně ještě Olga Sommerová a našly jsme si střepy, které nám vždycky budou připomínat Václava Havla. A takové zázraky se mi dějí nápadně často.
Míváte ještě někdy sny, ve kterých závodíte?
Teď už ani ne, ale kdysi jsem je měla skoro neustále. Zdály se mi sny, že cvičím olympijskou sestavu na bradlech, kde mě čekala na závěr letka z vyšší žerdě. Mně se vám zdálo, že tu letku dělám až do stropu a pořád letím a letím a nemůžu dopadnout na zem – proti všem zákonům přitažlivosti. Když jsem se probrala, nemohla jsem se vzpamatovat a rozeznat, co je skutečnost a co se jen odehrálo v mé hlavě. Dokonale živý sen, bylo to hrozné, nemohla jsem se vrátit na žíněnku, byla to dokonalá utopie. Dost stresující …
Za takový let byste dostala v bodovém hodnocení nejméně desítku?
Možná padesátku. Nebo stovku …
VĚRA ČÁSLAVSKÁ se narodila 3. května 1942 v Praze. Patří k nejlepším sportovkyním všech dob. Celkem získala sedm zlatých olympijských medailí z gymnastických soutěží, čtyřikrát zvítězila na mistrovství světa a jedenáctkrát na mistrovství Evropy. V roce 1968 podepsala petici Dva tisíce slov. V letech 1990–1992 byla předsedkyní Československého olympijského výboru a potom (do roku 1996) předsedkyní Českého olympijského výboru. V roce 2010 obdržela japonský Řád vycházejícího slunce.


description: Herečka Salma Hayek není jen opakovaně volená nejvíc sexy žena Hollywoodu, hispánského světa, planety Země. Je schopnou producentkou, režisérkou, aktivistkou a manželkou mocného multimiliardáře. Druhého září oslavila padesátiny, čemuž se při pohledu na ni opravdu nechce věřit, a vy si o ní můžete přečíst v Reflexu číslo 36, který vychází právě dnes.

title: Femme fatale Salma Hayek: Jedna z nejschopnějších a nejkrásnějších žen Hollywoodu slaví 50

fasttext_language: cs


description: Město Dobříš leží 40 kilometrů od Prahy a zároveň na okraji brdských lesů. Kombinace výborné dopravní dostupnosti a blízkosti přírody zapříčinila, že ceny dobříšských pozemků či novostaveb v poslední době stále rostou. A zájem různých subjektů o ně také.

title: Jak se (ne)staví na Dobříši: Radnice s občany nenachází společnou řeč v otázce nové zástavby


description: Sága rodu sodovkářů neměla lehký osud. Když se Jiří Bartoška, původní představitel titulní role, musel angažmá ze zdravotních důvodů zříct, byly už práce na sérii v plném proudu. Do stoupy tak putovaly mnohdy i velmi nákladné scény, které ještě stihl natočit, oslovení náhradníci navíc odmítali z profesní kolegiality za Bartošku zaskočit. I Alois Švehlík, jenž nakonec Mattoniho „starší“ verzi hraje, kývl teprve poté, co jej Bartoška osobně přemluvil.

title: Já, Mattoni: Nejdražší seriál v dějinách České televize připomíná poněkud přefouknutou bublinu


description: Syrské ministerstvo turistického ruchu zveřejnilo koncem srpna propagační klip, který propaguje přímořské letovisko Tartús u Středozemního moře. Krásné pláže, klid, lidi dovádějící v moři. Ani slovo o občanské válce v zemi.

title: Absurdní video syrské vlády: Přijeďte na naše pláže, je zde naprostý klid


title: Hlavní město Izraele je už 3000 let Jeruzalém. Ať se Palestinci vztekají!

maintext:
Po českém Internetu se rozbíhá několik petic za uznání Jeruzaléma jako hlavního města Izraele i na podporu českého atlasu, který tento údaj uvádí. Jeruzalém byl hlavním městem Židů už sedmnáct set let před prorokem Mohamedem.
Palestinský velvyslanec si stěžoval ve věci školního atlasu firmy Shocart. V mapě je jako hlavní město Izraele uváděn Jeruzalém. Ministerstvo mu promptně vyhovělo a pohrozilo, že pokud se to v mapě nezmění, přestane být atlas schválenou učebnicí. Pro připomenutí - velvyslanec Khaled Alattrash ještě nedávno na Facebooku lajkoval stránku palestinského teroristy.
Realita je taková, že židovský hřbitov na jeruzalémské Olivetské hoře je starý asi tři tisíce let - sedmnáct set let starší než prorok Mohamed. Proto Izrael jako své hlavní město chápe Jeruzalém, který také má statut hlavního města. Přesto Palestinci - a s nimi většina politicky korektních propalestinských evropských velmocí - tuto skutečnost neuznávají a jako hlavní město Izraele označují Tel Aviv. Aby neurazili Palestince. To, že české ministerstvo na základě žádosti sympatizanta teroristů změní učebnice, je prostě nehoráznost.
Můj přítel, rabín Jicchak Seifert, inicioval petici "Za ponechání údaje o hlavním městě Izraele ve školním atlase. Vážená paní ministryně školství a představitelé nakladatelství Shocart. Jelikož bylo po nátlaku ze strany zastoupení „palestinského velvyslance“ na ministerstvo školství rozhodnuto, že ve školních atlasech musí být uvedeno v rozporu se skutečností jako hlavní město státu Izrael- Tel Aviv, žádáme Vás, aby toto politovánihodné rozhodnutí bylo zrušeno. V opačném případě budeme nuceni nejen vyjádřit svůj občanský nesouhlas, ale nenecháme své děti atlas převzít a atlas, ze kterého má být vyučována lež ve prospěch teroristické organizace na úkor spojeneckého státu vrátíme a neumožníme výuku z politicky deformované pomůcky. Tímto jasným krokem chceme podpořit ministerstvo školství před nepřípustným nátlakem ze strany představitele neexistujícího státu aby si nemuselo nechat diktovat rozhodnutí v naší svobodné zemi cizími nedemokratickými organizacemi. S díky a úctou níže podepsaní." Aktuální počet signatářů naleznete zde.
V momentě psaní tohoto textu je tam necelých čtyři sta podpisů a můj je 199 v pořadí. Dozvěděl jsem se o petici až k večeru ten den, tak jsem to dřív podepsat nemohl.


description: V dnešní době mezinárodní právo stanovuje ilegalitu státní propagandy pokud vyzívá k válce, podvracuje, či pomlouvá. Za dob Hitlera se však propagandě dařilo více než dobře a byla bez pravidel. Dochovaly se dobové plakáty, které například hlásaly "Židé jsou vši" a podobná, pro dnešní svět naprosto nepochopitelná hesla.

title: Nacismus je číslo jedna a další neuvěřitelné plakáty z 2. světové války


description: Radostná událost nastala pro milovníky klasických a erotických, případně klasických erotických komiksů. V nakladatelství Crew vyšla druhá kniha Druuny Paola Eleuteriho Serpieriho, která obsahuje hned tři sebraná alba slavné komiksové řady. Stejně jako v prvním díle jsou hlavními protagonisty prsa a pozadí titulní hrdinky. Příběh však tentokrát působí promyšleněji a jedná se o poměrně komplikovanou sci-fi, která zdatně rozvíjí prvky předchozích částí.

title: Poprsím i pozadím proti lži a nenávisti. Hrdinka erotických komiksů Druuna je zpátky!

maintext:
Druuna rozhodně není pro děti. A nikdy pro ně nebyla. Když se v roce 1985 objevila poprvé, stala se rázem objektem touhy nejednoho komiksového nadšence. Hlavní hrdinka je součástí postapokalyptické umírající krajiny, která se hroutí sama do sebe a lidství degeneruje v ohavných mutacích, jimž je právě Druuna – nelidsky dokonalá lidská samice na vrcholu sil a sexuální přitažlivosti – kontrastem.
Právě prostředí umožňovalo Serpierimu „prodat“ svoje studie humanoidních i nehumanoidních postav v nejrůznějších kopulačních pozicích čtenáři. Bujnost ženského těla spolu s troskami civilizace vytvářejí uhrančivé kompozice, v nichž je příběh o společenství, které zapomnělo na svoje kořeny i určení, v podstatě druhořadý. Přesto Serpieri v prvních třech dílech uzavřel celé vyprávění a Druuna, jediná bytost stojící za záchranu, uniká do volného vesmíru na kosmické průzkumné lodi.
Druhá kniha začíná tam, kde předchozí končí. Druhá trilogie obsažená v právě vydané knize začala vycházet v roce 1992 a Serpieri podstatně vylepšil práci na scénáři. Znatelně lepší je i kresba, ale vzhledem k její maniakální vypiplanosti už lze zdokonalit jen málo. Jak se ukazuje, Druuna nakonec neuprchla ze svého světa sama. Z jejího domova unikl ještě někdo – Schastar, mozek domovského světa, který se snaží propojit s počítačem kosmického plavidla, což způsobuje celou řadu obtíží, které pochopitelně může vyřešit jenom Druuna. Ta je proto posádkou uspána a v hypnotickém stavu se ocitá ve snu zmučeného Schastara, který nevědomky hubí všechno živé na palubě lodi.
A to je okamžik, od nějž je všechno možné a Serpieri může opět čtenáře/diváky uvrhnout do vln vizuální extáze sestávající se ze scén brachiálního násilí a explicitních násilnických sexuálních scén ospravedlněných zešílením Schastara a tím, že jsme v jeho podvědomí. O to pozoruhodněji působí bohatý textový doprovod. Jak už jsme poznamenali, Serpieri tentokrát nezapomíná na příběh ani na vteřinu a mezi kopulacemi hrdinně žongluje poměrně složitým vědeckofantastickým příběhem o několika rovinách času i prostoru.
Neméně důležitou roli jako příběh sám zde opět hrají chapadla, mutanti a roboti. Když nejsou žádní k dispozici, zaskočí prapodivný obří hmyz nebo alespoň zvrhlý a ještě zvrhlejší zdravotnický personál. Ale Druuna je rozhodně nadžena a všemi útrapami se prosouloží až ke konci druhé trilogie, která oproti očekávání ani v nejmenším nekončí happyendem a hrdinka má co dělat, aby zachránila onu pověstnou holou kůži. Což ale zrovna jí vůbec nevadí, protože oblečenou ji v komiksu potkáte jen zřídka.
Je skvělé, že Druuna konečně vychází česky, protože její poselství boje proti veškerému nebezpečenství volnou láskou a povolností – pozor, téměř vždy chtěnou a zcela emancipovanou – je všeobecně srozumitelné publiku všude tam, kde má láska s pravdou alespoň nějakou šanci zvítězit nad lží a nenávistí.


description: Po dlouhých dvaapadesáti letech bojů mezi levicovými povstalci z Revoluční ozbrojené síly Kolumbie (FARC - španělsky Fuerzas Armadas Revolucionarias de Colombia) zavládl v Kolumbii mír. Smlouvu před dvěma dny podepsali zástupci obou znesvářených stran. Dá se hovořit o výjimečném historickém okamžiku, protože levicové polovojenské hnutí se nyní demilitarizuje a vstoupí do politiky.

