title: Andy Murray võib lõpetada Novak Djokovici valitsemise

maintext:
Suurbritannia tennisistil Andy Murray'l on võimalus juba järgmisel nädalal troonida ATP edetabeli tipus ning lõpetada Novak Djokovici pikk valitsemisaeg maailma esinumbrina.
Serblane on meeste tennise maailma edetabelis tipus olnud alates 2014. aasta 7. juulist ehk 122 nädalat jutti, kuid see hooaeg pole Djokovicile enam nii edukas olnud. Samas on praegu fantastilises vormis Andy Murray, kes on tänavu võitnud kokku seitse tiitlit, mille hulka kuuluvad ka triumfid kodupubliku ees Wimbledonil ja Rio olümpiamängudel.
Murray on suurepärases vormis olnud just oktoobris, võites kõik kolm turniiri, kus on osalenud. Alles eile alistas ta Viini tenniseturniiri finaalis Jo-Wilfried Tsonga (ATP 13.) 6:3, 7:6 (6), samuti on tal ette näidata võidud Hiinast ja Shanghaist.
Käesoleval nädalal võistlevad aga nii Murray kui ka Djokovic Pariisi turniiril ning juhul, kui britt võidab ning serblane ei jõua finaali, on järgmisel nädalal ATP edetabeli liider just Murray. Samuti piisab britile ka finaali jõudmisest, aga seda ainult juhul, kui Djokovic vääratab juba enne poolfinaali.


description: Eesti epeevehkleja Sten Priinits jõudis MK-etapil Šveitsis Bernis 16 parema hulka, kus pidi tunnistama olümpiahõbeda ja Erika Kirpu silmarõõmu paremust.

title: Sten Priinits kaotas MK-etapil 16 parema hulgas Erika Kirpu silmarõõmule

fasttext_language: et


description: Tänavu Soome kõrgliigas Seinäjoki JK särgis pronksmedali teeninud Eesti jalgpallikoondise väravavahi Mihkel Aksalu kindad pandi heategevuslikule oksjonile ning teenitud summa oli korralik - ostja nimega Tiina Mäkelä käis ostu eest välja 751 eurot!

title: FOTOUUDIS | Mihkel Aksalu kinnaste eest käidi välja Eesti keskmine palk


description: Korvpalli Eesti karikavõistluste veerandfinaalis alistas laupäeval Pärnu võistkond Rakvere Tarva ning pääses nelja parema hulka.

title: Pärnu pääses pärast põnevat lahingut korvpalli karikavõistlustel poolfinaali


title: Paide keskkaitsja Joosep Juha: meile oli kõige raskem vastane Levadia

maintext:
Paide linnameeskond ei suutnud rohkem tiitlitheitluse kaarte segada, vaid alistus 35. voorus 1:3 FC Infonetile. Paide ainsa värava autor, keskkaitsja Joosep Juha usub, et poolprofimeeskonnana tehti täna südi partii.
„Mäng oli kindlasti väga võitluslik. Hästi palju oli füüsilist mängu, aga mängisime hästi," sõnas Juha Õhtulehele. "Hooaja lõpp, meil on ikkagi poolprofi sats. Reede õhtu, mängijad tulevad otse töölt, proffide vastu on raske. Eks peame järgmisel aastal juurde panema, eriti just palliga mängu ja ülesehituse poole pealt. Samuti peame kaitses väravaluku kinni keerama.“
Kuigi sisuliselt pole vahet, kas Paide lõpetab hooaja 5. või 6. kohaga, kinnitas Juha, et motivatsiooniga meestel hooaja lõpus probleemi pole. "Motivatsiooni on. Võimalus on 5. koht saada. Peame lootma, et Sillamäe punkte ei võta ning ise Narva ära võtma, siis tuleb Paidel uus punktirekord ka (praegu koos oleavd 47 punkti ongi kesk-eestlaste tippmark - M.T.)"
Eesti meister selgub 5. novembril ehk viimases voorus. Ent kes vastamängija prisma läbi ikkagi neljast Tallinna klubist kõige tugevam on? "Hooaeg on näidanud, et meeskondlikult on meile kõige raskem Levadia, sealt tulevad suure pakid," vastas Juha.
"Teistega on võitluslikud mängud ja otsustab realiseerimine, kumb enne ära lööb, see põhimõtteliselt võidab. Flora on Argoga hea hoo saanud, nad mängivad väga hästi, kiirelt ja agressiivselt praegu. Arvan, et Flora võidab ära, aga ma ei ütle seda seepärast, et olen endine florakas."


title: Lewis Hamilton: Rosberg pole muutunud, minul on lihtsalt palju ebaedu olnud

maintext:
Vormel 1 hooaja lõpuni on jäänud kolm etappi ning Nico Rosberg juhib üldarvestuses tiimikaaslase Lewis Hamiltoni ees 26 punktiga. Valitsev maailmameister Hamilton tõdes, et sakslane pole sel aastal iseloomult muutunud, vaid tal endal on olnud lihtsalt palju ebaedu.
"Ainukene erinevus eelmise kahe aastaga on see, et minul on vormel nii mitu korda alt vedanud," sõnas Hamilton. "Kui meie mõlema autod oleks terve aasta vastu pidanud, siis käiks meil praegu enam-vähem sarnane lahing nagu möödunud hooaegadel."
Briti sõnul kaob igasugune tiitlilootus siis, kui tal peaks veel korra käigukast või mootor alt vedama. Esimest karikat jahtiv Rosberg ei mõtle veel hooaja lõpule ning on vaid tõdenud, et F1 maailmameistriks tulemine oli juba lapsepõlveunistus.
"Selline mõtlemine ja taktika aitab tal keskenduda," kommenteeris Hamilton tiimikaaslase mõtteviisi Sky Sportsile. "Inimesed tegelevad pingega erinevalt. Ma usun, et tal on sama suur pinge nagu igal teisel tiitlile võitleval inimesel. Ta teeb seda tööd, mida tuleb teha. Ma ei tea mida ta mõtleb ega saa sellele väga palju aega kulutada, sest see pole minu asi."


description: Järgmisel aastal näevad Eesti võrkpallifännid oma silmaga ohtralt tippvõrkpalli, sest meie rahvusmeeskond peab maailmameistrivõistluste teise valikringi kohtumised kodupubliku silme all. Turniiri kuupäevad on 23.-28. mai.

title: Eesti võrkpallisõbrad näevad peagi kodus volletippe, Eesti vastased selguvad homme


description: Nii hüüdis üks väike tüdruk keset kaubamaja kord oma emale  ja näitas näpuga fotograaf Annika Haasi peale. Annikal oli seekord eriti vähe juukseid peas.

title: Vaata, emme! Kiilakas tädi!

maintext:
Ilmar Tomusk: digielu peavad tasakaalustama päris raamatud
Mulle tundub, et me oleme läinud digividinate kasutamisest hariduses liiga elevile ja ootame neilt seda, mida nad ei saa meile anda, kirjutab Keeleinspektsiooni peadirektor ja lastekirjanik Ilmar Tomusk.


description: Lähemail aastail värviline foto arvatavasti tõrjub must-valge foto hoopis tagaplaanile.

title: Postimees 1938. aastal: värviline foto tõrjub must-valge arvatavasti välja

maintext:
Eile õhtul kõneles K. Leius Loodusuurijate Seltsi koosolekul värvilise foto edusammudest paaril viimasel aastal ja demonstreeris oma värvilisi pildistusi nii üksikvõtetena kui ka kinofilmil.
Sissejuhatuseks tähendas kõneleja, et värviline foto pole mingi uudis. See on ammu tuntud. Värvilised plaadid olid aga niivõrd vähetundlikud, et neid oli tegelikult raske kasutada. Tänavu suvel Agfa laskis müügile värvilise filmi, mille tundlikkus on 15 Din’i, see on sama kõrge, nagu tavalise must-valge filmi tundlikkuski. Sellega saab teha juba igasuguseid momentvõtteid.
Mis puudutab hinda, siis näiteks värviliste diapositiivide valmistamine tuleb pool odavam kui must-valgete klaasdiapositiivide valmistamine. Siin saab diapositiivi kätte umbes 50 sendiga, kuna must-valge diapositiivi valmistamist keegi alla krooni ette ei võta.
Praegu saab teha ainult värvilisi filme ja plaate ühes eksemplaris vastu valgust vaatamiseks või ekraanile projekteerimiseks. Lähemal ajal aga loodetavasti ilmuvad juba müügile ka värvilised paberid, nii et värvilisest filmist või plaadist saab kopeerida ka pilte loomulikes värvides. Mõne aasta pärast võime olla juba nii kaugel, et keegi enam must-valget fotot ei tarvita, vaid tarvitab ainult värvilist.
Värvilisi fotosid demonstreerides selgusid nii mõnedki nähted, mis erinevad harilikust fotost. Nii näiteks kunstvalguse ja päikesevalguse jaoks peab tarvitama eri filmi. Värviline film nõuab palju täpsemat valgustusaega kui harilik film.
Ülevalgustus teeb filmi hõredaks, suur ülevalgustus aga hävitab värvid ja joonise üldse ning teeb filmi peaaegu läbipaistvaks. Värviline foto annab rohkem sügavust kui harilik foto. Ei tohi pildistada vastu päikest. Jne.
Kõige hoolikamat pildistamist nõuavad rohelise värvi nüansid. Need ei tule hästi välja. Ent kõnelejal oli ka paar väga hästi õnnestunud võtet, kus iga taime roheline eri värvus oli täpselt näha ka filmis. Üldiselt aga on nii, et roheline kipub jääma tumedaks ja kollane kipub minema liiga heledaks. Hästi tuleb välja punane värvus.
Ettekannet ja pildistuste demonstratsioone jälgiti suure põnevusega. Eriti seal, kus võis näha samast esemest või stseenist tehtud värvilisi ja harilikke pildistusi.
14.10.1938


authors:
Reelika Leetmaa
Töötukassa Juhatuse Liige

description: Lähiaastatel suureneb töötukassa roll töötuse ennetamisel ja tööjõupuuduse leevendamisel. Töötukassa on koostöös partneritega ette valmistanud uue tööhõiveprogrammi, mis võimaldab järgmise aasta kevadest pakkuda koolitusi ka töötavatele inimestele, kirjutab töötukassa juhatuse liige Reelika Leetmaa.

title: Reelika Leetmaa: tööandjad kurdavad üha enam, et sobivate oskustega töötajaid on keeruline leida

maintext:
Oskuste arendamiseks saavad toetust taotleda nii töökaotuse ohus töötajad kui ka tööandjad, et leida tööjõudu või teha ettevõttes ümberkorraldusi. Uute meetmete toel võiks prognoosi kohaselt alustada oskuste täiendamisega ligi 3500 inimest 2017. ning 13 000 2018. aastal.
Viimastel aastatel on tööpuudus jõudsalt vähenenud ja tööandjad kurdavad üha enam, et sobivate oskustega töötajaid on keeruline leida. Paljud uuringud kinnitavad, et äritegevuse laiendamist ja töötajate palkamist takistab kõige enam sobivate oskustega töötajate põud. Ka teiste riikidega võrreldes on meie tööandjad tööjõu leidmise suhtes märksa pessimistlikumad – IMD konkurentsivõime raporti kohaselt oli Eesti 2014. aastal kvalifitseeritud tööjõu kättesaadavuses 60 riigi võrdluses alles 57. kohal. Tööealise rahvastiku vähenemine ja vananemine pingestab olukorda veelgi.
Oskuste põud puudutab ka tänaseid töötajaid. Näiteks 2015. aastal ei olnud rohkem kui veerandil töötajatest eri- või kutsealast haridust ning üle kolmandiku töötajatest oli selle omandanud enam kui kaks aastakümmet tagasi, mil lõputööd trükiti veel kirjutusmasinaga. Oma eesti keele oskust pidas väheseks ligi viiendik töötajatest.
Tehnoloogia kiire areng on kahandanud paljusid tegevusalasid ning muutnud kasutuks nii mõnigi kord omandatud oskused. Kehvema hariduse, nappide või vananenud oskustega töötajatel on suurem risk kaotada töö – läbi aastate on Eestis olnud töötuse määrad kõrgemad erialase hariduseta, ebapiisava eesti keele oskusega, vähese töökogemusega, aga ka terviseprobleemidega silmitsi seisvatel inimestel. Uue tööhõiveprogrammi keskmes ongi arendada töötajate oskusi, arvestades muutuva vajadusega.
Töötajatele täienduskoolitus või tasemeharidus
Töötajatele on uues programmis oma oskuste arendamiseks ja kvalifikatsiooni tõstmiseks kaks uut võimalust: täiendusõpe koolituskaardiga ja tasemeõppes osalemise toetus. Need on mõeldud eelkõige töötajatele, kel on puuduvate või vananenud oskuste tõttu suurem risk kaotada töö. Siia kuuluvad näiteks inimesed, kellel ei ole eri- või kutsealast haridust või kelle oskused on aegunud või kes on terviseseisundi tõttu sunnitud ametit vahetama.
Tööelus jätkamist toetava koolituse vajadust hindab ja aitab sobivat koolitust leida töötukassa karjäärinõustaja. Töötaja saab kokkuleppel töötukassaga valida sobiva kursuse töötukassa koolituskaardi partnerite pakutavate täienduskoolituste seast. Töötukassa tasub töötaja koolitus(t)e eest kuni 2500 eurot kolme aasta jooksul.
Toetatakse siiski vaid sellistel ametikoolitustel osalemist, millel omandatavate oskuste järele on tööturul nõudlus. Parimad andmed selle kohta, milliste oskustega töötajaid napib, leiab praegu kutsekoja tehtud valdkondlikest tööjõuvajaduse uuringutest. Näiteks valmisid sel aastal tööjõuvajaduse uuringud info- ja kommunikatsioonitehnoloogia, metsanduse ja puidutööstuse, arvestusala, sotsiaaltöö ning metalli- ja masinatööstuse kohta. Igal aastal lisanduvad uued valdkonnad ning sedamööda laieneb ka töötukassa pakutavate ametikoolituste valik. Kuna edukus tööturul sõltub ka põhioskustest, toetatakse lisaks IKT oskuste ja eesti keele õpet.
Karjäärinõustamisel võib ka selguda, et tööturul hakkamasaamiseks on vaja omandada uued oskused tasemehariduses. Sel juhul toetab töötukassa töötaja õppimist riigieelarvelisel õppekohal kutse- või rakenduskõrghariduses, makstes talle igal kuul 130 euro suurust toetust. Sarnaselt täiendusõppega toetatakse ka tasemehariduse omandamist vaid juhul, kui vastava kutseala töötajate järele on tööturul nõudlus.
Tööandjale koolitustoetus
Tööandja saab järgmisel aastal taotleda töötukassalt koolitustoetust nii töötajate värbamiseks tööjõupuuduses valdkondadesse kui töötajate oskuste täiendamiseks seoses ettevõtte tegevuse ümberkorraldamise või kvalifikatsiooninõuete muutumisega.
Kuna töötaja koolitamine on esmajoones tööandja vastutus, antakse toetust juhul, kui see nõuab tööandjalt lisakulusid võrreldes mõistlike kuludega ehk tegemist on vähemalt kümnepäevase koolitusega. Tööandjal saab valida kas juba olemasoleva täienduskoolituse või kui sobivat koolitust ei pakuta, siis luua koostöös täienduskoolitusasutusega sobiva õppekava ja sellele vastava koolituse.
Töötaja koolituskulude katmisel on tööandjal ka omavastutus. Üldjuhul hüvitab töötukassa tööandjale koolituskulust poole, kuid mitte rohkem kui 1250 eurot töötaja kohta. Näiteks kui koolituse maksumus töötaja kohta on 3000 eurot, hüvitatakse tööandjale 1250 eurot. Soodustamaks tööturul keerulisemas olukorras inimeste, näiteks üle 50-aastaste värbamist või töötamise jätkamist, võib töötukassa hüvitada ka kuni 80 protsenti, kuid mitte rohkem kui 2000 eurot töötaja kohta.
Märkimisväärne investeering töötajate oskustesse
Arvestades uute meetmete avanemisega järgmise aasta mais, investeeritakse prognoosi kohaselt töötajate oskuste arendamisse 2017. aastal ligi 3 miljonit eurot ja 2018. aastal kuni 15 miljonit eurot. Tulemusena tõuseks tööturuteenuste kogukulu 2018. aastal samale tasemele kui 10-protsendilise töötuse määra juures 2012. aastal.
Uuringud kinnitavad, et investeeringud töötajate oskuste arendamisse aitavad kaasa majanduse struktuurimuutustele ning parandavad konkurentsivõimet üldiselt. Samuti jääb targem ja oskuslikum töötaja väiksema tõenäosusega töötuks ja kogeb harvem vaesust. Seega võiks oodata, et need investeeringud on tulusad ja toovad kasu nii töötajatele kui ka majanduse konkurentsivõimele laiemalt. Jääb veel soovida, et meie töötajatel jätkub õpihuvi ja tööandjad neid selles toetavad.


authors:
Urmas Viilma
Eelk Peapiiskop

description: Kolumnist Olev Remsu muretseb Postimehe artiklis «ERMi jalahoop mõistusele» (PM, 6.10.2016) selle üle, et sõnavabadus enam ei maksa ja lahti on peapiiskopi näpuganäitamise peale läinud üldrahvalik tsenseerimine. Just sõnavabadusest lähtuvalt oleksin mina väga mures, kui rahvas ei võiks ükskõik kelle arvamusavalduse peale oma arvamust ja suhtumist näidata, olgu positiivset või negatiivset, kirjutab EELK peapiiskop Urmas Viilma.

title: Urmas Viilma vastus Olev Remsule: usuvabaduse kaitseks sõnavabadust kasutades

maintext:
Olev Remsu arvab, et oma sõnaga võib vabalt ümber käia ja selle eest ka tasu võtta tema Postimehe kolumnistina, kuid mitte luteri kiriku vaimulik, ehk «inimene, kes käib mõõduka tasu eest siit ja sealt tonte välja ajamas». Justkui oleks Olev Remsu enda kolumn midagi muud, kui mõõduka tasu eest sõnaga tontide välja ajamine.
See, et vaimulikud teenivad oma leiva sõnaga tööd tehes, ei ole uudis. Miks ei tohiks nad seda edaspidi teha, kui neid kuhugi kutsutakse ja seda teha palutakse. Kas ajakirjaniku leib on ausam kui vaimuliku oma? Kas ERMi vaimne isa Jakob Hurt ei teeninud oma leiba ausalt? Olgu tõe huvides nimetatud, et ERMi õnnistamise eest ei küsinud keegi ega tasunud keegi sentigi.
Olev Remsu, muretsedes sõnavabaduse pärast, unustab usuvabaduse ja usklike inimese õigused võrdselt teistega oma sõna kasutada ja arvamust avaldada. Teadupärast ei ole inimõigused hierarhilises tähtsuse järjekorras, et võiksime öelda – usuvabadus allub sõnavabadusele! Ka on minul küsimus, kas Olev Remsu arvates ei või usuvabaduse eest seista, kasutades selleks sõnavabadust? Tuletan ka meelde, et ma juhtisin ERMi sobimatule eksponaadile tähelepanu oma Facebooki kontol, mitte ajalehe veergudel. Arvan, et selles ruumis on isegi minul kui usklikul inimesel õigus oma arvamust avaldada.
Mis puudutab seda, et ERMi avamisel oleks võinud olla õnnistajate hulgas ka mõne teise konfessiooni või religiooni esindajad, vastan:« Jah, miks mitte!» Remsu väidab, nagu ei tahaks keegi teiseusulist oma kõrval näha. See väide põhineb linnalegendidel ja eelarvamustel. Ma ei tea Eestis ühtegi juhtumit, kus eri usundite või kirikute vahel oleks nii suured pinged, et üritustelt, kuhu neid koos on kutsutud, lahkutakse või üksteisega koos ei tegutsetaks. Eesti Kirikute Nõukogu ühendab täna kümmet Eesti levinuimat kristlikku konfessiooni, mille juhid kohtuvad regulaarselt iga kuu ning ühiseid palvuseidki peetakse keskmiselt neli-viis korda aastas. Üks selline leiab aset reformatsiooni 500. juubeliaasta avamise raames juba eeloleval pühapäeval Oleviste kirikus.
Minule ei ole teada ka andmeid, kus üksteise kõrvale ei mahuks Eestis ära kristlik vaimulik, juudi rabi või imaam. Kas ERMi avamisele oleks pidanud kutsuma õnnistama ka imaami ja rabi, see on poliitkorrektsuse küsimus. Usun, et ERMi sellise kutse üle oleks nad ise olnud ülimalt hämmeldunud. See ei tähenda, et tulevikus midagi sellist mõne tänapäevale keskendunud objekti puhul tegema ei peaks, kui mõtleme muutustele meie ühiskonnas või rahvastikus. Läheneda tuleb aga rohkem sisuliselt. Kui oma traditsioonidekohase õnnistamistalituse oleks pidanud ka õigeusu metropoliit, oleks see olnud ERMi konteksti arvestades täiesti kohane. See, et seda ei juhtunud, pole tingitud kirikute omavaheliste suhete probleemsusest, nagu väidab Olev Remsu, vaid kutsujate-korraldajate endi soovidest.
Oma kolumni lõpetuseks kirjutab autor: «Meie ühiskond kipub tagasi pimedusse, üritab anda jalahoopi intellektile, alanud on tsenseerimiskampaania kiriku eestvõtmisel.» Mulle endale küll tundub, et barrikaadidele, läbi usklike ja usuvabaduse suhtes üleoleva suhtumise, õhutab Olev Remsu ise.
Minu arvamusavaldus ERMi eksponaadi sobivuse kohta ei olnud kedagi isiklikult ründav ega kellelegi süüdistavalt näpuga näitav. Oma järgmises postituses isegi rõhutasin, et ma ei ole asunud pidama «nõiajahti» ega ründama ERMi töötajaid, juhtkonda või isegi konkreetse eksponaadi autoreid ja teostajaid. Olev Remsu on oma kolumnis pildunud kive väga konkreetselt nii minu, vaimulike, kiriku kui kõigi teiste uskkondade esindajate ja lõpuks kõigi inimeste suunas, keda oli «hullupöörane hulk», ja kes nõustusid sellega, et ERMi eksponaat, kus neitsi Maarja kujutist on võimalik jalaga lüües purustada, on sobimatu.