title: Kolumbie slaví historický mír, podepsán byl perem vyrobeným z kulky


title: Babišova omluva nic neomlouvá, jeho populismus hraničí s náckovstvím

maintext:
To, co bylo před deseti lety odsouzeníhodným mentálním zvratkem z úst ultrapravicových extremistů, nyní zaznělo zcela vážně z úst vicepremiéra Andreje Babiše. Dostal svým populismem politickou kulturu země na úroveň politické kultury nácků.
Aktuálně.cz citovaly Babiše, jak se vyjádřil na setkání s občany na adresu koncentračního tábora pro Romy v Letech u Písku: „Byly doby, kdy všichni Romové pracovali. To co píší v novinách, ti blbečci, že tábor v Letech byl koncentrák, to je lež, byl to pracovní tábor. Kdo nepracoval, šup a byl tam.“
Celá politická scéna jako jeden muž se proti Babišově hejtu postavila, dokonce tak silně, že se miliardář za svůj výrok omluvil - „těm, kterých se dotkl“. Ta omluva je sice hezká, dobře mu imagemakeři poradili, nijak ovšem nenapravuje skutečnost, že Babiš zatáhl českou politickou kulturu do naprosté žumpy. Já chápu, že ve Varnsdorfu a okolí, kde je hodně problémů s nepřizpůsobivými Romy, chtějí lidé slyšet něco ostřejšího na jejich adresu. A Babiš samozřejmě voliči rád vyhoví a napeče takové koblihy slibů a proklamací, na jaké má zrovna obecenstvo chuť. Teď to ale přehnal - bez přehánění zopakoval proklamace českých ultrapravičáků.
Do roku 2011 na periferii české politiky působil subjekt s názvem Národní strana (NS). Šéfovala mu jistá Petra Edelmannová. V lednu 2006 podnikli ultrapravičáci z Národní strany v Letech provokační míting, a na něm zazněly věty, které jistě poznáte. Aby mi nikdo nevyčítal, že zkresluji zdroje, cituji, co o akci tehdy napsaly dnes Babišovy Lidové noviny: „Předsedkyně strany Petra Edelmannová v tisku uvedla, že Němci do tábora sváželi také tuláky a "asociály". "Podle nás nemá cenu stavět podobným lidem památníky, my budujeme pomník těm, kteří něco dokázali," řekla Edelmannová. Nevoli vyvolalo také tvrzení strany, že Lety byly pouze pracovní tábor, kde Romové umírali na běžné nemoci“.
Takže Babiš jen opakuje, co bylo před deseti lety v argumentačním a výrazovém gardu ultrapravicových extremistů. Místopředsedou vlády papouškuje teze nácků, aby nalákal pro svou politickou divizi Agrofertu hlasy těch nejhloupějších voličů - protiromské bílé chudiny. Níž už asi politická kultura pana Agroferta klesnout nemůže. I když - kdo ví?


description: Nedaleko města Lodže ve středu Polska, v jedné ze zoologických zahrad ve městě Borysew, se během uplynulého týdne odehrál malý zázrak. Narodila se tam totiž vzácná mláďata tygří a lví, přičemž obě ze stejně vzácné, ve světě již silně ohrožené, skupiny.

title: Polská zoo zažívá zázrak, v uplynulém týdnu se narodila bílá mláďata tygra i lva


description: Fotka neznámého osamělého muže s taškou stojícího před tanky na náměstí Nebeského klidu (Tchien-an-men) v čínském hlavním městě Pekingu je symbolem zásahu státní moci proti čínským studentům v červnu roku 1989.

title: Díváte se na fotografii, která je dodnes v Číně zakázaná a nesmí se publikovat. Znáte její příběh?

maintext:
Autorem fotografie známé pod anglickým názvem „Tank Man“ je americký fotoreportér Jeff Widener, který v té době dokumentoval eskalaci demonstrací proti čínské vládě a zásah armády proti demonstrantům, především studentům. Pátého června, den po tvrdém zákroku proti demonstrantům, dostal fotograf od americké tiskové agentury Associated Press pokyn, aby se pokusil vyfotit náměstí Nebeského klidu obsazené armádou.
„Vzhledem k předchozím událostem to bylo dost problematické,“ uváděl Jeff Widener pro Deutsche Welle. „Z aspektu focení byl nejlepším bodem Beijing Hotel, kam jsem se dostal na kole po tom, co se mi podařilo přelstít vojenské hlídky. S pomocí jednoho amerického studenta jsem se vplížil do pátého patra hotelu a odtud z balkónu se mi s osmisetmilimetrovým objektivem podařilo vytvořit ostrý snímek. Byl večer a v zorném poli jsem zachytil nejen vojáky obsazené náměstí, ale navíc muže před tankem.“ Tak vznikla jedna z nejslavnějších fotografií všech dob.
Neznámý muž s taškou v ruce, jenž vypadal, že jde snad z nákupu či z práce, udělal něco naprosto mimořádného a jeho čin se během několika hodin rozšířil do celého světa. Jen sami Číňané dodnes často ani nevědí, že se na náměstí Nebeského klidu něco vůbec dělo.
Novinář Antony Thomas stál tehdy na jednom z balkónů: „Díval jsem se dolů. Blížil se tank s namířenou hlavní. A ten muž mu prostě vstoupil do cesty a řekl: ,Stát!‘ Bylo to něco naprosto nepochopitelného. Zdálo se, že byl neobvykle statečný, ale nejspíš ani nebyl. Asi to byl obyčejný člověk, který už měl dost toho, co za poslední dny viděl.“
Kolona tanků se zastavila. Kvůli jednomu jedinému člověku v celé Číně, jenž se rozhodl jí postavit. Chvíli se nic nedělo, ale poté ho začal první tank objíždět. Muž se nedal jen tak odradit. Vylezl na tank a mlátil do kovového poklopu tak dlouho, až se otevřel. Neznámý hrdina začal promlouvat k vojákům.
Nakonec ho odvlekli pryč dva muži; podle některých šlo o příslušníky tajné policie, podle jiných o znepokojené kolemjdoucí. Jeho totožnost nikdy nebyla zveřejněna a není znám ani jeho osud.
Rok po zákroku na Tchien-an-menu americká televizní reportérka Barbara Waltersová ukázala fotografii „tankového muže“ tehdejšímu číslu jedna Komunistické strany Číny Ťiang Ce-minovi a položila mu jasnou otázku.
„Máte tušení, co se stalo s tímto mužem?“ Ťiang, jenž v tu chvíli velmi znervózněl, odpověděl, že tanky ho nerozdrtily. Cokoli jiného, než že podle něj nebyl zabit, ale odmítl sdělit.
Fotografie je v Číně dodnes zakázaná.


title: Senátorka Veronika Vrecionová: Babiš je čistý představitel komunistického myšlení 70. a 80. let

maintext:
Tento týden odevzdá senátorka Veronika Vrecionová (ODS), strana Piráti a iniciativa Přichází cenzor v čele s Markem Antošem Ústavnímu soudu stížnost proti cenzuře internetu ze strany ministerstva financí. „Jeden člověk by neměl mít možnost ovládat vlivná média a současně regulovat internet,“ tvrdí na adresu Andreje Babiše senátorka Veronika Vrecionová, která protesty spojené se zákonem o hazardu před necelým rokem rozjela.
Co vám vadí na zákonu o hazardu?
Aby bylo jasno, nevadí mi regulace hazardu, ale dva paragrafy, které umožňují cenzuru internetu. Jako matka dvou dětí chápu, že chce někdo omezit sázení a hazard na internetu. Znám spoustu adiktologických studií, v nichž se tvrdí, že sázení se z klasických heren stěhuje na internet. Tvůrci zákona proto měli podporu veřejnosti, které tvrdili, že regulovat hazard je dobro samo o sobě a není se čeho bát. Ono se však je čeho bát. Podle tohoto zákona, jenž má platit už od prvního ledna příštího roku, může úředník ministerstva financí svévolně zablokovat jakoukoli stránku, o níž si myslí, že je spojena s hazardem.
Proč ne, když to souvisí s potenciálními nelegálními aktivitami?
Při projednávání tohoto zákona jsem v Senátu podala pozměňovací návrh. Podle něho by nikým nevolený a zároveň ministru financí podřízený úředník neměl takové pravomoci. Bohužel se mi tento návrh prosadit nepodařilo. Senátoři za ČSSD, ANO a KDU-ČSL hlasovali jako jeden muž.
A to je klíč k našim protestům, protože si tady někdo hodně ulehčuje situaci. Místo toho, aby dal k rychlému posouzení celou věc soudu, rozhodne podle své úvahy a svých preferencí. Už šest let jsem senátorkou a dobře vím, že když se dá v jedné věci takto možnost rozhodovat přímo a obcházet soudy, najdeme tytéž věci i v jiných zákonech. Tady jde o obrovský precedens, který bude využíván i v budoucnosti na jakékoli jiné věci. Už vidím, jak za pár měsíců přijde ministr zdravotnictví s paragrafem přišpendleným k nějakému zákonu, aby mohl podobným způsobem rušit stránky nabízející zbytečné doplňky stravy. A pak přijdou další a další. Stát si takhle nemůže zjednodušovat cestu na úkor našich svobod.
Proč v souvislosti se zákonem mluvíte o střetu zájmů?
Ministrem financí je Andrej Babiš, jenž vlastní vlivné noviny (Mf Dnes, LN), nejposlouchanější rádio (Impuls) a mnoho další titulů a kolem něj funguje několik spřátelených televizí či serverů. Má tento člověk mít odpovědnost za to, jaké stránky budou nebo nebudou vypnuty? To je další kolosální střet zájmů. Divím se mu, že do něčeho podobného jde. Nemůže se pak divit, že se lidé cenzury internetu bojí.
Nechce Babiš rušením hazardních stránek jen urychlit určité procesy?
Možná ano, ale i tak nesouhlasím s jeho rétorikou, že demokracie je pomalá, jen zdržuje, její procedury otravují a nade vším stojí efektivita. I když se to nezdá, Babiš je čistý představitel komunistického myšlení sedmdesátých a osmdesátých let, které na všechno vidělo jediný lék – centralizaci všech společenských a hospodářských procesů. Andrej Babiš prostě protlačil další zákon posilující Velkého bratra. Já to považuju za omezení svobody lidí v jejich právu na informace dostupné na síti. Chtěla bych ministru financí říct, že britský spisovatel George Orwell svůj román 1984 psal jako varování před všemocným státem, ne jako manuál k vládnutí. Takových zákonů bohužel leží v Parlamentu hodně.
Rozhovor s Veronikou Vrecionovou si přečtěte v novém tištěném Reflexu, který vyšel ve čtvrtek 8. září.


description: V neděli se uskuteční v německé spolkové zemi Meklenbursko-Přední Pomořansko regionální volby a průzkumy ukazují, že CDU, strana Angely Merkelové, dál oslabuje. Podle expertů zejména kvůli vstřícnosti kancléřky k migrantům. Volby na severovýchodě našich sousedů by měla vyhrát sociálnědemokratická SPD a na druhé místo míří stále silnější Alternativa pro Německo (AfD), která je protiislámská a protiuprchlická.