authors: Riigikogu Eesti Rahvastiku Toetusrühma Konsultant

description: Kui haldusreformi seadus on jõudnud riigikohtusse, siis on ühisjoonte otsimine õigustatud. Tavamõistuses kerkib esiplaanile seaduse koostajate süülisus kohtuasjas, aga seda me veel ei tea, sest ega riigikohus ise ka ei tea – peavad asja uurima ja kaaluma vähemasti kolm kuud, nagu kuulda oli. Süü võib langeda ka hagejate kaela, aga kõige tõenäosem lahendus on, et süüdlasi ei otsita ega ka leita. Niisiis jätame süüdlase otsimise, kirjutab riigikogu Eesti rahvastiku toetusrühma konsultant Jaak Uibu.

title: Jaak Uibu: milliseid ühisjooni võib leida haldusreformi ja karistusseadustiku vahel?

maintext:
Läheme edasi. Paragrahv 3 haldusreformi seaduses: «Kohaliku omavalitsuse üksus on võimeline tagama (…) kohaliku omavalitsuse üksuse elanikele kvaliteetseid avalikke teenuseid (…) juhul, kui kohaliku omavalitsuse üksuses elab vähemalt 5000 elanikku.» Paragrahv 61 karistusseadustikus: «(…) vangistuse alammäär on vähemalt viis aastat.» Samas paragrahv 77 (1): «Eluaegse vangistusega karistatud isiku võib kohus katseajaga tingimisi karistusest vabastada, kui süüdimõistetu on karistusajast tegelikult ära kandnud vähemalt kolmkümmend aastat.»
Mis on toodud näidete alusel ühist seadustes? Ühine on kategoorilisus ja punktuaalsus numeraalsetes määratlustes, mis on asjakohased karistusseadustikus, kuid mõttetud ja isegi lubamatud sotsiaalsete protsesside puhul. Viimaste hulka kuulub elanike arv omavalitsustes, mis on ju pidevas muutumises. Haldusreformi seadus isegi ületab karistusseadustikku – murdejoon antakse ühe inimese täpsusega.
Detailne numeraalne fikseering on õigustatud ühes seaduses ja otse naeruväärne teises. Ülearuse täpsuse tagaajamisel astusid seadusetegijad samasse ämbrisse kui kuulsa satiiriku Mihhail Zoštšenko kangelased. Nemad kehtestasid Kesk-Volgamaa sidevalitsuses praaginormid korrespondentsi jaoks ehk trahvimäärad kirjade kaotsiminekul. Nende järgi lubatakse karistamatult kaotada kaksteist protsenti lihtkirjadest, kuus protsenti tähitud kirjadest jne. Miinimumkao kriteerium telegrammidel oli alates neli protsenti. Zoštšenko kiitis tegijaid: «Mitte kolm ega viis. Vaid neli. Misike peensus, kas märkasite?»
Zoštšenko stiilis võiks küsida – miks mitte kriteeriumiks pole 5001? Või 4999?
Bioloogiliste ja sotsiaalsete protsesside kirjeldamisel tuleb arvestada näitajate paratamatu hälbimisega. Näiteks erütrotsüütide ja leukotsüütide hulk. Kolmekümnendatel aastatel oli Harjumaa 12 arstijaoskonnas keskmiselt 7000 elanikku, suurimas 14 700 ja vähimas 4200. Kuidagi ei kõlba omavalitsusüksuse miinimumsuurus 5000 elanikku. Zoštšenko stiilis võiks küsida – miks mitte kriteeriumiks pole 5001? Või 4999? Isegi kui 5000 oleks sõnastatud «viis tuhat», oleks see veidi vähem silma torganud ja mõista andnud võimalikke kõrvalekaldeid.
Seaduses lubatud erandid ei korva nimetatud puudujääki. Valdades on nüüd kõik pandud tiirlema ümber 5000. Seda kiirendab piitsa ja prääniku rakendamine valitsuse poolt, mis sahkerdamine üksisiku puhul vajaks karistusseadustiku abi. Lõputud läbirääkimised on halvanud tavalise elurütmi. Kiites Märjamaa suurvalda, ei märgata elu hääbumist perifeersel Lauknal.
80 protsendil Eesti omavalitsustest on elanikke täna vähem kui 5000. Kas kõik need ei tule omadega toime? Sauga vallas on veidi üle nelja tuhande elaniku ja seal on kõik olemas. Miks on vaja sundida Saugat kellegagi ühinema?! Kas sellepärast, et omavalitsusüksusi on kergem «juhtida» ehk allutada, kui nad on omavahel tülli aetud?
Kust sai alguse saatuslik miinimumsuurus 5000? Kontseptsioon ütleb, et minimaalne elanike arv 5000 on eri ekspertide hinnangul vähim, mille juures (arvestades ka rahvastiku prognoosile tuginevaid demograafilisi muutusi) on võimalik KOVil tänaste seadustega kohustuslike teenuste korraldamist efektiivselt ja pikaaegse stabiilse kvaliteediga täita ning tegeleda omavalitsuse arendamisega.
On see ekspertide soovunelm või ekspertide uuringutele tuginev teadmine? Paistab, et pigem soovunelm, sest miks nad ei soovitanud kasutada kriteeriumide kompleksi (näiteks asukoht, senine edukus, demograafiline struktuur, tulubaas jt), vaid mindi kõige lihtsamat ja ohtlikumat teed – 5000 elanikku. Või mõjutati eksperte ka nii tuttava piitsa ja präänikuga? Paraku läksid kaasa ka riigikogu targemad pead. Arnold Toynbee ütleb: «Inimkond vajab ühtsust, kuid valdava ühtsuse sees võib ka endale lubada natuke varieeruvust, ja tema kultuur on seeläbi rikkam.»
Advokaadibüroo Varul 8.08.2016: «Haldusreformi seaduse paragrahvis 3 ette nähtud omavalitsusüksuse miinimumsuuruse kriteerium (5000 elanikku) on vastuolus põhiseaduse paragrahvidest 154 ja 158 tuleneva KOVi õigussubjektsuse garantiiga.»
Eks Riigikohus otsustab, kas on või ei ole vastuolus põhiseadusega. Aga juba täna saab öelda, et miinimumsuurus 5000 elanikku on vastuolus loodusseadustega. Aktuaalseks jääb Toompea Haridusseminaris 2010. aastal käsitletud oskuspädevuse pilootuuringu esimene järeldus: haridus- ja võimuinstitutsioonide oskuspädevus komplitseeritud probleemide lahendamisel on madal või puudub üldse. Kogu kriitilises ja tõenduspõhises ilus saab seda lugeda koos tuttavate kangelaste nimedega äsjailmunud raamatus «Perekonnast, kodust, põhiseadusest ja riigist», mille võrguversioon on saadaval Digaris.


description: Vene teletäht Pavel Lobkov räägib intervjuus Postimehele suu puhtaks HI-viirusest, homofoobiast, abortidest ja õigeusu kirikust.

title: Pavel Lobkov: valitsus ei aita kedagi, kui inimesed oma õiguste eest ei seisa

maintext:
Taavi Minnik: idaeurooplane ootab isa ehk homo soveticus’e viimne ohe
Möödunud nädalal sain pärast arvamusloo «Vanake Kupce lahkumine» avaldamist erinevat laadi tagasisidet, nii positiivset kui ka negatiivset. Viimase puhul oli kõige üllatavam Toomas Hendrik Ilvese ja Arnold Rüütli kaitsele viskunud vanemate prouade (ja ka mõne härra) raevukas reaktsioon – nad helistasid ja kirjutasid, et oma nördimusest teada anda.


description: 2008. aastal läks USAs pankrotti Lehman Brothers’i pika ajalooga investeerimispank. See oli põlvkonna (seni?) suurima finantskriisi (tinglik) avapauk, kirjutab arvamusportaali kolumnist Peeter Koppel.

title: Peeter Koppel: Deutsche Banki uppilendamine oleks palju hullem pauk finantssüsteemile, kui oli Lehman

maintext:
Kriisi, mille tipphetkel polnud päris kindel, kas globaalne finantssüsteem veel homme püsti on ning kas nädala pärast poest piima ja leiba osta saab. Jah, asi oli nii hull. Täna võib selle julgesti välja öelda. Kriis suudeti teatud raamidesse suruda ülimalt madalate intressimäärade, ohjeldamatu rahatrüki ning «maailma suurte» otsusega, et ühtegi süsteemselt olulist institutsiooni enam allavett ei lasta. Lehmani pankrott tõi turumajanduse asemele arenenud maailma teesklusmajanduse, kus pidev stimulatsioon on objektiivselt vajalik.
Täna paraku aga on tunda taas süütenööri põlemisest tekkivat kõrbelõhna. Pomm on seekord Lehman Brothers’ist sootuks suurem. Deutsche Bank. Pank, mis tegutseb paljuski keskkonnas, kus kasv kui kontseptsioon on unustatud (Euroopa) ja mis kannatab muuhulgas ka keskpanga negatiivsete intressimäärade eksperimendi pärast.
Süütenöör hakkas sirinal põlema aga suvel, kui panga USA filiaal kukkus Föderaalreservi korraldatud stressikatses läbi. Paar nädalat tagasi leidis USA justiitsdepartemang, et pank võiks oma kriisiaegsete vallatuste eest maksta trahvi/kompensatsiooni üle 14 miljardi dollari. See tekitas paljudes panga tervise suhtes juba tõsisemaid küsimusi ning kukutas panga aktsia 30 aasta madalaimale tasemele. Lisaks aktsiahinna liikumise mustrile meenutab see juba kangesti Lehmani.
Enesest lugupidavad inimesed küll ütlevad, et nad graafikute mustritele tähelepanu ei pööra, kuid piisab, et see satub silme ette neile, kes pangas raha on deponeerinud, ja usaldus on kiire kaduma. Lisaks on Deutsche vastaspool finantsinstitutsioonidele kõigile ja kõikjal ning ainuüksi «igaks juhuks» ärisuhete mahu vähendamine teiste finantsinstitutsioonide poolt teeb pangale sõna otseses mõttes haiget.
Rahvusvaheline Valuutafond (IMF) on Deutsche kuulutanud aga hetke olulisimaks (võimaliku) süsteemse riski allikaks. Eri hinnangutel oleks mainitud panga kontrollimatu uppilendamine umbes viis korda hullem pauk finantssüsteemile, kui seda oli Lehman… Sellest, millist rolli mängib Deutsche tuletisinstrumentide turul globaalselt, pole mõtet rääkima hakatagi. Numbrite mõistmiseks oleks vaja seletusi ilmselt juba astronoomilt.
Nüüd tasub tagasi tulla viimaste aastate olulisima otsuse juurde – mitte lasta süsteemselt olulisi (too big to fail) finantsinstitutsioone pankrotti. Nimelt on sakslased valitsuse tasandil andnud hiljuti mõista, et Deutsche päästeplaani ei ole – seda tehti pärast seda, kui ajakirjandusse (Die Zeit) just nimelt sellesisulise päästeplaani kondikava lekkis.
Siinkohal ei ole raske hinnata seda, kumb pool hämab – seda teeb valitsus. Nimelt päästeplaani olemasolu tunnistamisega mängitaks end nurka – praegu avalikult reaalsust tunnistada ei saa. Süütenöör tahetakse kustutada siis ja just siis, kui olukord on plahvatusele kõige lähemal. See moment võimaldab kommunikeerida sõnumit «muud ei jäänud üle» ning vältida seega mõningal määral maksumaksjate pahameelt.
Seega on peastsenaarium see, et Deutsche Bank ei lähe pankrotti ja (Saksamaa) valitsus/Euroopa Keskpank/Euroopa Liit korraldavad mastaapse päästeoperatsiooni. Kuigi selline olukord oleks turgudele kahtlemata ebamugav, ei muudaks see tõenäoliselt oluliselt praegust keskkonda. Finantssektor laiemalt on Euroopas oma bilansside (laenuportfelli) kvaliteeti suutnud parandada, mis vähendab finantskriisi tõenäosust. Kui hästi läheb, jääb Deutsche juhtum isoleerituks.
Peeter Koppel on SEB panga privaatpanganduse strateeg. Ta on töötanud mitmel finantsturgudega seotud ametikohal, muu hulgas kaubelnud valuutade ja aktsiatega.