title: Merkelová dostane v neděli při zemských volbách další varování, její CDU může být až třetí


title: Four Loko: Kontroverzní alkoholický nápoj, po kterém prý můžete "ztratit" i panenství

maintext:
Čínský internet zasáhla nová móda. Zejména mladí lidé si nahrávají videa, při kterých pijí alkoholický nápoj Four Loko a sledují své reakce. Ty nejsou vždy veselé. Nápoj je pro Číňany tak silný, že někdy se ocitnou ve stavu silné opilosti a občas se mu proto přeneseně říká, že u něj dokonce „ztratíte panenství“. Není to ale první kontroverze kolem Four Loka.
Nápoj vznikl v USA v roce 2005 a dnes se prodává v asi 50 zemích světa. Může mít různé ovocné příchutě a také různou stupňovitost alkoholu – od 6 až do 14 procent. Prodává se ve větších plechovkách s obsahem skoro 0,7 litru. To jsou podle některých jeho kritiků hned dva problémy v jednom. Na první pohled pijete jakousi limonádu, ale je v tom alkohol. A plechovky jsou větší než obvykle, vypijete toho tedy víc.
Až do roku 2010, kdy to některé americké státy zakázaly, se do Four Loka navíc přidávával i kofein a proto ho zejména studenti brali jako módní „energy drink“. Problémem byla opět kombinace s alkoholem.
Ovšem v Číně v posledních měsících vypukla kolem tohoto nápoje doslova mánie. Některá videa po požití Four Loka viděly i statisíce lidí. Informace o tom už v reportáži přinesla také britská BBC.
Na čínských sociálních sítích byl například popsán případ tří dvacetiletých žen, které propašovaly Four Loko do karaoke baru, po jeho požití prý omdlely a byly okradeny.
V Číně se i dnes traduje, že v nápoji je také kofein, což výrobce popírá. Ale úplně to nejde vyloučit, protože v říši středu se vyrábí mnoho věcí také ilegálně. Někdy je těžké rozlišit, co je pravé a co ne.
Zatímco někteří mladí Číňané považují pití alkoholu za „zábavu“, tak státní čínská tisková agentura Sin-chua před ním pravidelně varuje. Kromě jiného nedávno napsala: „Jedna plechovka Four Loka je stejná jako kdybyste vypili téměř 5 panáků vodky či skoro pět piv. Ovocná příchuť zakrývá chuť alkoholu.“ Otázka je, jaká piva měla agentura na mysli.
Přitom Four Loko není levnou záležitostí. Jedna plechovka stojí v přepočtu kolem 10 dolarů. V Americe je to zhruba polovina.
Problém s alkoholem v Číně je ale stále větší, protože lidi jsou bohatší a to některé vede k tomu, že jakoukoli oslavu či setkání si neumí bez alkoholu představit. Patří to dokonce k bontonu bohatých i lidí ze střední třídy.
Alkohol je v nejlidnatější zemi světa spojen i s obchodem. Po jednáních obvykle následuje dobrý oběd či večeře (Číňané zbožňují jídlo ve větších skupinách) a u něj se hostům takřka vždy nabízí alkohol. Přípitek střídá přípitek a odmítnout je vrcholně neslušné.


description: Italský nejvyšší soud tento týden rozhodl v podivuhodném sporu o to, zda je veřejná masturbace trestným činem či nikoli. K překvapení všech to prý žádným trestným činem není. K němu by podle soudu v Římě došlo jen tehdy, kdyby byly na místě děti mladší 18 let. Soudci tak zrušili trest vězení pro muže, který onanoval před studentkami nedaleko univerzity v Catanii, v druhém největším městě Sicílie.

title: Veřejná onanie není trestný čin, rozhodl precedentně italský nejvyšší soud


description: Americká technologická společnost Apple dnes představila další generaci svého chytrého telefonu iPhone a novou verzi hodinek Apple Watch. Obě novinky, které budou mít několik vylepšení, začne firma prodávat ve více než 25 zemích světa od pátku 16. září. Majitelé nového iPhonu budou moci hrát populární japonskou videohru Super Mario a nové hodinky bude možné používat ke hraní hitu letošní sezony Pokémon Go, oznámil šéf podniku Tim Cook na dnešní prezentaci v San Francisku.

title: Apple představil nový iPhone a novou verzi hodinek Watch


title: Proč Arabové tak nenávidí Palestince?

maintext:
Světová média jsou dlouhá desetiletí plná kritiky Izraele za to, jak je zlý na nebohé Palestince v Gaze a na západním břehu Jordánu. Skutečnost je taková, že jiní Arabové se k Arabům palestinským chovají mnohem hůř než Židé.
Před čtvrt stoletím jsem znal jednoho v Praze usedlého Libanonce. Byl stejně tmavý jako já (to jest dost), takže mne jednou rozesmál. Ptal jsem se ho, proč si ostatní arabské země nerozeberou Palestince, kterým se nelíbí v Izraeli. „Nikdy! Palestinci jsou Cikáni Arábie,“ odpověděl ten hnědý rasista bez váhání a já si to pamatuju ještě po pětadvaceti letech.
Bez ohledu na důvody této pověsti Palestinců mezi ostatními Araby se k nim ale ti ostatní Arabové chovají více než nehezky. Gatestone Institute otiskl text v Jeruzalémě působícího novináře Chálida abú Toameha, jenž uvádí otřesná čísla o situaci Palestinců v okolních arabských zemích, kde se již více než padesát let rozrůstají uprchlické tábory Palestinců uprchlých ze západního břehu, z Gazy či samotného Izraele.
V okolních arabských zemích nedovolí, aby se tito vnitroarabští imigranti, sdílející s hostitelskými zeměmi, jako Sýrie, Jordánsko či Libanon, náboženství, jazyk, hodnoty i styl života, asimilovali, a drží je v lágrech. Obzvláště tragická situace Palestinců je v Sýrii.
Od roku 2011, tedy za uplynulých pět let, bylo v Sýrii zabito téměř 3500 Palestinců. To je více, než jich zabili Izraelci, a to i přesto, že ve sledovaném období proběhla válka Izraele proti teroristům Hamásu v Gaze. V uprchlickém táboře pro Palestince Jarmúk v Sýrii už více než 720 dní není voda, která se dováží. Běžné dodávky vody vodovodem tábor nemá. A poslední tři roky funguje bez elektřiny.
V syrských vězeních sedí dvanáct tisíc Palestinců v nelidských podmínkách Asadových žalářů. Sedí i 765 dětí a 543 žen. Palestinské zdroje uvádějí, že za poslední roky zemřeli v Sýrii následkem mučení a nelidského zacházení 503 palestinští vězňové. K běžnému standardu patří, že palestinské ženy jsou v syrských věznicích znásilňovány vyšetřovateli a dozorci. Tato data, z nichž analýza vychází, byla zveřejněna organizací AGPS – Action Group for Palestinians of Syria, Akční skupinou jednající za Palestince v Sýrii –, která je palestinská a rozhodně nenadržuje Izraeli.
Takže pro všechny přátele Palestinců a nepřátele Izraele: Jediný stát, kde žije početná palestinská komunita za únosných podmínek, v systému otevřené západní tržní demokracie, kde mají Palestinci volební právo a ústavní garanci dodržování svých lidských a ústavních práv, je svobodný Stát Izrael.
Jen škoda, že se evropští novináři díky opakovanému mediálnímu boji proti izraelskému násilí na Palestincích někdy nepodívají, jak se mají Palestinci mimo území Izraele. Kdyby tak učinili, možná by museli trochu slevit ze svého postmoderního antisemitismu, projevujícího se nenávistí k Izraeli a všemu izraelskému. A to se evropským sluníčkářům opravdu nechce.


description: Červené cyklistické dresy, bílé helmy a zdánlivě nekonečný peleton cyklistů, kteří ve vysoké nadmořské výšce přejíždějí z Indie do Nepálu nejvyšší pohoří světa. Jejich cílem je ukázat na problém pašování lidí a převaděčů.

title: Mniši na kolech přejíždějí Himaláje. Chtějí tak upozornit na pašování dívek z Nepálu

maintext:
“Někdo by si mohl říci, že je to jako Tour de France,” uvedla agentura Reuters. “Cyklisty v oblecích a jejich výkony však podobnost s Tour de France začíná i končí,” uvedla dále agentura. Nejsou to totiž profesionální cyklisté, kdo se na odvážnou túru vydávají. Jsou to mladí mniši z Bhútánu, Nepálu i Indie, kteří za svůj výkon (himalajská tour je delší a náročnější než Tour de France) nezískají peníze, mezinárodní prestiž ani uznání.
“Děláme to proto, abychom pomohli rodinám v Nepálu. Po loňském zemětřesení se často stává, že jsou mladé dívky prodávány a z utržených peněz se pak rodina snaží vyžít,” uvedl pro nadaci Thomsona Reutera třiadvacetiletý Jigme Konchok. “Chudé rodiny si nemohou dovolit dívky živit a vychovávat,” uvedl dále mnich. Pokud by však v zemi byl vymýcen fenomén převaděčství a nelegálního pašování lidí, zvláště dívek, problém by dle mnichů ustoupil. Kupci by totiž neměli jak svůj lidský nákup dostat pryč od rodiny.
Trať, kterou mniši ujedou, je celkem 4 tisíce kilometrů dlouhá. Jen těžko lze uvěřit, že ji nejedou profesionální sportovci, už kvůli vysokému převýšení a řídkému vzduchu. Není to však první akce tohoto druhu. Letošní cyklotour přes Himalaje se v podání mnichů koná již počtvrté.


description: Aktuální Excellent, lifestylová příloha Reflexu, se zabývá tím slastným, a zároveň problematickým pocitem, „když je práce vášní“. Nevím, jak vy, ale já tenhle pocit dobře znám a každý den se jeho vinou raduju i hroutím… Pražský psychoterapaut a specialista na kariérní poradenství Dalibor Špok mně (a samozřejmě i čtenářům Excellentu) poradil, jak zdravěji a lépe přemýšlet o svém zaměstnání, co čekat od svého šéfa nebo jak se vyvarovat pocitů nudy a vyhoření.

title: Psycholog Dalibor Špok: Za pár let budeme mít významně kratší pracovní dobu než dnes

maintext:
Říkáte, že se vše zrychluje a zkracuje. Jen pracovní doba ne…
Přichází to. Dejte na mě, za pár let bude mít celý západní svět významně kratší pracovní dobu než dnes. Díky technologiím jsme totiž ve svých profesích nesmírně efektivní, možná až moc. Destilujeme z práce jen to podstatné a odpadá nám vše méně důležité, ale také to méně stresující. Kdybyste byla novinářkou před šedesáti lety, zapisovala byste si to, co vám teď říkám, těsnopisem, pak to v ruce přepsala nebo to naťukala do psacího stroje a odnesla sazečům. Dnes nechodíte ani na poštu s balíky, vaše office manažerka je prostě vrazí kurýrovi… Dříve všechno trvalo déle, ale také to zahrnovalo spoustu nenáročných aktivit, díky kterým jsme se více hýbali, více čekali, měli více přestávek. Dnes je nemáme, takže je naše práce velkou zátěží pro psychiku a nemůžeme čekat, že z těchto superefektivních výkonů složíme osmihodinovou pracovní dobu.
Kolik hodin denně má tedy „západní“ člověk ideálně pracovat?
Historické studie překvapivě ukazují, že napříč dějinami stále pracujeme zhruba čtyřicet hodin týdně, vyjma občasných extrémů typu průmyslové revoluce v Anglii. Co se dnes mění, je povaha práce. Díky počítačům jsme extrémně efektivní a to osm hodin denně nevydržíme. Musíme proto jít buď cestou zkracování aktivní pracovní doby, jak se dnes zkouší třeba ve Švédsku, nebo budeme část pracovní doby věnovat nějaké méně „efektivní“, ale možná o to více uspokojující aktivitě. Řekněme, že programátoři v IT firmě budou pět hodin kódovat a další dvě hodiny okopávat křen v komunitní zahrádce nebo vařit polévku v rámci charitativních akcí. Musíme se oprostit od té tolik atraktivní představy, že naše pracovní doba bude tvořena kontinuem vrcholného výkonu, které nám vyplní těch tradičních osm hodin denně. Takové vypětí náš mozek prostě nezvládá, alespoň ne dlouhodobě. Mozek nemá čidla únavy jako svaly, jeho vyčerpání poznáme jen nepřímo. O to víc hrozí vyhoření.
Kdo je syndromem vyhoření nejvíc ohrožen? Možná právě vy! Ale to už se dozvíte z rozhovoru s Daliborem Špokem v Excellentu, který vyšel jako součást Reflexu č. 38 ve čtvrtek 22. září.


description: V Nizozemsku vyvolal pozdvižení Tunahan Kuzu, šéf krajně levicové a proimigrační strany DENK, jenž odmítl podat izraelskému premiéru Netanjahuovi ruku a přišel na setkání s ním s palestinským odznáčkem na saku. Izraelský premiér navštívil nizozemský parlament během své nedávné návštěvy Nizozemska.

title: Šéf nizozemské levicové strany: Židovi ruku nepodám, Erdoğanovi ano

maintext:
Izraelský deník Ha’arec se zmiňuje, že Kuzuův akt nepodání ruky označila některá nizozemská média za projev antisemitismu. Sám Kuzu zveřejnil na svém facebookovém profilu k celé věci následující komentář: „Rozhovor Výboru pro zahraniční záležitosti s Netanjahuem. Zatímco se v létě 2014 ulice Gazy červenaly krví vylévající se z dětských žil, je zde rozvinován červený koberec. To si nezaslouží žádné podání ruky, ale odkaz na #FreePalestine.“
Židovi ne!
Přední komentátor nizozemského webu De Dagelijkse Standaard Michael van der Galien označil chování levicového politika za nepřijatelné, jelikož Kuzuovi nevadilo potřást si rukou s tureckým islamistickým prezidentem Erdoğanem, který je odpovědný za násilné pronásledování svých odpůrců, ale vadilo mu podat si ruku se Židem (izraelským premiérem Netanjahuem). „Kuzu ukázal svou pravou tvář. Není ničím víc než jen islamistickým podněcovatelem strachu,“ cituje van der Galiena izraelský deník Ha’arec.
Izraelský web JerusalemOnline k incidentu poznamenal, že dle informací jednoho ze členů Netanjahuova doprovodu si jeden nizozemský poslanec tureckého původu odmítl podat ruce s izraelským premiérem a místo toho se jej zeptal na situaci Palestinců v Gaze. Netanjahu prý odpověděl, že cement, jenž je dodáván do Gazy za účelem rekonstrukce pobřežního pásu, je místo toho používán na stavbu podzemních tunelů Hamásu.
Kuzu patří mezi největší odpůrce Státu Izrael v nizozemském parlamentu. Na internetu například koluje video z jeho parlamentní debaty se známým kritikem islámu Wildersem, kde Kuzu kritizuje, že Izrael nepřijímá žádné uprchlíky ze Sýrie. Kuzu v debatě vyzval, aby Izrael přesídlil na své území velké množství syrských uprchlíků.
Nechte na pokoji muslimské duchovní
Kuzu spolu se svou stranou DENK tvrdí, že v nizozemské společnosti a státní správě existuje skrytý rasismus, a proto navrhuje vytvořit registr osob s „rasistickým“ (tj. protimigrantským) smýšlením. Kdo by byl evidován na tomto seznamu, měl by zakázáno pracovat ve státních službách.
Strana také prosazuje, aby byli muslimští duchovní podporováni nejen nizozemskou vládou, ale aby měli neomezený přístup i do armády, věznic či nemocnic. Podle Kuzua by neměl nizozemský stát zasahovat do toho, jak muslimští duchovní interpretují islám.
Před vstupem do vrcholové politiky byl Kuzu zastupitelem ve městě Rotterdam. Narodil se v Istanbulu, vyrůstal v nizozemském městě Maassluis a vystudoval Erasmus University Rotterdam. Kuzu byl členem nizozemské levicové Strany práce, ale pro neplnění stranické linie v otázce integrace imigrantů ho z ní vyloučili. Dnes je jedním z lídrů strany DENK.
Tato strana se profiluje jako podporovatel přijímání neomezeného množství uprchlíků do Evropy, ale také jako strana hájící nejen zájmy uprchlíků, nýbrž především muslimů. Patří k nejprotiizraelštějším skupinám v nizozemské politice, a naopak veřejně podporuje tureckého islamistického prezidenta Erdoğana.


description: Kulturní odlišnosti mezi národy jsou obrovské, a tak se snadno může stát, že co je v jedné kultuře posvátné, je pro členy jiné kultury děsivé a odpudivé. Jako festival mrtvých v Indonésii.

title: Festival mrtvých: Indonéští vesničané po třech letech vyměňují šaty svým zemřelým předkům


description: Další neuvěřitelný příběh dorazil ze Severní Koreje. Americký student David Sneddon, který zmizel v horách jihozápadní Číny v roce 2004, žije podle agentury Yahoo News Japan s manželkou a dvěma dětmi v Severní Koreji. Měl tam být unesen severokorejskými agenty. Prý v nevyzpytatelné KLDR dokonce učil angličtinu diktátora Kim Čong-una.

title: Američan, který byl před 12 lety unesen v Číně, učí v KLDR diktátora Kima angličtinu


description: Europoslanec Manfred Weber přišel s nápadem obdarovat měsíční jízdenkou Interrail, na niž se dá vlakem jezdit po celé Evropě, evropskou mládež. Tedy všem, kteří právě oslaví osmnácté narozeniny. Má to podle něj posílit pocit sounáležitosti Evropanů v době krize.

title: Europoslanci navrhují každému k osmnáctinám jízdenku po Evropě zdarma na měsíc. Proč ne na rok? A proč ne letenku?


title: Američtí spojenci v Sýrii bojují s Islámským státem, ale také mezi sebou navzájem

maintext:
Spojené státy by chtěly, aby turečtí a kurdští bojovníci bojovali, ale ne proti sobě. Tento nepříjemný problém rozebírá americký server Defense One. Uvádí, že se nyní administrativa usilovně snaží udržet místní spojence, kteří mají své vlastní zájmy, u jednoho cíle a tím je porážka ISIS.
Zabití mluvčího a spoluzakladatele Islámského státu abú Muhammada al-Adnáního je dobrou zprávou pro armádu USA a její koalici sil bojujících proti teroristickým skupinám uvnitř Sýrie. Předtím ale proběhl týden, kdy se spojenecké síly zaměřily spíše na boj proti sobě.
Turecko je americkým spojencem v NATO a má na svém území leteckou základnu Incirlik, jež má zásadní význam pro boj USA proti ISIS. Tato země ale současně USA za jejich postup kritizuje. Jsou to kurdské síly, tedy YPG (Lidové obranné jednotky) a YPJ (Ženské ochranné jednotky), které se nacházejí na přední frontové linii boje, jenž drtí takzvaný chalífát. Během posledního týdne, jak Defense One uvádí, se tito dva spojenci střetli navzájem. Boj proti ISIS se zarazil v okamžiku, kdy došlo k přestřelce mezi Turky a Kurdy, takže Američané museli tento konflikt řešit.
„Američtí váleční plánovači se opět ocitli v situaci, která ukazuje, jak ošidná může být tvorba momentální politiky, když se spoléhá na místní síly, jež uskutečňují své vlastní zájmy, a ne zájmy Washingtonu,“ píše Gayle Tzemach Lemmonová.
V některých ohledech je to přirozené rozšíření toho, co je známo jako Obamova doktrína, kdy USA podporují místní síly a vysílají jen omezené počty vlastních vojáků, a nikoli velký počet amerických sil. Američané mají na místě speciální jednotky, působí jako poradci, ale nevedou boje. To znamená, že většina z několika tisíc amerických vojáků nečelí stejným rizikům, jako když jich bylo více než 160 000 v Iráku a 100 000 v Afghánistánu a umírali po tisících (4504 v Iráku a 2384 v Afghánistánu). Americké síly působí z dálky a nemohou přesně ovlivňovat operace a jejich dopad. Pak může docházet ke zmateným bojům mezi Turky a Kurdy. Americká vláda také nedostává přesné informace nebo nedostává žádné.
Bývalý americký velvyslanec v Iráku James Jeffrey, který kritizoval Obamu za omezení vojenské intervence proti ISIS, soudí, že nebylo dobré se tolik spoléhat na místní bojovníky. „Nechat je tohle dělat není dobré, nebo snad je, když bojují každý proti každému?“
Je těžké pochopit, píše autorka, proč je politika prováděna tak improvizovaně, když se konflikt mezi Tureckem a Kurdy mohl tak snadno předvídat. Viceprezident Joe Biden pohrozil, že síly YPG nebudou mít americkou podporu, když nebudou plnit své závazky. Turecký premiér Binali Yıldırım stál vedle něj a označil americké spojence za součást problému. Podle něj, když někdo použije teroristickou organizaci, aby porazil jinou teroristickou organizaci, má nakonec teroristickou organizaci a co si s ní pak počne? Tím myslel jednotky PYD (Strany demokratické unie) a YPG.
Americký ministr obrany Ash Carter vyzval obě strany, aby se soustředily na islamisty a udržely územní zisky, jichž dosáhly. „Chápeme, že mají mezi sebou historické rozdíly, ale americké zájmy jsou zcela jasné.“ Těmi je porážka Islámského státu.
K celé věci můžeme jen dodat, že problém není jen s Kurdy a Turky v IS, ale i se vztahem mezi USA a Tureckem. Z kruhů turecké vlády zazněla obvinění, že Američané podnítili převrat proti Erdoğanovu režimu nebo o něm předem věděli a Ankaru nevarovali. Něco takového se mezi spojenci v Alianci ještě nestalo. Smíšené pocity budí také momentální smiřování mezi Tureckem a Ruskem. Na jižním křídle NATO je Turecko důležitým spojencem, ale spojencem stále nespolehlivějším. Svět ztrácí pořád více na přehlednosti a nezdá se, že by po skončení prezidentské vlády Baracka Obamy, nositele Nobelovy ceny míru, byl bezpečnějším místem. Spíše vidíme konflikty všude, kam se podíváme.