description: Riigikogu liige Liina Kersna kirjutas teisipäeval, kuidas tema kolleegid uue presidendi Kersti Kaljulaidi esimese kõne ajal klõpsisid pilte, filmisid või tšättisid. «Kübertegelikkus on uus reaalsus. Kuid kas ka normaalsus? Kuhu ta meid viib ja kas me järgneme talle kui lambakari võluvilepilli kutsele?» küsis Kersna ja tunneb muret, kus on meie internetikäitumise piir.

title: Henrik Roonemaa: küll me nutitelefonist ükskord ära tüdineme

maintext:
Aare Pilv: harju(ta)mise aeg Eesti esimese naispresidendiga
Kersti Kaljulaidi saamine Eesti presidendiks – olenemata sellest, mida keegi tema poliitilisest taustast või ametisse valimise käigust arvab – on kindlasti märgiline sündmus Eesti ajaloos. Nüüdsest on naisriigipea Eestis muutunud võimalikkusest aktuaalsuseks ning kindlasti aitab see kaasa soolise võrdõiguslikkuse edenemisele. See pole aga lõplik aste, kirjutab Aare Pilv Feministeeriumis.


authors:
Priit Humal
Mtü Avalikult Rail Balticust

description: Vastus Kristjan Kaunissaare vastulausele «Priit Humala artikkel põhineb valedel alustel» (PM 21.10).

title: Priit Humal: Rail Balticu praegune lahendus vääribki kriitikat

maintext:
Majandus- ja kommunikatsiooniministeerium on ka varem püüdnud projektile kriitika tegijate argumente pisendada, näiteks paari aasta eest Hardo Aasmäe seisukohti valefaktidega kummutades. Toona aitas asjasse selgust luua artikkel «Rail Balticu müüjad» (võrgus 27.01.15). Nüüd on Rail Balticu projekti koordinaator Kristjan Kaunissaare asunud samale libedale teele nn 101 kirja ja allakirjutanu esitatud faktide ümberlükkamisel.
Räägime aiast või aiaaugust?
On kahju, et majandus- ja kommunikatsioonimüsteeriumi (MKM) vastulausetes on keskendutud oskuslikule sõnamängule. Keegi ei väida vastu ega vaidlegi selle üle, et valitsus üksi ei saa RB raha omatahtsi ümber tõsta või et RB-le antud raha saab kasutada vaid selleks, milleks see on eraldatud. Oma õigeid väited rõhutatakse, ent lisaks peaks tagasisides olema näha ka vastus oponendi argumentidele. Piltlikult öeldes räägitakse aiaaugust ja uue aia ehitamisest. Kui väidet, et aiaaugu parandamine on soodsam uue aia ehitamisest, pareeritakse väitega, et uue aia ehitamiseks antud raha ei saa kasutada aiaaugu parandamiseks, siis pole osalistel tegelikku tahet diskuteerida küsimuses, kumb lahendus on soodsam. Sisuline küsimus jääb aga vastuseta. Lõppu lisatakse veel ähvardus, et kui me uut aeda ehitama ei hakka, jääme ilma nii rahast kui ka aiast (sest ka praegune vana ja auklik laguneb lõpuks ära).
Kaunissaare väide on vastuolus ELi määrusega
Vastulauses 101 kirjale väitis hr Kaunisaare, et raudtee taristutasudesse võib arvestada mõistliku kasumi. Ometi on selline väide otseselt vastuolus ELi rongiliikluse tasude määrusega (EL 2015/909). Ka saates «Vabariigi kodanikud» jäi hr Kaunisaare oma väite juurde, öeldes, et väikse kasumi võib saada lühiajaliselt ebatäpse prognoosi tõttu. Samas unustas ta, et järgmisel perioodil annab ebatäpne prognoos kahjumi. Tema vastulause sisaldab veel mitut kahtlast väidet, mille täpsustamiseks saatis MTÜ ARB ministeeriumile 12 punktist koosneva teabenõude ja selgitustaotluse. Paraku pole vastust seni laekunud ühelegi punktile ning varasema selgitustaotlustele vastamise praktika järgi ei pea MKM seaduses toodud vastamistähtaegadest kinni.
Laiema tausta avamiseks siinkohal väike vaade ajalukku. Aastal 2010, kui Siim Kallas sai ELi transpordivolinikuks, oli paigas TEN-T ehk põhivõrgu koridoride süsteem ning nende arendamiseks ja rahastamiseks oli eelarveperioodil 2007–2013 ette nähtud kaheksa miljardit eurot. Sellest rahastati 30 prioriteetset projekti, sh 18 raudteeprojekti ja Rail Balticu Tartut läbiv koridor, nende hulgas numbriga 27 https://ec.europa.eu/inea/en/ten-t/ten-t-projects/projects-by-priority-project/priority-project-27.
Kasutult seisvad projektid ja vähenev toetus
Uuringud näitasid, et süsteem ei toiminud hästi. Osa ELi rahastuse saanud projekte seisis kasutusele võtmata või ei saanud soovitud tulemusi. Selgus, et kui projektidele oli ette nähtud ELi toetus 30 protsenti, siis valmimisel oli toetus palju väiksem. Keeruliste piiriüleste projektide puhul juhtus, et tegelik toetus langes alla kümne protsendi.
Raha püüti juurde leida, et liikmesriigid siiski suurema riskiga piiriüleseid projekte teeksid. Kuid projekti riskid jäävad ikka liikmesriigile! Kui suur osa suurema raha eest tehtud projekte osutub tagantjärele mõttetuks, hindab kontrollkoda pärast nende teostamist.
Ühtekuuluvusfondist 11 miljardi euro CEFile saamiseks andis heakskiidu ka Eesti valitsus: https://dhs.riigikantselei.ee/avalikteave.nsf/documents/NT0017508E/%24file/11-02441-3.pdf. Eestil on nüüdsel eelarveperioodil Ühtekuuluvusfondist saada 1073 miljonit eurot. Kui Ühtekuuluvusfondist ei oleks kantud mainitud raha CEFi, siis võinuks Eesti osa (mille kasutusvaldkond on laiem) olla üle 100 miljoni euro suurem. See on muidugi juba vana otsus, tagantjärele muutmise võimalus pole reaalne ega ole ka artiklis kirjeldatud. Ammuse otsuse kirjeldamise eesmärk oli avada laiemat tausta ning illustreerida «raha jäävuse seadust»: kui kuhugi raha juurde antakse, siis kuskilt see kaob. Meile muidugi meeldiks mõelda, et raha võetakse ära mujalt, näiteks Kreekast, ja antakse meie projektile. Tegelikult valvavad liikmesriigid oma eraldisi ja meetmeid karmilt.
Leedu taotlust ei rahuldatud põhjusega
Euroopa Ühendamise Rahastu (CEF) määruse EL 1316/2013 artikkel 11 räägib Ühtekuuluvusfondist ümber paigutatud 11 305 500 000 euro suuruse summa kasutamisest CEFi projektide jaoks. Just seda raha taotles Eesti Rail Balticu projekti rahastamiseks ning taotlus rahuldati esmalt otsusega C(2015)5274 Annex 1 B.
CEFi taotlusvoorudes olemasoleval raudteel kiiruse suurendamiseks jättis Eesti rahataotluse esitamata. Leedu esitas, kuid see jäeti rahuldamata, kuna teised Balti riigid eelistasid uut trassi. Seda 2015. aasta suvist surveavaldust, mille kohta ilmus ka meil mitu artiklit, pidasin silmas «sõja» all Leeduga, mitte hiljutist hankelepingute vaidlust, nagu hr Kaunissaare vastulauses viitab.
Eesti ettepanekud on ka olulised
Kuna minu artikkel puudutas ka tulevikus ELi eraldatava raha võimalikku kasutust teisteks projektideks, siis on asjakohane lisada, et CEFi lisasse ei teki märgitud projektid «tsaari käsul», vaid liikmesriikide ettepanekute alusel ja koostöös. Kuni AECOMi uuringuni kulges prioriteetne projekt läbi Tartu. Uuringu tulemuste põhjal joonistati ta otse, kuid ELi eesmärk pole trassi nii täpselt dikteerida. Kui uus tasuvusuuring ja Balti riikide soov näitavad, et rahvuslikest huvidest lähtudes on otstarbekam juhtida trass läbi Tartu, on võimalik ka seda joont kaardil tagasi muuta ja järgmisel eelarveperioodil on otsetrass juba unustatud.


description: On väga veider avastada, et kogu meie e-riigi kiidulaulu juures on asju, mis silmanähtavalt ei toimi. Tohtri juures käimiseks aja broneerimine interneti kaudu ei tohiks ju olla raketiteadus. Ometi on vastavad süsteemid kas ise nii kehvalt tehtud või ei osata neid reklaamida, et neid kasutab vaid väga väike hulk inimesi.

title: Juhtkiri: oi-oi, kui rumalad on patsiendid

maintext:
Igaüks, kes on pidanud mõnes suurhaiglas eriarsti aega kinni panema, teab, et seda telefonitsi teha pole mingi mõnu. Vahel saab kuulata kümnete minutite kaupa ootemuusikat lihtsalt selleks, et kuulda: järgmise perioodi aegu selle või tolle tohtri juurde saab hakata registreerima siis ja siis, helistage kahe kuu pärast esmaspäeva varahommikul uuesti.
Kuigi kindlasti jääb alati ka neid inimesi, kes eelistavad asjad telefoni teel üle rääkida, ja vahel on ka vastuvõtuaja registreerimisel tõepoolest tarvis nõu küsida, kõlab lihtsalt naeruväärselt kirjutada digiregistratuuride ülimadal kasutajaprotsent patsientide rumaluse ja saamatuse arvele.
Kujutlege, et mõni programmiloojast idufirma juht tuleb välja jutuga, et teate, lollid kliendid on tema plaani ebaõnnestumises süüdi ja miks ei ole küll maailma õnnistatud targemate inimestega, kes tema imelist lahendust kasutada oskaks. Igaüks saadaks ta tükkis sellise jutuga pipramaale ega tunneks kaasa, kui nii tobeda juhiga firma läheb pankrotti. Süsteem ise peab olema niisugune, et patsiendid/kliendid, kellele see mõeldud on, saavad selle kasutamisega hakkama. Turumajanduses on kunde kuningas ja tema kallal näägutamine pole kuidagi kohane.
Vägisi jääb mulje, et suurhaiglad polegi eriti huvitatud, et nende kalli raha eest tehtud digiregistratuuridest tolku oleks. Mõnelt muidu uhkelt haigla kodulehelt tuleb digiregistratuuri pikalt taga otsida.
Kummalised on ka ranged turvanõuded lihtsalt aja kirja panemiseks. Neli suurt haiglat lasevad seda teha vaid ID-kaardi või mobiil-ID abil. Samas kui inimene registratuuri helistab, võib ta öelda kelle tahes nime ja isikukoodi, luuletada kokku kõige imelisemad saatekirjad ja talle pannakse ilmselt aeg kirja.
Kui haigla usaldab telefonijuttu, võiks ta digiregistratuuris usaldada ka näiteks isikutuvastust pangalingi kaudu, mis on vanemale generatsioonile harjumuspärasem. Võib-olla on seegi liiast? Ranged turvanõuded on igati arusaadavad, kui kaitstakse inimeste delikaatseid terviseandmeid. Eriarsti vabad vastuvõtuajad seda aga ju pole.
Kui kolme tegevuskohaga erakliinik on suutnud asja korraldada nii, et kolmandik patsientidest registreerib vastuvõtuaja interneti kaudu, siis peaks sama olema saavutatav ka suurhaiglates. Maksumaksja palgal olles kipubki vist olema nii, et kogu tähelepanu pole suunatud tulemuse saavutamisele. On ju omamoodi tore liikuda koosolekult koosolekule ja mõelda välja intellektuaalselt huvitavaid põhjendusi, miks ei saa asju teha nii, et need ka tõepoolest töötaksid.


description: Toimub varade koondumine pankade kätte ja sellega tegelemiseks on kolm lahendust: suurem maksustamine, valitsuste eelarvepuudujäägi lubamine ning vägivald ehk revolutsioon. Rein Järvelill arvustab Sirbis Hardo Pajula kogumikku «Kassi nurinad».

title: Rein Järvelill: kas tasub kuulata Hardo Pajula nurinaid?

maintext:
Kas kassi nurinatest tasub välja teha? Kõik kassiomanikud teavad, et kui kass nuriseb, siis on tal mingi mure: ta kas tahab välja või süüa. Seekord siis kontsentreeritult, kõik ühes pakendis – Hardo Pajula «Kassi nurinad». Kõik laastud ilusti kahele leheküljele pakitud, nauditavas stiilis kirja pandud, täis põhjapanevaid viiteid ja paljutähenduslikult poolikud, ilma selge puändita nagu head lühifilmid, kus kõik jääb lahtiseks ning filminautleja peab ise lõpu välja mõtlema. Tegemist on justkui veebilehe HTML-koodiga. Veebilehe koodi saab kirjutada visuaalselt väga ilusana või siis korrapäratult ja segasena, pilt, mida kasutaja näeb, võib olla sellest sõltumata ilus või kole. Pajula artiklid on nagu HTML-kood, mis on kirjutatud väga kaunilt, ja koodikirjutaja saab selle eest palju tähelepanu ja kiitust.
Kui vaadata aga veebilehte ennast ja püüda välja selgitada, mida on selle kauni koodiga tahetud öelda, selgub, et veebileht on natuke üksluine ja igav. Pajula kaunisse vormi valatud esseistika soovib mõjule pääseda autoriteetidele kohustuslike viitamiste ja rohke professionaalse sõnakasutuse toel ehk nagu autor ise on öelnud: ladinapärasus annab sõnale võimsama kõla. Pajula probleemide lahendamiseks juhist ei anna. Kuigi lugeja kuuleb kassi nurinat ja teeb sellest välja, sest see nurin on kirjutatud terava teibaotsaga, on vaimustav ja vabastav, ei saa ta selle tegelikust mõttest aru.
Ilmselgelt pole ma kirjanduskriitik ega oska nurinate vormi kõige paremini hinnata. Jääb üle nõustuda Kivisildniku vaimustunud hüüdega, et Pajula on meisteresseist, võib-olla meie viimane suur esseist, ning Pajula laastukogu on monument kirjaoskusele. See võib nii olla, kuigi absoluutsed väited ei ole üldjuhul tõesed. Kirjanduslikke metafoore ei saa võtta tõe pähe ning seepärast ei ole ma kindel, et Pajulaga lõpebki eesti esseistika ajalugu. Kassi nurinad on intelligentne lugemine intelligentsele inimesele. Pajula tekstidest arusaamiseks on vaja avaramat ilmavaadet ja keskmisest suuremat lugemust, mistõttu pole need ühiskonnale ühe -ismi pähemäärimiseks väga efektiivsed ja mõjuvad. Sellest on autor ise väga hästi aru saanud, kui juhatab oma kogumiku sisse Joel Sanga sõnadega «kassi nurinat ei kuula iial keegi …». Samuti on selge, kes on need inimesed, kes nurinaid ei mõista – see selgub kogumiku ülesehitusest. 101 nurinat sümboliseerivad meie parlamentaarset riigikorraldust ja viitavad riigivõimule. Kassi nurinad on justkui väike solvumise manifestatsioon väikese üleolekutundega: olen ju kuulutanud, kuid miks te, kitsukese aruga inimesed, ei kuula!
Kui liikuda nüüd sujuvalt vormilt sisule, peab põhjendama, miks on kassi nurinate sisu üksluine ja igav. Iga päev leiame sellesarnast nurinat netiavarustest ja kommentaariumidest. Avaldatakse ülevoolavat pahameelt paha valitsuse, haridussüsteemi, laiskade kreeklaste, moslemite, laenuraha jms vastu. Kuigi leiame nurinatest teatud vihjeid jumalikult targa ja range valitsussüsteemi, kullastandardi ning endasse kapseldumise kohta, justkui need peaksid päästma maailma, ei saa päris selgeks, kuidas seda kõike ellu viia.
Ka kõik «kassi nurinad» jäävad justkui poolikuks, lõpevad pärast sissejuhatust, lõpplahendus ja puänt puudub. Tahaks autorit tsiteerida, talle vastu vaielda, kuid selleks puudub võimalus. Pajula artiklid ei ole väga tsiteeritavad ja on raskelt oponeeritavad. Küll aga mõjuvad nad alateadvusele ning kinnistavad teatud majanduspoliitilisi seisukohti kui ainuõigeid. Suures osas peitub Pajula suurepärastes esseedes kriisi jõudnud ja ebaõnnestunud majandussüsteemi õigustus. Just selline pilt avaneb, kui lugeda Pajula HTML-koodi oma veebilehitsejaga.
Mõistan, et laskun nüüd ideoloogilisse võitlusse, kus pole võitjaid. See on ususõda, kus eri ideoloogiad on ennast sügavalt kaevikutesse betoneerinud ja keegi ei saa enam taganeda. Kõik vaenupooled kinnitavad, et oponendid on rikkunud nende parimad lahendused: kapitalism on liiga sotsialistlik, ja siis jälle, et sotsialism liiga totalitaarne või ei ole lastud konservatiividel oma ideid ellu viia. Siiski püüan minna libedale teele ja oponeerida Pajula konservatiivseid vaateid, kuigi minu usku ei saa pidada mingiks puhtaks -ismiks.
Mis võiksid olla Euroopa ja Eesti ees seisvad kõige tõsisemad väljakutsed? Kas tõesti elanikkonna vananemine, kullastandardi puudumine ja valitsuste liigne kulutamine? Ei, meie majanduse kõige tõsisemateks probleemideks on traditsioonilise tööjõu ülejääk ehk tööpuudus, reaalvarade ja ressursside koondumine finantsala ja monopolide kätte ning euroala spetsiifikast tulenev ebafunktsionaalne euro. Kui suudaksime kuidagi lahendada need probleemid ja ressursi omanikud võimaldaksid töötada kõigil inimestel, kes tahavad midagi teha või luua ja meie valuutasüsteem ei pärsiks majanduse kohanemist, siis kasvaks kõigi heaolu märgatavalt ning meil ei oleks probleeme ei tervishoius, haridussüsteemis, pensionikindlustuses ega sotsiaalkaitses.
Tööpuudus
Teaduse ja tehnika areng, tootmise efektiivsuse kasv on kordades kiirem kui vähesest sündimusest või inimeste pikaealisusest tingitud ülalpeetavate arvu kasv. Läänemaailma majanduse võime varustada kõiki meile alles jäänud inimesi eluks vajalikuga ei ole ammendunud. Oleks ainult nõudlust. Nafta ja piima ületootmisest tingituna on nende toorainete hinnad nii madalal, et põhjustavad tootjatele tõsiseid probleeme. Mitmes Euroopa riigis on tööta üle poole noortest. Järjest rohkem töökohti liigub primaarsektorist teenindusse, valitsussektorisse, aga ikka on tööpuudus.
Kas tõesti tohutu tööpuuduse korral ravib see, kui lisame töötute armee hulka veel seni ametis olevad või mingit tasu saavad ametnikud? Tööpuuduse ravimine täiendava tööpuudusega ei aita. Mõelgem kas või Eesti oludele. On levimas müüt, et kui avaliku sektori töötajate arvu vähendada kaks korda, tekitades juurde hulgaliselt töötuid, kes pole võimelised turul tarbima, siis paraneb kõigi inimeste elujärg ja töötud saavad lihtsamini tööd. Terve mõistus ja formaalloogika keeldub sellega nõustumast.
Ressursside ümberjagamine
Meie ressursse kontrollib pangandustööstus. Pankade liitintressiga vürtsitatud rahavõimendus on loonud olukorra, kus korraga pole võlgnikel vähimatki lootust võlga tagasi maksta. Võlga saab tagasi maksta ainult majanduskasvu arvelt või kui see puudub, siis vahetavad laenude tagatisvarad omanikku – reaalvara omanikuks saab pangandus. Kreeka omanikuks saavad Saksa pangad. Meie majandussüsteem vajab inflatsiooni kui ainukest allikat, mis võimaldab ettevõtlusel ellu jääda. Valitsussektori defitsiitse kulutamise kõrval on inflatsioon see, mis tagab ettevõtluse säilimise. Hoolimata inflatsioonist (kui seda üldse on) ja valitsuse maksupoliitikast toimub ikkagi varade järjest suurem koondumine panganduse kätte. Kapitali ja varade akumulatsioon on üks heaolu kasvu tõsisemaid takistusi. See toob kaasa pikad tööpäevad, suure tööpuuduse ja inimeste virelemise toimetuleku piiril.
Sellega tegelemiseks on kolm lahendust: maksusüsteemi muutmine ja suurem maksustamine, valitsuste defitsiitne kulutamine ning vägivald – revolutsioon, mis see siis iganes ei oleks. Revolutsioon paiskab meid teadmatusse ning seda peab püüdma kõigi vahenditega ära hoida. Maksutõusu tagajärjed on väga ebasoovitavad: tekitavad palju pahameelt ja pahatihti on selle meetme mõju välditav ning see mõjutab rahvusvahelist ettevõtluse konkurentsiolukorda makse kehtestava riigi suhtes negatiivselt. Seega on kõige efektiivsem abivahend, peaaegu et ainuke, valitsuse defitsiitne kulutamine. Sellisele meetmele lisab veelgi toetust sellega kaasnev tööhõive kasv.
Samas kirjeldab Pajula valitsuste defitsiitset kulutamist kui üht kriiside suurimat põhjust, tõsi, mainides õigesti, et makropildis ei ole vahet, kes defitsiitselt kulutab, kas valitsus- või erasektor. Meid püütakse veenda, et Kreeka või Detroiti hädades on süüdi valitsuse defitsiitne kulutamine. Tuleks aga endalt enne küsida, kas Detroiti suur võlg tekkis enne ja siis lahkus sealt autotööstus või oli see ikka vastupidi, et enne lahkus autotööstus ja siis langes Detroit võlaauku. Tähelepanuta on jäänud see, et tavaliselt algab asi mingist finants- või majanduskriisist ja alles siis on järgnenud valitsuste defitsiitne kulutamine.
Jaapani keskvalitsuse võlakoorem on tohutu, kuid tundub, et nende defitsiitne kulutamine ei ole olnud piisav. Neil on nii tugev majandus, et valitsuse defitsiit pole aastakümneid kaasa toonud olulist inflatsiooni kasvu, rääkimata hüperinflatsioonist. Küll aga peab jaapanlane töötama oma elatustaseme säilitamise nimel palju rohkem, kui eurooplased on harjunud. Jaapani peaministri Shinzō Abe kolme noole majandusprogramm tundub olevat ainuvõimalik lääne majandusmudeli elushoidmiseks, muidugi eeldusel, et ei taheta revolutsiooni ja senist süsteemi täielikult minema pühkida. Abe kolmanda noole ehk siis struktuursete reformide teema jääb veel pikaks ajaks suureks mõistatuseks ning oma elu elavaks väga levinud käibeväljendiks, millel puudub konkreetne sisu.
Seda just seetõttu, et struktuurse reformi sisu on: midagi peab muutma süsteemis. Kusjuures mõiste sisu peegeldab siis selle mõiste defineerija piiritud loomingulisust. Tagajärjeks on sisutu väljendi kasutamine kõikide haiguste raviks. Tundub, et ka Pajula näeb ühe võimalusena struktuurseid reforme, aga sisuks peaks siis olema: vähem riiki, panna inimesed rohkem tööle vähese palga eest, lasta ametist lahti hulk riigileival olevaid töötajaid, lõpetada valitsuse defitsiitne kulutamine, saata laiali ametiühingud ning muuta haridussüsteem elitaarseks kõrgklassi tooteks.
Toimiv valuuta
Elame fiat-raha ajastul, kus rahvusvaluuta pole tagatud mitte millegi muuga kui ainult usu ja usaldusega riigi majandusse ja keskpanka. Kullastandardi ja Bretton Woodsi süsteemi läbikukkumise järel on fiat-raha valitsuste käes väga tugev instrument majanduse elushoidmiseks ja heaolu suurendamiseks, kui ainult poliitikud mõistaks selle rahasüsteemi olemust ega kipuks seda võrdlema kullastandardiga. Kuldraha kriitika on tegelikult olemas Pajula laastus «Kullast rist», kuigi autor teeb sellest kriitikast risti vastupidise järelduse, et kuld on hea. Siiski ei suuda kullavarud kaasas käia majanduse kasvuga ning see viib kurnavasse deflatsiooni ja reaalvara akumulatsiooni finantstööstuse kätte. «Te ei tohi naelutada inimkonda kullast ristile,» ütleb William Jennings Bryan ja tal on õigus. Kassi nurinad aga jäävad taga igatsema kuldraha, süvenemata sellesse, milliseid probleeme see endaga kaasa toob.
Siiski on Pajulal õigus, et mark ja liir elavad euro sirmi all edasi. Tõsi, seda küll Pajula kontseptsioonist erineval põhjusel. Mark ja liir eksisteerivad mõtteliselt tänu sellele, et hoolimata ühisturust ja ühisvaluutast puudub euroalal ühine fiskaalpoliitika ja selleks vajalikud rahasiirdamised tugevatest nõrgematesse majandustesse. Euroala riikide majandusvõimekus on erinev ning valuutakursi kohanemise asemel süveneb väliskaubanduse tasakaalustamatus. Jõukamad saavad jõukamaks, vaesemad jäävad järjest rohkem võlgu rikkamatele, või kui ei taha võlgu jääda, nagu Eesti, siis peavad rabama rikkamate riikide heaks tööd teha kaks korda väiksema palga eest või müüma rikastele kaupu poole hinnaga.
Lõpetuseks ka omapoolne soovitus, et saaksite aru, mis toimub lääne heaoluühiskonnas, miks meil on finantskriisid ja miks euroala ei toimi. Ei paku palju viiteid, aga väga häid analüüse on teinud nobelist Joseph E. Stiglitz: eesti keeles on olemas «Vaba langemine» ning autorilt on värskelt ilmunud «The Euro».