title: Američané si připomněli patnácté výročí teroristických útoků z roku 2001

maintext:
Dolní část newyorského Manhattanu se dnes stala místem pietní vzpomínky na téměř 3000 obětí teroristických útoků na New York a Washington ze září 2001. Patnácté výročí nejkrvavějšího teroristického útoku na americké půdě si připomněli i ve Washingtonu, kde útočníci uneseným letadlem narazili do budovy Pentagonu, a v pensylvánském Shanksvillu, kam dopadl další letoun, jehož cestující se teroristům postavili.
Po minutě ticha za mrtvé začalo stejně jako v minulých letech čtení jmen všech obětí. Mezi přihlížejícími byli i prezidentští kandidáti Hillary Clintonová a Donald Trump, kteří v den tragického výročí přerušili kampaň. V souladu s tradicí platnou od roku 2011 se ale žádný politický projev nečeká.
Ground Zero, jak Newyorčané místo teroristického útoku nazvali, se za patnáct let výrazně změnilo. Na místě dvou zničených věží Světového obchodního střediska (WTC) vyrostly nové výškové budovy, nejvyšší na západní polokouli. V okolí jsou nové hotely a obchodní střediska, památce mrtvých je věnováno Muzeum 11. září. Na místě zničených mrakodrapů jsou dvě vodní nádrže, které lemují panely se jmény všech obětí.
Organizátoři se drží záměru, aby i při výročních akcích byla pieta výhradně nepolitická. Největší pozornost je věnována pozůstalým, smuteční akce jsou také připomínkou statečnosti newyorských policistů a hasičů. Na Bílém domě a vládních budovách dnes vlaje americká vlajka spuštěná na půl žerdi.
Prezident Barack Obama v projevu na shromáždění v Pentagonu prohlásil, že americký národ na oběti z 11. září nikdy nezapomene. "Láska a věrnost ať tě neopouští, připoutej si je k hrdlu, vyryj do srdce," citoval šéf Bílého domu Knihu přísloví z biblického Starého zákona.
Prezident poukázal na různorodost Ameriky a vyzval spoluobčany, aby se nenechali od nepřátel rozdělit. Dnešní den je podle něj těžký, ale "odkrývá lásku a věrnost v našich srdcích a v srdcích celého národa".
Ještě před cestou do Pentagonu Obama uctil oběti teroristického útoku minutou ticha v Bílém době přesně v 8:46 místního času (14:46 SELČ), tedy v okamžiku, kdy první letadlo unesené teroristy narazilo do severní věže WTC v New Yorku.
Památku obětí dnes uctily stovky lidí i v pensylvánském Shanksvillu, kde se zřídil letoun unesený teroristy, když se cestující pokusili únosce přemoci. Zahynulo 40 pasažérů a členů posádky. Letoun letěl na lince z Newarku v New Jersey do kalifornského San Fanciska. Na místě katastrofy byl vybudován Národní památník letu 93.
Při útocích na východní pobřeží USA, které provedla teroristická organizace Al-Káida, zahynulo 2977 lidí a 19 únosců. V letadlech, které se staly smrtící zbraní, zemřelo 265 osob včetně únosců.


description: Je až s podivem, že jeden z nejúspěšnějších režisérů všech dob natočil jen šest filmů. Jenže když se druhý snímek George Lucase Americké graffiti dočkal nečekaně velkého úspěchu, mladý vizionář už věděl, kterým směrem se bude jeho další kariéra ubírat. Konečně dostal prostor pro splnění svého dlouhodobého snu. Science-fiction Star Wars měla být něčím, co do té doby nikdo nikdy nenatočil. Obří projekt narazil na nesčetně problémů, ale jak dnes už víme, Lucas opět uspěl. Hvězdné války se staly kultovním fenoménem, se kterým nadaný umělec navždy spojil své jméno. A my vám nyní přinášíme 100 vzácných barevných snímků, které vám odhalí zákulisí natáčení.

title: 100 unikátních snímků ze zákulisí natáčení Hvězdných válek


description: Důsledky válek na Blízkém východě nejenže přímo ohrožují Evropu (migrace, terorismus, islamismus), ale často připomínají absurdní válku Švejků. V posledních dnech to vidíme v Sýrii a nepřímo je do toho zatažena i Česká republika.

title: Válka Švejků: NATO (včetně Česka) vyzbrojuje Kurdy, Turecko (člen NATO) na ně útočí


description: V souvislosti s druhou světovou válkou a německou okupací částí Sovětského svazu narazíme v učebnicích dějepisu, knihách a ve filmech většinou na boje a nekonečnou nenávist. Jenže na mnoha místech museli lidé dál žít společně s okupanty a to přinášelo i zvláštní situace. Podívejte se na ně. Pozoruhodné je třeba kamenování sochy Lenina ruskými muži či společné jídlo s Němci.

title: Neučili jsme se to jinak? Zvláštní fotky Němců za druhé světové války v Sovětském svazu


description: Mezinárodní trestní soud v nizozemském Haagu minulý týden oznámil, že ředitelé korporací, ale i vlády jednotlivých zemí, budou moci být nově vystaveni stíhaní jako váleční zločinci za zločiny proti přírodnímu prostředí.

title: Sen mnoha lidí se splnil: Šéfové firem mohou být nyní stíhaní v Haagu jako váleční zločinci

maintext:
Haagskému soudu hlavně vadí fenomén v angličtině nazývaný „land grabbing“ (zabírání půdy), při kterém soukromé korporace za pomoci místních vlád zabírají velké kusy území za účelem vytěžení přírodních zdrojů.
„Vyhánění místních lidí a ničení životního prostředí se stalo akceptovanou cestou v mnoha rozvojových zemích, bohatých na přírodní zdroje,“ řekl Gillian Caldwell, ředitel nevládní mezinárodní organizace Global Witness, která se snaží bránit ničení životního prostředí, korupci, chudobě a bojuje za lidská práva.
„Mnoho šéfů korporací násilně zabírá půdu, ničí tropické lesy, nebo znečišťuje vodu. Místní politici jsou často jejich spolupachatelé. Brzy by se ale mohlo těmto ředitelům a politikům stát, že je povoláme k soudu do Haagu, stejně jako válečné zločince a diktátory. Mezinárodnímu soudu by se tímto způsobem mohlo podařit zlepšit život milionů lidí po celém světě. Také by to lépe ochránilo ohrožené a důležité ekosystémy,“ tvrdil dále Caldwell.
Násilí, které často provází souboje o území, někdy zanechává za sebou i oběti na životech.
Haagský soud se rozhodl pro možné souzení šéfů korporací poté, co skupina Kambodžanů podala k tomuto soudu oznámení, ve kterém tvrdí, že jejich vláda spolu s policií, armádou a soudy jsou po dohodě se zahraničními investory spoluviníky na vyhnání více než 300 000 lidí z území, na kterém měla zájem právě cizí firma.
Odborníci na mezinárodní právo dokonce říkají, že nový zájem Haagu o potenciální soudy s viníky, kteří ničí životní prostředí, také otevírá prostor pro kriminální vyšetřování lidí a korporací odpovědných za globální změnu klimatu.
Haagský soud byl ustanoven v roce 2002 k potrestání lidí za vážné zločiny jako je genocida, zločiny proti lidskosti či válečnou agresi. Podle kritiků však soud často postrádá často možnost vykonávání spravedlnosti, protože se spoléhá na spolupráci se státy, ze kterých pocházejí lidé podezřelí z konkrétních zločinů.
Další problém tkví v tom, že mnoho velkých a silných zemí, které jsou také často sídlem výše zmiňovaných korporací, nikdy nepodepsalo takzvaný Římský statut, který soud ustanovil a nemusí proto podezřelé vydat. Mezi země, které statut nepodepsaly, patří mimo jiné Čína, Indie, Rusko, Kuba, Indonésie, USA, Izrael a Súdán. Každý stát tak činí ale z jiných důvodů.


title: Velký rozhovor: Jaké jsou politické ambice bývalého policejního prezidenta Červíčka a proč zrovna v ODS?