description: Kõige parem, mida lastele anda, on haridus. Seepärast on ühiskonnas traditsiooniliselt elav huvi koolide pingeridade vastu, mida näiteks eesti meedias on järjekindlalt avaldatud juba 1990. aastatest. Postimeeski reastas, nagu varasematelgi aastatel, koole eesti keele, matemaatika ja inglise keele riigieksami keskmiste tulemuste alusel.

title: Juhtkiri: koolidest ja edetabelitest, ilma emotsioonideta

maintext:
Riigieksamitulemused on kahtlemata tähtis infoallikas haridust puudutavate otsuste ja kui vaja, ka muudatuste tegemisel nii kogu riigis, omavalitsuses kui ka mõnes kindlas koolis. Ja ka igale õpetajale, õpilasele, lapsevanemale, kes selle teabega ennast kurssi viia soovivad.
Kuid koolide pingereastamist riigieksamitulemuste põhjal ja tabelite avaldamist meedias on Eestis nii tänavu kui ka varasematel aastatel kritiseeritud, kuna see olevat tasuta reklaam nn eliitkoolidele ja alavääristavat nn tavakoole, mis võivad jääda tabeli teise poolde. See tekitavat olukorra, kus näiteks teatud Tallinna kesklinna koolide uste taga on pikad järjekorrad, teisi koole lapsevanemad aga väldivad.
Tegelikult ei ole aga kooli koht pingereas ju põhiline kriteerium, mille alusel lapsevanemad oma järeltulijale õppeasutust valivad. On ju terve hulk teisi, alustades kooli lähedusest kodule ning lõpetades selle spetsiifilise õppekallakuga. Ka ei saa koolide eksamitulemustel põhinevat pingerida taandada ainult koolidevahelisele võidujooksule selle nimel, kes on esikümnes või kolmekümnes.
Üldpilt oleneb võrdlusmaterjalist: kui vaatame kas või Postimehe pingerea koolide geograafiat, siis näeme, et head haridust saab ühtlaselt kõikjal Eestis. Selle poolest sarnaneme pigem Põhjamaadega kui näiteks mõne Ida-Euroopa riigiga, mille vastavatest pingeridadest on näha, et kvaliteetne haridus on kontsentreerunud vaid pealinna ja veel mõnda arenenumasse piirkonda.
Ühe aasta tulemusi ei maksa üleliia tähtsustada, sest kui intrigeeriv võistlusmoment kõrvale jätta, tuleb kõrvalseisjal objektiivse pildi saamiseks vaadata neid pingeridasid ja muutusi nendes pikema aja jooksul kui üks või kaks aastat. Ka Postimehes avaldatud pingerida näitab tegelikult lihtsalt seda, kuidas koolid eksamitulemuste põhjal tabelisse panduna üksteisega suhestuvad. Kui vaadata kas või viimast viit aastat, siis näeme koolide pingeridade tipus ikka peamiselt ühtesid ja samu tegijaid, mille põhjal võib järeldada, et selles vallas lühikese ajaga suuri muutusi ei toimu.
Kas kooli headust või halbust saab hinnata ainult riigieksamitulemuste põhjal? Tegelikult mitte. Ent kui küsida, kas on hea või halb, et sellised edetabelid ilmuvad, siis oleks vastus «hea», sest meedia täidab oma põhilist ülesannet – informeerida avalikkust – ning mida täpsemat informatsiooni ühiskonnaliikmed valdavad, seda paremaid otsuseid on nad võimelised vastu võtma.


description: Riigi palgapoliitika soosib keskpärasust, põrutab tänase lehe loos Erkki Raasuke, osutades ka sama mündi teisele küljele, palgaastmete läbipaistvusele. Juht saab inimesi motiveerida, makstes tulemustasu –liiga range astmepalkade süsteem võtab selle juhtimisinstrumendi ära.

title: Juhtkiri: kas riigijuhtidel on liiga väike palk?

maintext:
Raasukese väljatoodu on väga hea lihtsustus eraettevõtluse ja riigiametite palgaerinevuste igipõlisest küsimustepuntrast. Omavahel põrkuvad erinevad ootused, mida me riigile ses osas seame. Ühelt poolt tõhus töö ja võimalus palgata tööturult sobivaid inimesi, teiselt poolt maksumaksja raha kasutamise selgus, korruptsiooni vältimine ning kodanike usaldus riigi suhtes kõige laiemalt. Seejuures ei tasu sugugi alavääristada ka õiglustunnet. Selles süsteemis tulebki pidevalt otsida õiget tasakaalu.
Tikutulega võib maailmast otsida demokraatlikku riiki, kus riigiasutuste tippjuhid teeniksid edukate erafirmade juhtidega võrreldavaid summasid. Vast kõige kõnekam näide on USA, kus keskmine eraettevõtte tippjuht teenib mitusada korda rohkem kui keskmine tööstustööline. Avaliku sektori tippjuhtide palgad jäävad aga erasektori tippjuhtide keskmisele teenistusele alla kümneid kordi.
Samas on tüüpiline, et kõiki töötajaid arvestades on keskmine palk kõrgem riigiasutustes. Tavaliselt seletatakse seda nii Eestis kui mujal sellega, et ametnikutöö eeldabki keskmisest suuremat võimekust ja kõrgemat kvalifikatsiooni – riigiasutustes teenib rohkem valge- kui sinikraesid. Kui analüüsida eraldi tavatöötajaid ja (akadeemilise kraadiga) juhte ning «peenemaid» spetsialiste, siis tuleb välja, et viimastele makstakse tavaliselt erasektoris siiski rohkem.
Majanduskriiside ajal leiab aga tüüpiliselt kinnitust vana ütlus, et riigi leib on küll peenike, aga selle eest pikk. Ka näitavad mitmete riikide uuringud seda, et riigiasutuste tippjuhtide tööpäevad on lühemad kui nende kolleegidel erasektoris ning nad on oma töötingimuste ja töö sisuga rohkem rahul. Riigiasjade ajamine on paljude inimeste jaoks huvitavam kui eraettevõttes tegutsemine, tähtsad on ka missioonitunne (iseenda tegevuse olulisuse tajumine) ja teiste inimeste tunnustus ehk prestiiž.
Pikka aega oli Eesti häda pigem ebaselgus ja segadus, millist tasu ametnikele tegelikult makstakse ja milliseid hüvesid nad saavad. Seda püüti ravida astmepalkadega, mille põhimõttelistele probleemidele osutab ka Erkki Raasuke. Praegu reguleerib absoluutse enamiku ametnike palku 2012. aastal vastu võetud üpris moodne avaliku teenistuse seadus ning selle järgi kehtestatud muud reeglid. Asutuste juhtidel on suhteliselt vabad käed palkade määramisel, kui seda võrrelda klassikalise palgaastmete süsteemiga. Kas see vabadusaste on piisav, et tagada tulemuslikku tööd, on omaette küsimus.
Jäigalt on meil fikseeritud vaid poliitiliste ametikohtade, põhiseaduslike institutsioonide juhtide, kantslerite ning kohtunike palgad. Riigikogu muudab selles väikeses süsteemis palku üks kord nelja aasta jooksul. Loodetavasti hoidudes nii laristamisest kui ka tulemust pärssivast koonerdamisest – leides aruka kesktee.