maintext:
Martin Červíček udělal neobvyklý skok. Z nejvyšších pater policie do čela kandidátky ODS v Královéhradeckém kraji. V politice chce být dlouhodobě. Spokojí se s pozicí krajského zastupitele? Má ambice v celostátní politice? A co si myslí o současném stavu ODS?
Kdo vás z ODS oslovil jako první?
Byl to starosta Trutnova Ivan Adamec a souběžně i předseda ODS Petr Fiala.
Jaké procento pro vás bude v krajských volbách hranicí úspěchu a neúspěchu?
Jestli to má mít smysl a ODS se má podílet na řízení kraje, tak se ta hranice pohybuje kolem patnácti procent. Ale to je jenom číslo. Je potřeba ukázat, že ODS znovu získává důvěru občanů Královéhradeckého kraje, to je pro mě důležitější. Myslím, že volby budou v kraji velmi vyrovnané, že tu bude čtyři pět subjektů, které budou mít podobný výsledek. Pak bude záležet na tom, jak si zvolení lidé sednou u stolu, jestli najdou společnou řeč a budou schopni týmové práce. A jestli se u toho stolu objeví někdo, kdo bude mít schopnost rovnocenně s ostatními kraji koučovat.
Vy?
Neříkám jenom já. V každém politickém uskupení najdete lidi, kteří mají podobné předpoklady. V současném vedení kraje ale nevidím žádnou osobnost, která by toho byla schopná.
Od policie jste odcházel s tím, že už tam pro sebe nevidíte žádnou výzvu. Co je pro vás výzva v politice? Vždyť vy jako generál můžete některé věci prostě rozkázat, zatímco politika je v tomto ohledu skoro opačný svět.
Dneska už to neplatí. Policie je obrovská firma, má 40 tisíc lidí, mnoho vrcholových manažerů s velkou mírou odpovědnosti za fungování policejních celků. Už nestačí jenom velet. Když někomu něco nařídíte, tak to sice udělá. Ale s jakou kvalitou? S jakým nadšením? S jakým přesvědčením? Já vnímám všechny své velitelské pozice ne velitelsky, vnímám je jako místa, kde to koučujete, kde to dáváte dohromady, kde přesvědčujete lidi, že určitá práce má smysl. Policie pro mě neznamenala velení, ale spíš manažerské řízení, analýzy, vytváření strategií a přemýšlení o tom, jaký budou mít rozhodnutí dosah. Jinak řečeno na otázku, zda se nebojím, že mě místo velení čeká víc komunikace nebo dohadování a hledání společného řešení, odpovídám, že v těch dvou světech vůbec nevidím žádný rozdíl.
Ale přece jenom. Dokážete si sebe představit jako krajského zastupitele? Není to pro vás přece jenom sestup? Vždyť i o krajských volbách se mluví jako o volbách druhého řádu. Nemáte větší ambice?
Ačkoliv mám policejní práci rád, je to pro mě uzavřená kapitola. Přemýšlel jsem, co budu v životě dělat dalších patnáct dvacet let, a rozhodně nechci být jen kluk z plakátu na jedny volby. Rád bych pomohl ODS i v bezpečnostních otázkách. Své politické angažmá nemám úzce spjaté jen s krajskými volbami. Teď je pro mě ale hlavní výzva přesvědčit veřejnost, že znovu může důvěřovat politice ODS, regionální politice, zejména pokud jdou do politiky lidé, kteří za sebou mají nějakou historii, něco dokázali, mají předpoklad řídit kraj. Zároveň se chci angažovat i v celostátní politice, ale vůbec to nemám naplánované tak, že půjdu do všech voleb. Otevřela se mi nová kapitola života, nikam nepospíchám, ale chci hledat cestu, jak pomoci.
Na kandidátce vás chtělo mít víc stran.
Bylo určitě oťukávání, ale jen lehké, ono totiž skoro nikoho nenapadne, že když jste vysoký policejní důstojník, že máte ambici vstoupit do politiky. Přesto nějaké oťukávání občas bylo. Dlouho jsem o tom přemýšlel a není žádným tajemstvím, že jsem jednou ODS dokonce odmítl, protože jsem měl dojem, že ještě nenazrál čas.
Veřejně se k vyjednávání přiznala ČSSD. To je docela velký rozdíl na politické ose.
To, co naznačujete se sociální demokracií, je pravda. Já mám například velmi dobré osobní vztahy se starostou Náchoda Janem Birkem. Obecně to na krajské úrovni není až o takové politice, lze si představit, že můžete působit jako nestraník, a jako nestraník se zase můžete tvářit, že jdete za jakoukoliv stranu nebo hnutí a že budete dělat jen to správné pro fungování kraje. Ale v momentě, kdy začnete přemýšlet o politice trochu jinak, o celostátní politice, k níž se také musíte vyjadřovat a na které se spolupodílíte, tak si uvědomíte, že to nemůžete dělat za jakoukoliv stranu, že to musíte dělat v souladu se svým přesvědčením. I proto to u ČSSD zůstalo jen u oťukávání a zvolil jsem ODS.
Jsou tedy nějaké rozdíly mezi pravicí a levicí na krajské úrovni?
Když se podíváte do volebních programů jednotlivých stran, zjistíte, že všichni máme priority hodně podobné. Spíš se lišíme v názorech na to, jak některé věci udělat a změnit.
V čem se tedy lišíte?
Já se třeba nemůžu smířit s tím, že dnes kraj vůbec nikdo neřídí. Že fungujeme na principu „Díky za každé dobré nové ráno“ a uvidíme, co bude za čtyři roky. Přece když něco děláte, tak se musíte věnovat strategickým věcem, a ne jen operativním. Jsem zvyklý, že věci musíte odřídit, hledat řešení, prosazovat ho, a hlavně za ně nést odpovědnost. To na současném vedení kraje vůbec nevidím a teď bez ohledu na to, že je koalice tvořena sociální demokracií a komunisty. Myslím, že v politice nastává doba určité generační obměny. Měli by do ní vstupovat lidé, kteří za sebou mají opravdu nějakou historii, mají předpoklady a už dokázali, že dovedou věci změnit, že o nich nebudou jenom mluvit. Že na krajské úrovni víc záleží na lidech, kteří dovedou pobláznit své okolí a donutit lidi k tomu, aby fungovali, aby správně sloužili svým občanům. Tohle možná dnes bude v očích občanů trochu stírat rozdíl mezi pravicí a levicí, přestože by si politika měla zachovat rozdílnost vidění světa. Například v tom, zda stát má o všem rozhodovat, všechno možné přerozdělovat a nutit nás všechny být závislejší na státě, jak se o to snaží levice. Anebo má zvítězit pohled pravice, jež by se neměla vzdávat přesvědčení, že stát má zasahovat jen do zásadních a potřebných věcí v našich životech a ostatní má více nechat na odpovědnosti každého z nás včetně toho, že pravicová vláda bude mít ambici co nejvíce peněz lidem ponechat a nechat na nich rozhodnutí, co s nimi udělají.
A konkrétní rozdíl mezi stranami na krajské úrovni?
Lišíme se hlavně v tom, že se chceme zaměřit na strategické věci, které souvisejí s opakujícími se problémy ve zdravotnictví, dopravě, ve školství a v současné době i v bezpečnosti. Dlouho se tu populisticky říká, že musíme dostavět dálnici, že nesmíme připustit privatizace nemocnice, jež musíme stabilizovat. Ale když se podíváte, co v těchto oblastech dotyčné politické subjekty udělaly za posledních osm let, zjistíte, že ve své podstatě vůbec nic. Že se jenom přežívá.
Jaký problém má Královéhradecký kraj ve zdravotnictví?
Já například mám už dost alibistického schovávání politiků za Zdravotnický holding (Zdravotnický holding Královéhradeckého kraje je akciová společnost, přes niž kraj vlastní jednotlivé oblastní nemocnice— pozn. red.), který si politici zřídili, aby řídil oblastní nemocnice. Kde je odpovědnost politiků za to, jak fungují nemocnice v kraji? Vždyť kraj do nich dává několik set miliónů ročně, aby vůbec mohly fungovat. Holding dnes řídí nemocnice nesprávně, neposkytuje jim službu, k níž byl zřízen, a vedení nemocnic v tomto systému tak nějak přežívá. To mi vadí, v tom se lišíme.
Co tedy konkrétně s krajským zdravotnictvím chcete dělat?
Musíme si říct, jak bude zdravotnictví vypadat ne za rok, ale za pět let, jaké nemocnice a s jakou poskytovanou péčí potřebujeme mít a že by bylo fajn, aby byly samostatné a nedělali jsme z nich slučováním kočkopsy. Na péči oblastních nemocnic budou navazovat další zdravotnická zařízení, jež v tom regionu jsou, tedy různá ambulantní a lůžková, a že to všechno začíná od něčeho, co se nazývá Fakultní nemocnice Hradec Králové, kterou sice kraj neřídí, ale partnersky s ní zdravotnictví v kraji může koučovat. To je jednoduché řešení. Politici už dál například nesmějí říkat: „To já ne, to holding řídí nemocnice.“
Co máte v plánu s dopravou?
Každý říká, že musíme dostavět dálnici D11. O.K., já budu rád, až se dostaví, neboť je to klíčová stavba pro region, ale, proboha, přestaňme s populistickými řečmi a řekněme, že pro kraj je z hlediska jeho kompetencí daleko důležitější, aby zajistil pořádné silnice druhé a třetí třídy. Tuto silniční síť musíme opravovat ne až ve chvíli, kdy bude plná děr, ale souběžně s rozvojem silnic první třídy. Abyste pak v momentě, kdy modernizujete první třídu, mohl stáhnout dopravu na druhou třídu. Zvykněme si na to, že když jdeme do veřejného života, máme odpovědnost za to, co děláme, a nehrajme si na tu odpovědnost jenom ve volbách. Kdykoliv kdokoliv přijde, může hodnotit naši práci. Politik nemůže říct: „To ne my, to úředníci.“ Ne! Jenom politici to mohou koučovat. Radní za zdravotnictví odpovídá za to, jak to vypadá a jak bude vypadat zdravotnictví. Nemůže půl roku před volbami říct úředníkům, aby jí vypracovali nějakou koncepci, protože potřebuje mít něco do voleb. Kde to jsme? Jestli se fakt něco má změnit, tak si musíme přestat hrát na velká zvířata na vysokých postech. Práce v politice je stejná jako jakákoliv jiná v tom smyslu, že si ji musíme odpracovat.
Často mluvíte o tom, že teď nastává období generační výměny politiků. Proč?
Mám velkou úctu k politikům, kteří se v posledních 25 letech podíleli na řízení této země. Politika není jednoduchá, poznal jsem v ní mnoho lidí, kteří si zaslouží absolutorium, stejně tak ale lidi, kteří tam neměli co dělat. Teď si myslím, že voliči budou víc hledat osobnosti a nebudou volit jen po značkách. Budou chtít získat důvěru v to, že konkrétně tenhle člověk udělá konkrétní věc. Můžeme si dál všichni něco slibovat, ale lidem dochází trpělivost.
Vynesla tahle vlna Andreje Babiše? Pocit pevné ruky?
Ano, ale není to jen o pevné ruce. Jde o to, aby lidé měli jistotu, že člověk, kterého volí, něco udělá. Proto jsem přesvědčen, že se chystá určitá generační obměna. Ale je to přirozené. Je tu spousta lidí s dlouhou životní zkušeností a právě ti by měli do politiky vstoupit. Také se setkávám s lidmi, kteří by ODS nevolili, ale věří mně a tomu, že si s tím poradím.
Výměna může proběhnout uvnitř politických stran, ale i výměnou stran samotných. Nad novou stranou jste neuvažoval?
Jsem zastáncem politiky standardních politických stran. To by nemělo vymizet. Politika je někdy neúprosná, nepříjemná, je těžká. Kdyby to bylo jednoduché, tak by tu byl osvícený monarcha, jenž řekne všem, co mají dělat. A to bych nechtěl, aby lidem někdo diktoval, co mají dělat.
Čili standardní politické strany, které budou schopny nasávat osobnosti zvnějšku?
Ano, standardní politické strany, jež nebudou uzavřeny jen samy do sebe a které umožní i novým lidem se angažovat ve veřejném životě, pokud mají k tomu předpoklady. K tomu je potřeba přestat s politikařením skupinek lidí uvnitř těchto politických stran a cílevědomě si připravovat osobnosti, jež půjdou tzv. se svou kůží na trh. To jsem mimochodem zažil i u policie, taky tam jsme si mysleli, že nad nás není, že vše je uvnitř policie nějak nastavené, a změna přišla ve chvíli, kdy dostávali příležitost a odpovědnost poldové, kteří měli snahu policii více otevřít nejen veřejnosti, ale i uvnitř policie. Strany nemají jít do voleb s tím, že budou hlavně získávat moc a výhody pro sebe, ale že nabídnou srozumitelnou politiku s reálnými cíli. Ostatně kdyby mi šlo o moc, nikdy bych neměnil policejní kariéru. Jako generál a ředitel královéhradecké policie jste v podstatě jako pták uzavřený ve zlaté kleci a můžete bez překážek dělat, co umíte. Ale něco mi v tom chybělo. Chci dělat něco, co bude mít smysl, a proto jsem se vykašlal na funkci, i když si uvědomuji, že tím něco ztrácím.
Václav Klaus mladší kdysi některé místní buňky ODS popsal jako uzavřené sekty. V jakém stavu dnes ODS je po všech karambolech a jemném odražení ode dna v preferencích?
To není jen problém ódéesky, je to neduh všech stran i nových hnutí. To se musí rozbourat, změnit. Jinak jsou ty strany na cestě k sebedestrukci. ODS se pár věcí nepovedlo, ale jako si malé dítě nesáhne dvakrát na rozpálenou plotýnku, tak předpokládám, že ani ODS nebude chyby opakovat. Všechno špatné je k něčemu dobré, takže poslední tři roky došlo v ODS k obrovským změnám, personálním i ve fungování strany. Petr Fiala není žádný populistický křikloun. On se snaží řídit stranu týmově a za ty tři roky se mu bez velkého humbuku podařilo ódéesku změnit a nasměrovat zpět k základům politiky. Myslím, že lidé, kteří jdou jen po moci a osobním prospěchu, už v ODS vesměs nejsou, protože nechtěli procházet tím dlouhým martyriem, jímž ODS prošla. To je pozitivum.
V některých sdruženích ODS to ale stále vypadá tak, že jedna parta drží moc a vytlačuje ostatní i za cenu toho, že se zbaví úspěšných starostů a osobností, kteří získávají hlasy. Je to takové sebepoškozování.
Jsme na začátku cesty a myslím, že Petr Fiala a ostatní klíčoví lidé v regionech tohle mění. Ale i já s tím mám svou zkušenost. Když jsem v dubnu veřejně deklaroval, že vstupuju do ódéesky a že budu lídr kandidátky do krajských voleb, také jsem cítil ambice různých lidí, kteří byli navoleni různými místními sněmy a tvářili se, že jsou super kandidáti a že ódéesce pomohou. Já jsem ale na samém začátku řekl, že pokud to má mít nějaký smysl, musíme mít možnost odmítnout a říct, že tenhle člověk se hodí víc například pro něco jiného. Že musíme hledět více na osobnostní předpoklady a schopnost týmové spolupráce. Jinak řečeno, pojďme kromě standardních primárek vytvářet i týmy lidí, kteří si budou důvěřovat, kteří budou schopni spolupracovat a v případě, že uspějí ve volbách, vytvoří kompaktní skupinu lidí, kteří se budou věnovat jednotlivým oblastem a budou reprezentovat ODS například v krajském zastupitelstvu. To byl můj primární požadavek. Právě na můj návrh vznikla první desítka kandidátů — nedovolil jsem si vybrat nikoho, kdo nebyl nominován, ale nezohledňoval jsem pořadí, jaké si navolili. Jestli kterákoliv strana má mít šanci, musí se víc otevřít a neuzavírat se do vztahových a jiných stranických vazeb.
Ve vašem domovském městě, Náchodě, nemá ODS jediného zastupitele, přitom tam 20 let vládla. Budete se tam po krajských volbách osobně angažovat?
Jak tam dopadly poslední komunální volby, je pro mě obrovské zklamání. Náchod byl dlouho pravicovým městem, ODS se tam však dopustila řady chyb. Je to odpovědnost předchůdců, které se nezříkám. Teď nás čeká tvrdá práce přesvědčit voliče, že už to dělá jiná parta lidí, kteří mají vztah k Náchodu a vědí, jak město řídit. Chci se v tom angažovat. Po krajských volbách začnu společně s ostatními dávat dohromady ódéesku v náchodském regionu a budu rád, když se nám podaří získat do ODS lidi, kteří pro Náchod mohou být přínosem. I v rámci kampaně se potkávám s různými lidmi, jež znám dlouhodobě a o nichž si myslím, že by se do politiky hodili, mají něco za sebou a mají nějaké názory. Právě na nich se má založit ódéeska, i v Náchodě.
Rozhovor s Martinem Červíčkem najdete v tištěném Reflexu, který vychází ve čtvrtek 22. září.


title: Tématem krajských voleb je velké Nic. Některé sliby se opakují již 15 let

maintext:
Každý večer zasedají lídři krajských kandidátek k televizním diskusím a jako podle kopíráku připomínají stejnou věc – nekonečný problém s dopravní infrastrukturou. Fatálním selháním politické scény ale je, že to samé jsme slyšeli už v kampaních v roce 2000, 2004, 2008 (tehdy to ČSSD přehlušila slibem na zrušení poplatku u doktora) a také v roce 2012. Letos je to už proto jen folklór. Tématem krajských voleb se totiž stalo velké Nic.
Zdá se, že stále více stran a hnutí přebírá úspěšnou marketingovou taktiku hnutí ANO a Andreje Babiše – program v podstatě nepotřebujeme, k některým věcem i tak nemá smysl se vyjadřovat, lidi to nezajímá. Bohužel, nezajímá…
Je to obrovský rozdíl například oproti Německu, kde v regionálních zemských volbách přicházejí strany s velmi podrobným předvolebním programem, který v Česku často nevidíme ani při hlasování do Poslanecké sněmovny.
Stále více proto zní obehrané fráze, jak se něco zlepší a změní. Zda je to skutečný fakt či virtuální realita, řeší málokdo. Sociální sítě a nikam nevedoucí diskuse na internetových fórech přitom daleko více než v minulosti umocňují zcela opačný dojem - že něco se přece jenom řeší. I když se to neřeší. Ve skutečnosti to řeší často jen jednotliví diskutující mezi sebou.
Takže problém s nedokončenými dálnicemi a silnicemi a na rozdíl od Evropy pomalými vlaky, je už tak nesmyslně dlouhý (trvá desítky let), že slíbit můžete absolutně cokoli. Je to vlastně jedno. Vzdychání nad nedostatečnou dopravní infrastrukturou je při krajských volbách o to komičtější, že většinu těchto staveb neplatí kraje, ale stát. Situace se tak každé volby opakuje a nikam to nevede.
Zeman si v rozhoPrezident Miloš voru v České televizi pak postěžoval, že kampaň ke krajským volbám začala pozdě a že se strany moc nesnaží. Musela začít pozdě, protože se nabízí velké Nic a to nikdy dlouho nevydrží.
Také není důvod, aby se strany vládní koalice snažily něco zásadního do krajských voleb vymyslet a nabízet. ČSSD, ANO a KDU-ČSL se rozhodly do začátku hlasování rozdat a slíbit co nejvíce peněz. Dělají to důsledně a pořád. Každý týden něco někomu. Že by se i v době hospodářského růstů mělo šetřit, více splácet dluhy a více investovat, to neřeší. Nejdříve ovlivnit volby, pak se bude krátkodobě řešit zbytek. Nějakou tu silnici slíbí, protože stavby trvají dlouho a rychle se na to zapomene. Ministři jezdí často s majáčkem, takže je ta tristní situace tolik neobtěžuje.
Zvláštní je, že na rozdíl od již zmiňovaného Německa, kde na mnoha místech výrazně zabodovala protiuprchlická Alternativa pro Německo, nejsou u nás velkým tématem krajských voleb ani témata migrace, islámu a terorismu. Silně rezonují v médiích a na internetu, ale říjnové hlasování zdá se zásadně neovlivní. I v tomto směru se to rozplývá v Nic.
Ke krajským volbám chodí mezi 30 až 40 procenty voličů. Nejvíce jich bylo v roce 2008 – přesně 40,30 procenta. Tehdy to ale bylo vlastně referendum o zrušení zdravotnických poplatků, které vyhlásila ČSSD.
Nejméně lidí přišlo v roce 2004 – jen 29,62 procenta. V tom roce kromě Jihomoravského kraje (tam byli první lidovci) všude zvítězila ODS. Kampaň vypadala vyhroceně, ale byla ve skutečnosti o ničem. Občanská demokratická strana zvolila bezobsažné heslo „Jsme jeden tým“ a „Bez složitých a vysokých daní“. Ani jedno se samozřejmě nijak nenaplnilo. ČSSD dodala pro svého tehdejšího předsedu Stanislava Grosse ještě absurdnější slogan – „Myslím to upřímně“. Voliči nepřišli, nezajímalo je to.
Jak to dopadne letos, když hlavním tématem kampaně je velké Nic?


description: Dvakrát po sobě jsem shlédl záznam předvolební řeči pana prezidetna, a zjistil, že je Zeman úplně jiný něž po svém zvolení do funkce. O několik řádů přijatelnější. Změna povahy v jeho věku je vyloučena, ale považuji za velmi pravděpodobné, že se zásadně změnilo množství alkoholu, který za den vypije.

title: Okem psychologa: Zeman asi přestal chlastat!


description: Jestli hledáte zajímavý cíl pro prázdninové výlety, zajeďte si do okolí městečka Přebuz v Krušných horách. Kromě nádherné horské přírody je tam možné narazit na pozůstatky bývalých cínových dolů a zpracovatelských závodů z druhé světové války. Pohled na mohutné betonové stavby uprostřed hlubokých lesů je skutečně impozantní, navíc opuštěné areály jsou volně přístupné.

title: Betonový kolos ukrytý v lesích. Podívejte se na ruiny nacistické továrny v Krušných horách


title: Nová teorie: Terorista, který měl narazit letadlem do mrakodrapu v New Yorku a byl i v Praze, žije

maintext:
Terorista Muhammad Atta, který 11. září 2001 navedl jedno z unesených letadel do věže Světového obchodního centra, podle své matky prý žije.
S novou spikleneckou teorií přišla o víkendu matka egyptského teroristy Muhammada Atty, který 11. září 2001 pilotoval unesené americké dopravní letadlo, s nímž pak narazil do severní věže Světového obchodního centra v New Yorku. Žena po 15 letech mlčení řekla, že Atta je naživu a drží ho ve vězení Guantánamo. Tento terorista v roce 2000 pobýval i v Praze.
Boutajna Muhammad Mustafa Šerakiová, matka jedno z nejznámějších muslimských atentátníků všech dob, v neděli španělským novinám El Mundo řekla, že její syn „nikdy nic špatného neudělal“ a že je přesvědčena, že je naživu ve vězení na základně Guantánamo. Prý je obětí propracovaného amerického spiknutí.
Muhammad Atta na Kubě
„Je naživu. Myslím, že je na Guantánamu. Synu, chci tě vidět, dokud jsem ještě tady. Je mi 74 let a žijeme v naději, že si přežil. Znám tě, nikdy si neudělal nic špatného a nikdy si nemohl udělat to, co říkají, že si udělal,“ řekla matka atentátníka novinám telefonicky z egyptské Káhiry, kde žije se svými dvěma dcerami.
Zatímco američtí vyšetřovatelé říkají, že právě Atta byl jedním z vůdců teroristů, kteří spáchali před 15 lety spektakulární atentáty ve Spojených státech, tak Attova rodina vždy tvrdila, že s útoky nemá nic společného. Odmítla i identifikovat synovo tělo. Jeho otec, původem právník, říkal, že syn mu telefonoval den po útoku v New Yorku z neznámého místa. Až někdy kolem roku 2005 se údajně se ztrátou syna smířil. Jenže jeho manželka teď tvrdí naprostý opak.
Muhammad Atta byl v květnu roku 2000 také v Praze, kdy přistál na ruzyňském letišti. Protože tehdy neměl vízum, nemohl opustit tranzit. Vrátil se proto do Německa, kde už několik let žil, vyřídil si vízum a o pár týdnů později přijel do Prahy autobusem.
Muhammad Atta v Praze
„Strávil tu v červnu roku 2000 jednu noc, hned druhý den nasedl do letadla a odletěl do Spojených států. Bohužel se nám nepodařilo zjistit, kde se přesně po tu jednu noc pohyboval,“ uvedl pracovník jedné z českých zpravodajských služeb, která Attův pobyt v Praze prověřovala.
Tehdejší premiér Miloš Zeman pak 9. listopadu 2001 v rozhovoru pro stanici CNN řekl: „Atta v Praze kontaktoval iráckého agenta, ne aby připravil teroristický útok na Světové centrum, ale aby připravil teroristický útok na budovu Svobodné Evropy.“
Jenže kontakt Atty s bývalým iráckým konzulem v České republice a špionem Ahmedem Ibrahímem Al Aním se nikdy nepodařilo potvrdit. Ovšem informace o údajném častém pobytu Muhammada Atty v naší metropoli a jeho kontaktech s iráckým diplomatem si pak několik týdnů předávala média po celém světě. Tyto zprávy navíc pomáhaly některým americkým politikům, kteří prosazovali úder proti Iráku jako druhou fázi války proti terorismu.