authors:
Edward Lucas
Briti Ajakirjanik

description: Külmast sõjast on omajagu aega möödas ja mälestus sellest kipub tuhmuma, me ei tohiks aga unustada selle õppetunde, kirjutab BNSi kolumnis briti ajakirjanik Edward Lucas.

title: Edward Lucase kolumn: külma sõja kaks õppetundi

maintext:
Külm sõda oli mitmel viisil hirmuäratav ja õudne, ent see ei lasknud mõistusel uinuda. Minu noorusajal 1970. aastatel tundsime muret, et kommunism võib tegelikult võita: see oli ligitõmbav vaestele, keda oli palju. Lisaks propageeris seda üliriik, mis näis meid kõikjal maailmas üle kavaldavat.
Mälu tuhmub ja Kreml ei tundu enam nii halb
Nende murede taandumisest on möödas ligi 30 aastat ning üles on kasvanud põlvkond, kes neid ei mäleta ning kellel on neid raske ette kujutada. Kõik kolm Nõukogude süsteemi elementi – plaanimajandus, üheparteiriik ja imperiaalne valitsemine Kremlist – ei tundu mälestuste tuhmudes ja rahulolematuse kasvades enam nii halvad.
Kõigil kolmel rindel esineb nüüd küllaga probleeme. Kapitalistliku vabaturumajanduse silmnähtava läbikukkumise tõttu õitsengu viljade jaotamisel ning rahandustegelaste hoolimatu ahnuse ohjamisel on rahvas hakanud pidama valitsuse suuremat rolli majanduses vajalikuks ja soovitavaks.
Liberaalse demokraatliku korra, mis ei ole suutnud pikemalt ette mõelda ning mis on lubanud reaalsusest irdunud eliidil end kaaperdada, läbikukkumine paneb inimesed ihkama poliitikas kõva kätt. USA-vastaste meeleolude tõttu mõtlevad paljud Läänes, et Venemaa kõlavam hääl maailmapoliitikas tasakaalustab Washingtoni poliitikakujundajate ülbust.
Mineviku lahendused paistavad ahvatlevad
Inimestel on õigus olla pahane, ent mineviku lahendused ei tee olukorda paremaks, vaid hoopis halvemaks. Riiklikult kontrollitud majandused ei piira siseringi võimu, vaid kinnistavad seda. Kui teile ei meeldi viis, kuidas Lääne eliit tutvusi ja sidemeid rikkuseks muudab, tasub meeles pidada seda, mida Milovan Džilas nimetas uueks klassiks – parteibossid, kes naudivad fantastiliste privileegidega elu samal ajal rahvusvahelise proletariaadi väärtusi kuulutades. Nii majanduses kui ka poliitikas käib siseringi kuulujate võimu piiramine konkurentsi, mitte privileegide suurendamise teel.
Samuti ei ole mõistlik ihata tugevaid juhte – olgu nendeks Donald Trump, Vladimir Putin, Marine Le Pen või veel keegi nende taoline – kui nad jätkavad nõrku kaitsvate ja tugevaid piiravate seaduste ja institutsioonide jalge alla tallamist. Demokraatial on küllalt puudusi, ent see on argument süsteemi täiustamise, mitte õõnestamise poolt.
Lääne süsteemi kõige tähtsam element on võistluslikkus: põhimõte, mille kohaselt peavad võimul olijad muretsema valimiste, kohtuasjade, avalike protestide ja meedia järelevalve pärast enne ja pärast valimisi ning nende ajal.
See ei taga häid tulemusi, ent tähendab seda, et riigivalitsemises osalejad ei saa eeldada karistamatust. Hea valitsemise parim tagatis ei ole õigete poliitikute võit valimistel, vaid asjaolu, et võitjate võimu piiravad tugevad sõltumatud institutsioonid, mida juhivad vastutustundlikud inimesed.
Ühendriikide juhtrolli põlgamine ei too kasu
Samuti pole tark püüelda USA juhtrollita maailma poole. Loomulikult on Ühendriigid teinud minevikus kohutavaid vigu ja eksivad kahtlemata ka tulevikus. See on argument selle poolt, et tema liitlased Euroopas ja mujal etendaksid Lääne välispoliitikat puudutavate otsuste langetamisel ja elluviimisel oma täit osa.
See protsess kujuneb segaseks, aga Süürias näeme, et vastutuse hülgamine on veel halvem. Isegi kui te põlgate Ühendriikide juhtrolli, ei saavuta te sellist maailma, kus domineerivad Euroopa toredad liberaalsed väärtused. Te saate sellise, mida juhivad Putin, Bashar al-Assad ja Hiina kommunistlikud orjapidajad.
Me peame meelde tuletama külma sõja kaht tähtsat õppetundi. Üks vastusamm Nõukogude ohule oli kulutada palju raha kaitsele. Eurooplased peavad seda uuesti tegema. Veel tähtsam element oli otsustavus parandada meie ühiskondade toimimist. See aitas meid Nõukogude ohu vastu immuunseks muuta – ja lõpuks hävitas selle.


description: Võimuvõitlus Reformierakonna sees ei ole kurjade konkurentide või mõne seemneid söönud reporteri väljamõeldis ja ilmselt mitte ka tühine pinnavirvendus. Kas nimetada seda käärimiseks, tüliks või millekski kolmandaks, on peenhäälestuse küsimus, ent üha rohkem on nii avalikes kui ka omavahelistes vestlustes kinnitatud, et leerideks jagunemine ei saanud valimiskoguga kaugeltki läbi.

title: Juhtkiri: Reformierakonna varjuteater teelahkmel

maintext:
Nende leeride juurde tuleme veel tagasi, aga enne põige minevikku. Reformierakonnale on pigem olnud omane kuvand ühtsest meeskonnast, kelle sisemistele erimeelsustele leitakse lahendused isekeskis ja enamasti nii, et need suure kella külge ei lähegi. Kindlasti on see olnud oluline osa vundamendist, millele erakond on ehitanud oma pikalt kestnud edu Eesti poliitikas. Oravad võtsid juba ammu õppust teiste erakondade santidest kogemustest: neid, kes omavahel purelema lähevad, kalduvad kodanikud valimistel karistama. See õpetus on ka üks põhjus, miks poliitikud ei ole varmad avalikult rääkima erimeelsustest, vaid ikka kuuleme neilt ümmargust juttu üksmeelest ja heast koostööst isegi siis, kui igale vähegi informeeritud kõrvaltvaatajatele paistab see halva mängu juures hea näo tegemise või lausa valetamisena.
Seda kummastavamad on ühe leeri rünnakud sellesama oravapartei auesimehe Siim Kallase vastu. Sotsiaaldemokraatide esimees Jevgeni Ossinovski võttis selle nädalavahetusel tabavalt kokku, öeldes, et Kallasest tehakse uut Savisaart. Mingis vormis Kremli-meelsuses ei süüdistanud Kallast ju üksnes erakonna üsna värske peasekretär Reimo Nebokat oma kirjas, vaid juba eelmisel neljapäeval Äripäevale vastates ka Keit Pentus-Rosimannus (ÄP 17.10). Üks oravate grupeering, kes kuuldavasti on eelmisel nädalal tihedalt ühendust pidanud, on ilmselt otsustanud Kallase(d) sihipäraselt nurka mängida.
Kallase mõtteid presidendivalimistel juhtunust pole vaja oletada, neid võib lugeda tele- ja raadiokanalitele antud intervjuudest. Ta räägib noa selga löömisest omade poolt. Põhjusi on rohkem kui see, et teada olnud Marina Kaljuranna toetajad andsid valimiskogu esimeses voorus hääle oma lemmikule. Käivad jutud kahepalgelisusest ja sellest, et mitmedki avalikult Kallast toetanud mõjukad reformierakondlased tegid salamahti kihutustööd hoopis Kaljuranna hüvanguks. Ometi oli Kallas avalikkusele veel üsna tundmatu peasekretäri Nebokati rünnakust jahmunud ja vähemalt avalikult ei järgnenud sellele selget vasturünnakut.
Varjuteater? Kummaski leeris pole praegu õigupoolest isikut, kes ühemõtteliselt tahaks ja saaks asuda praeguse, olgugi üpris nõrga ja kahevahel olemist harrastava esimehe Taavi Rõivase asemele. Ometi käib ses varjuteatris n-ö vanade liberaalide ja küünilisevõitu poliittehnoloogide koolkonna sõrmkooguvedu. Kusjuures selle tulemustel võib olla suur mõju kogu Eesti poliitikale.
Opositsioon on aga narri kombel tegemas isiklikku teenet Taavi Rõivasele – umbusaldushääletus peaministri vastu sunnib oravaid hetkeks purelusi unustama ja Rõivase taha koonduma. Umbusaldushääletuse läbikukkumine annab Rõivase mainele vähemalt mõneks ajaks plusspunkte. Kaval opositsioonistrateeg laseks valitsuserakonnal edasi käärida ja ootaks võimalust umbusaldus või mõni muu käik õigesti ajastada.


description: Täna, 3. oktoobril toimub Poolas riigi ajaloo esimene naiste üldstreik, mida toetatakse aktsioonidega üle kogu maailma. Streigi eesmärk on peatada Poola parlamendis arutatav seaduseelnõu, millega tahetakse abordid kriminaliseerida, kirjutab Tartu Ülikooli poola keele ja kultuuri lektor Joanna Dagmara Dobosz.