title: Proč už nemohu mlčet o sexismu v mé straně, napsala mladá politička z Merkelové CDU

maintext:
Mladá berlínská politička Jenna Behrendsová (26), která byla zvolena minulou neděli do zastupitelstva ve čtvrti Mitte za CDU, obvinila stranu kancléřky Angely Merkelové ze sexismu. Podle dopisu, který napsala své straně, straničtí funkcionáři o ní šířili lži, obviňovali ji z kariérismu a z toho, že se snaží uspět „přes postel“.
Behrendsová zveřejnila svůj dopis v pátek na webu „Edition F“ a vyvolala tím ve straně, v německých médiích i na sociálních sítích velké pozdvižení. Své vyjádření nazvala „Proč už nemohu mlčet o sexismu v mé straně“.
Jenna Behrendsová vstoupila do berlínské CDU v minulém roce. Protože poměrně rychle se dostala ve straně do popředí, začala být podle vlastních slov ihned napadána a obviňována.
Sandra Cegłaová, šéfka ženské organizace v berlínské CDU, ji v pátek deníku Berliner Morgenpost označila za „pochybnou osobnost“, který staví lidi proti sobě. Prý by měla být ze strany vyloučena. Přitom obě ženy byly zvoleny před týdnem na stejné kandidátce do stejného zastupitelstva. Na co si ale Jenna Behrendsová konkrétně stěžuje? Německá média totiž mezitím identifikovala aktéry sporu, které mladá politička ve svém dopisu nejmenovala.
Podle zjištění ji šéf berlínské CDU Frank Henkel na stranické konferenci oslovil jako „velkou sladkou myš“, což ona považuje za sexismus. Pak se prý Henkel svých kolegů vyptával, zda se Behrendsová snaží postoupit v kariéře pomocí navazování vztahů s muži. Ve straně se totiž šířily zvěsti, že má poměr s vlivným kolegou Svenem Rissmannem a že s ním spí pouze proto, aby se dostala na volené místo na kandidátce.
Zvláštně na celou situaci reagoval „obviněný“ Frank Henkel: „Jsem velmi překvapený a také trochu zklamaný z obsahu a stylu toho otevřeného dopisu.“ Podobné věci by se podle něj měly řešit „za zavřenými dveřmi“. Nařčení ale Henkel přímo nevyvrátil.
Největším problémem podle německých médií pro CDU ale je, že Behrendsová tvrdí, že sexismus je ve straně „institucionálním problémem“, že je to vlastně běžný postup. Podle ní to může odrazovat mladé ženy od vstupu do strany a od toho, aby se v ní více angažovaly.


title: EU neměří všem stejně. Jaký je rozdíl mezi zdí v Calais a plotem v Maďarsku?

maintext:
Západní Evropa a bruselští úředníci zase jednou dali najevo, že považují východní Evropu za periférii, pro kterou platí jiná pravidla než pro Západ. Když stavěli Maďaři na své hranici plot proti imigrantům, bylo zle. Teď však Britové ve Francii stavějí zeď proti imigrantům a je to O.K.
Francouzi a Britové našli společné řešení vleklé krize v Calais, kde se už více než rok ilegální imigranti pokoušejí dostat z Francie do Velké Británie tunelem pod kanálem La Manche. Lezou do kamiónů, skrývají se v nich a občas násilím vrazí do chráněného prostoru tunelu, že jako už jdou.
Nyní jim má v takovém počínání nově zabránit masívní, čtyři metry vysoká protiimigrační zeď. Zeď stavějí Britové na francouzském území jako součást svých protiimigračních opatření. Událost se nesetkala s žádnou masívnější odezvou médií, natožpak politiků. Všichni zeď chápou jako potřebnou. Ale trhněme oponou času o rok dozadu, do loňského podzimu.
Když loni v létě Maďarsko oznámilo stavbu plotu, jenž by chránil maďarské — a zároveň unijní — hranice před imigranty, mohli se všichni podělat. „Jakýkoliv pokus stavět zdi a hranice, to není ta Evropa, kterou my bychom chtěli mít,“ pravila například eurokomisařka pro obchod Cecilia Malmströmová. Rumunský státní tajemník George Ciamba řekl, že plot „protiřečí evropskému duchu“. Mluvčí Evropské komise Natasha Bertaudová řekla, že komise nepodporuje budování žádných plotů a doporučuje zemím EU chránit své hranice jinak. Jak, to neřekla.
Francouzský ministr zahraničí Laurent Fabius zase prohlásil, že Maďarsko plotem nerespektuje společné evropské hodnoty. Jean-Claude Juncker v reakci na stavbu plotu sdělil: „Evropa měla dost dlouho zeď. Nepotřebujeme žádné nové zdi, a už vůbec ne mezi členskými státy Evropské unie.“ Když se u plotu strhla bitka imigrantů s maďarskou policií, Úřad vysokého komisaře Spojených národů pro uprchlíky (UNHCR) vyjádřil „krajní znepokojení“. Srbsko kvůli maďarské policejní akci na hranici vyjádřilo „co nejostřejší protest“. Prostě — od Maďara by si v té době pes kůrku nevzal.
Rok se s rokem sešel a ještě mnohem pevnější a neprobouratelnější plot proti imigraci se staví ve Francii za britské peníze. Sakra — jak je to možné? Chápu dobře, že když se chce před imigranty chránit východní Evropa, je to projev její zaostalosti a fašizace, zatímco když totéž dělají západní země, je to demokracii posilující opatření? Politika dvojího metru je tak zjevná, že by se mohli zastydět i v Bruseli. Ale oni se nezastydí...


description: Londýnská policie zatkla tři muže, kteří jsou podezřelí, že ve středu pozdě večer zavraždili jednatřicetiletého Čecha. Informoval o tom dnes na svém webu deník The Guardian. Mezi zadrženými je i šestnáctiletý chlapec.

title: Londýnská policie zatkla tři muže podezřelé z vraždy Čecha, je mezi nimi i 16letý chlapec


description: Noční život Montmartru v Paříži byl na přelomu 20. a 30. let minulého století vskutku velice rozmanitý. Byl to ráj bohémů, začínajících umělců, nudících se manželů či krásných tanečnic. Montmartre byl rovněž místem, kde nikdo nikoho nesoudil a neřešila se lidská sexualita. Právě proto se sem uchýlila i lesbická komunita a vznikl zde dost možná úplně první noční klub, který byl určen jen pro ženy.

title: Le Monocle: Lesbický noční klub v Paříži byl odsouzen k záhubě


description: Zná to úplně každý, kdo letěl letadlem – na letišti jste zdržováni frontami, které způsobují důkladné bezpečnostní prohlídky. Z tašky musíte vyndat počítač a parfém dát odděleně do plastikové taštičky. Tomu by mohl být brzy konec. Dánská technologická firma Exruptive už otestovala nový integrovaný skenovací bezpečnostní systém, který by vše zkontroloval najednou. Bez toho, abyste museli věci z tašky vyndat.

title: Konec pekla bezpečnostních prohlídek na letištích? Dánská firma přišla s převratným řešením


title: Nechal zmizet sochu Svobody nebo unikl z Alcatrazu. David Copperfield dnes slaví 60. narozeniny

maintext:
Své první kouzlo s kartami se naučil v sedmi letech od svého dědečka. O pět let později uspořádal své první kouzelnické představení „Boy Divino“. Ve svých šestnácti už přednášel magii na univerzitě v New Yorku. Jeho živé show jsou na několik let beznadějně vyprodány a v televizi je zhlédly další tři miliardy lidí po celém světě. David Copperfield je zkrátka fenomén. Dnes tento americký kouzelník a iluzionista slaví 60. narozeniny.
David Copperfield, vlastním jménem David Seth Kotkin, se narodil 12. září 1956 v městečku Metuchen v americkém státě New Jersey židovským rodičům Hymanovi a Rebecce, kteří zde provozovali obchod s pánskou galanterií. Jako malý chlapec byl velice plachý, až samotářský. O to více se zajímal o různá kouzla a triky, údajně to považoval za způsob, jak získat přízeň svých vrstevnic.
Když mu bylo osmnáct, zapsal se ke studiu na jezuitské Fordham University v New Yorku. Krátce nato však ze školy „zběhl“ do Chicaga, kde hrál hlavní roli v muzikálu The Magic Man. Zde začal používat i svůj umělecký pseudonym David Copperfield, který převzal z názvu stejnojmenného románu anglického spisovatele Charlese Dickense. Krátce nato si odskočil do metropole Havajských ostrovů Honolulu, kde byl několik měsíců v angažmá v Pagoda Hotelu. Když mu bylo 21 let, objevil jej pro televizi producent zábavných show na Broadwayi Joseph Cates.
360p 240p Jeden ze slavných kousků David Copperfielda. REKLAMA Jeden ze slavných kousků David Copperfielda. • VIDEO youtube.com
Za svůj dosud největší úspěch Copperfiled považuje Project Magic z roku 1982, kde použil magii jako léčebnou metodu pro posílení dovednosti a motorických schopností tělesně postižených lidí. Dnes tento projekt funguje v tisících nemocnic ve 30 státech.
Mezi jeho další veleznámé „kousky“ patří zmizení sochy Svobody v přímém přenosu před očima obyvatel New Yorku a před zraky 50 miliónů televizních diváků, procházení Velkou čínskou zdí, únik ze slavného vězení Alcatraz, zmizení sedmdesátitunového jídelního vozu v Orient expresu či levitování nad Grand Canyonem. V jedné ze svých show dokonce zničil a obnovil baseballovou kartu v hodnotě přes milión dolarů přímo před očima jejího dosti nervózního majitele, slavného hokejisty Wayna Gretzkého. Na své iluzionistické show dosud prodal přes 33 miliónů vstupenek a vydělal tak více než čtyři miliardy dolarů. Americký časopis Forbes jej označil za 20. nejvíce vydělávající uměleckou celebritu roku 2015. Jako jedna z mnoha celebrit má také svou vlastní voskovou figurínu u Madame Tussaud v Londýně. V rozhovorech pro média Copperfiled uvádí, že kompletní příprava jednoho kouzla od nápadu po vystoupení před lidmi mu trvá průměrně dva a půl roku, iluzi létání však chystal až sedm let.
360p 240p Zmizení sochy Svobody REKLAMA Zmizení sochy Svobody • VIDEO youtube.com
Svých peněz si Copperfield dokáže řádně užít. Letos v létě si za 17,5 miliónu dolarů pořídil rezidenci Summerlin na Enclave Courtu v Las Vegas, která má mezi smetánkou přezdívku „miliardářská ulice“. Moderní stavba se nachází na pozemku o výměře 2880 metrů čtverečních, na němž se zároveň nalézají ještě dva domy pro hosty a obrovský bazén. Ve čtyřpodlažním domě si pak David Copperfield může vybrat hned z osmi ložnic.
V posledních letech však musel řešit ještě jiný, poněkud méně příjemný problém. Jistý kuchař Gavin Cox měl to „štěstí“ stát se jedním z dobrovolníků, jež Copperfield nechá zmizet. Během triku byl ale nucen utíkat tak rychle tmavou chodbou, že uklouzl a po pádu si doživotně poškodil mozek. Iluzionistu zažaloval a soudní spor se vleče dodnes už tři roky. Než však soud rozhodne o tom, jestli Copperfield bude muset někdejšímu kuchaři vyplatit odškodné, zatápí mu Gavin alespoň dostupnými prostředky. Například tak, že vyzradil jeho trik, při němž přišel k úrazu. Vedle toho chce po slavném iluzionistovi blíže neurčenou sumu v řádu desítek miliónů korun jako odškodné.