title: Joanna Dagmara Dobosz: tänane Poola naiste streik on võitlus inimväärikuse eest

maintext:
Joanna Dagmara Dobosz. Foto: Erakogu
Et protesti märgiks kannavad meeleavaldajad musti rõivaid, on sotsiaalmeedias selle tähiseks saanud #blackprotest - eesti keeles Must Protest.
Juba praegu on Poola abordiseadused ühed Euroopa konservatiivsemad: abordid on lubatud üksnes vägistamise ning ohu korral ema või lapse elule. Seetõttu on riigis levinud illegaalsed abordid, igal aastal toimub neid hinnanguliselt 150 000. Reedel valitsuspartei Õigus ja Õiglus esitatud seaduseelnõu võtaks aga naistelt sellegi otsustusõiguse, ähvardades karistustega ühtviisi nii rasedaid kui ka arste. Eelnõu toetajad räägivad juba järgmistestki sanktsioonidest nagu rasestumisvastaste tablettide keelustamine.
Streik koosneb kahest osast: töö katkestamine üheks päevaks suvalisel legaalsel põhjusel (haiguspäev, veredoonorluspäev, palgata puhkus vms), õppetöö katkestamine kõrgkoolides, laste kojujätmine koolist ja lasteaiast ning meeleavaldused, mida streiki koordineeriva Facebooki-lehe andmeil on üle 50. Sotsiaalmeedias kogus streigiüleskutse juba esimese päevaga üle 100 000 toetaja. Eeskujuks on võetud Islandi naiste streik 24. oktoobril 1975, mil 90 protsenti Islandi naiste protest ebavõrdsete palkade ja töötingimuste vastu halvas kogu riigi majanduse. Sarnast tulemust loodetakse ka Poolas.
Lisaks Poolale toimuvad toetusaktsioonid kogu Euroopas Soomest Rumeenia ja Islandist Hispaaniani, samuti Austraalias, Hiinas, USAs ja Kanadas. Suurbritannias, kus elab palju poolakaid, alustati aktsioonidega juba 30. septembril, kui läbi Londoni kulgev Must Jooks lõppes Westminsteri lossi ees. Eesti meedias on aga kajastus jäänud üsna napiks.
Mida #blackprotest minu jaoks tähendab?
See on esimene üleriiklik naiste streik Poolas, mis ületab parteide ja ühiskonnaklasside piirid. See on võitlus põhiliste inimõiguste eest, lahing naiste vaba tahte eest tsiviliseeritud Euroopa riigis 21. sajandil!
See on esimene üleriiklik naiste streik Poolas, mis ületab parteide ja ühiskonnaklasside piirid. See on võitlus põhiliste inimõiguste eest, lahing naiste vaba tahte eest tsiviliseeritud Euroopa riigis 21. sajandil! Meie, naised, võitleme oma inimväärikuse eest, vabaduse eest pere planeerimisel, laste saamisel ja – lõpuks – meie perekondade ja elude kaitseks. Enamgi veel, see streik on meie hääl katoliku kiriku mõju vastu valitsusele riigis, mis siiani ikka veel nimetab ennast ilmalikuks!
Me ei võitle abortide eest. Me võitleme valikuvõimaluse eest, kui meie elud on ohus – igas mõttes. Me tahame juhtida tähelepanu seksuaalkasvatuse madalale tasemele Poolas. Me tahame ka küsida: miks lükkas valitsus kodanike projekti abordiseaduse liberaliseerimiseks tagasi juba esimesel lugemisel, ehkki oli varem kinnitanud, et keegi midagi niisugust ei tee? Ja nüüd, vaatamata avalikkuse vastuseisule, tahavad poliitikud kiiresti ja kõhklematult hääletada juba niigi karmi seaduse edasise karmistamise poolt!
#blackprotest on streik selleks, et me ei astuks sammu tagasi sajanditesse, kus naistel polnud õigust ise otsustada. See on naiste ühtsuse deklaratsioon õigluse, solidaarsuse ja mõistmise nimel, kõigi nende eest, kes on kunagi pidanud seisma või kel tuleb kunagi seista valiku ees ja kelle jaoks abort on ainus võimalus päästa oma elu, kaitsta perekonda või ravida vägistamisest jäänud haavu.
Kuidas mõjutaks uus seadus meie elu?
Lõpevad sünnituseelsed testid – sest kui raseduse vältel avastatakse defektid, ei saa keegi vanglakaristuse ähvarduse tõttu enam midagi teha. Samamoodi muutub karistatavaks nurisünnitus. Emad sunnitakse kandma rasedust lõpuni hoolimata sellest, kui neid on vägistatud või see nad tapab. Isegi kui rasedusega kõik hästi läheb, on lapse ja kogu protsessiga seotu raske trauma. See mõjutab perekonda – nende elukaaslasi ja vanemaid –, samuti tööd ja kogu isiklikku elu. Kas te kujutate ette, kui raske on mehel kasvatada last, kes tuli ilmale seetõttu, et tema naist vägistati? Või kas te suuda kujutleda, mida tunnevad vanemad, kelle 14-aastast last sunnitakse sünnitama? See teema puudutab kogu ühiskonda – abikaasasid, elukaaslasi, vanemaid –, mitte üksnes naisi. Abordivastased organisatsioonid, mis praegu püüavad abordikeeldu läbi suruda, ei hooli nende laste ja perede edasisest elust. Nende jaoks on tähtis ainult loode. Sel kõigel on tagajärjed: sünnile järgneb elu ja mitte igaüks ei suuda kasvatada üles raske puudega last. Perekonnad lagunevad, seda juhtub alatasa – ja kuidas mõjutab olukorda see, kui ei jää enam mingit valikuvõimalust? Poolal ei jätku infrastruktuuri ja ressursse, et aidata praegusigi perekondi, kus kasvavad puudega lapsed. Veel enam – abordivastased organisatsioonid, mis praegu püüavad abordikeeldu läbi suruda, ei hooli nende laste ja perede edasisest elust. Nende jaoks on tähtis ainult loode.
Valitsuspartei ideoloogia võtab võimust terve mõistuse üle. Ilmalik riik muutub üha enam religioonipõhiseks. Ühiskond lõheneb. Poola inimesed distantseerivad ennast valitsusest ja katoliku kirikust.
Kui uus seadus peaks jõustuma, lööb õitsele abortide must turg ning Poola kodanikud otsivad oma õigusi teistest maadest. Keskklass ja rikkad võivad endale lubada hea varustuse ja kogemustega kliinikuid välismaal, kuid vaestel tuleb leppida odavate ja ohtlikumate lahendustega.
Miks ma hoolin Poolas toimuvast, kui ma seal enam ei ela?
Vaatamata minu praegusele elupaigale Eestis olen ma poolakas ja minu kodumaal toimuv on mulle tähtis.
Praegused sündmused mõjutavad mu sõpru ja perekonda Poolas. Uus seadus jätab sügava jälje nende elule ja heaolule. See puudutab ka nende elukaaslaste elu – neist kõigist saavad praegu läbisurutava seaduse ohvrid. Psühholoogiline trauma jääb kogu perele.
Sellepärast toetan ma Poola naisi ka välismaal elades. Ma kirjutan alla petitsioonidele, hääletan valimistel, olen aktiivne sotsiaalmeedias, osalen üritustel. Näidates üles solidaarsust Poola naistega, kannan ma esmaspäeval, 3. oktoobril, musta.
Tõlkinud Raul Veede


description: Uue kiire raudtee entusiastid püüavad riske võttes saavutada imet nii valmimiskiiruse kui ka raudtee tulemuslikkuse poolest. Miks siis ikka on neid, kes seda selget edulugu veel ei mõista, küsib Priit Humal kodanikuühendusest Avalikult Rail Balticust.

title: Priit Humal: kas Rail Baltic on Eesti Nokia?

maintext:
Alar Kilp: poliitik ei ole meeste amet
Riigi tasandi poliitikasse ei jõua keegi pelgalt tänu soole, vanusele või haridustasemele. Seda, millist ressurssi on vaja poliitikasse pääsemiseks, saab tuvastada, kui vaadata, kes ja kuidas on jõudnud riigikokku ning kes sai või keda peeti tõsiseltvõetavaks kandidaadiks viimastel presidendivalimistel. Suurde poliitikasse jõudmiseks tähtsaid omadusi on erinevaid – mõnedes neist on mehed ja naised võrdsed, teistes võrdsemad ning kolmandaid valdavad ainult mehed –, ent soo, vanuse või haridustaseme põhjal üksi ei ole võimalik tuvastada, miks konkreetne inimene on poliitikasse jõudnud, kirjutab politoloog Alar Kilp.


description: Isegi kui hetkeks tundus, et konflikti lahendamisel Süürias on tehtud edusamm, osutus see ülemääraseks optimismiks. Venemaa ja USA leppisid kokku relvarahus, mis algas 12. septembril, kuid mis ei jõudnud kesta nädalatki, sest USA ründas eksikombel Süüria valitsusvägesid, pidades neid Islamiriigi jõududeks, kirjutab rahvusvaheliste suhete magistrant Hanna-Kaisa Lepik.

title: Hanna-Kaisa Lepik: Lääne ja Venemaa kemplemise tulemusel ei pruugi varsti Süüriast midagi alles olla

maintext:
Loomulikult ei suutnud see argument veenda Süüriat ega Venemaad, kes andsid otsustava vastulöögi ning alustasid ägedaid rünnakuid Aleppo tagasivõitmiseks. Väidetavalt on relvarahu läbikukkumisele järgnenud rünnakud Aleppos Süüria kodusõja ühed veriseimad.
Lisaks sellele rünnati septembri lõpus selgete märgistustega ÜRO abikonvoid, mille tulekust oli teada antud mõlemale poolele. Märgid viitavad, et ründajad olid Vene õhujõud, kuid loomulikult pole keegi süüd omaks võtnud. Juhul kui rünnak oli tahtlik, kvalifitseerub see sõjakuriteona.
ÜRO abikonvoi, mida septembris rünnati. Foto: Scanpix
Eriti ägedalt on Venemaa vastu sõna võtnud Prantsusmaa – välisminister Jean-Marc Ayrault leiab, et viimase kuu rünnakute ränk tase väärib rahvusvahelise õiguse sekkumist. Prantsusmaa presidendi François Hollande’i süüdistuste kohaselt on Venemaa abistanud Süüria valitsusvägesid sõjakuritegudes Süüria kodusõja vältel. Tänu sellele on Putin tühistanud oma visiidi Pariisi.
Ka Suurbritannia ja Saksamaa on Venemaa teemadel üha kriitilisemaid seisukohti võtmas. Endine Briti minister Andrew Mitchell võrdleb Venemaa käitumist Süürias Natsi-Saksamaaga, Boris Johnson aga kutsub üles inimesi minema Londonis Vene saatkonna ette protestima.
Saksamaa välisminister Steinmeier nimetas praegust seisu Venemaa ja USA suhetes ohtlikumaks, kui see oli külma sõja ajal, sest tol ajal oli vähemalt maailm üsna selgelt kahe suurvõimu vahel jaotatud ning olid kindlad piirid, mida ei ületatud. Tänane olukord on palju ettearvamatum. Sellegipoolest elasid inimesed külma sõja ajal pidevas kartuses tuumarünnakute ees, kuid tänapäeval valdab läänemaailma illusioon rahust ja turvalisusest, mida – tõsi küll – viimase aja terrorirünnakud raputada on suutnud.
Kuriteod Süüria kodusõjas
Lääne avalikkus on juba varem nõudnud Rahvusvahelise Kriminaalkohtu sekkumist Süüria kodusõjas toimepandud kuritegude uurimisse. Eelnevalt on see üleskutse pigem puudutanud Islamiriiki, keda on süüdistatud genotsiidis jeziidide, kristlaste ja šiiitide vastu. Juba siis kerkis esile rahvusvahelise õiguse jõuetus Lähis-Ida kriisi lahendamisel. Nimelt ei ole Süüria alla kirjutanud Rooma Statuudile, mis tähendab, et Rahvusvahelisel Kriminaalkohtul puudub jurisdiktsioon Süürias.
Teoreetiliselt võib küll kohut mõista isikute üle, kellel on Rahvusvahelise Kriminaalkohtu liikmesriigi kodakondsus, näiteks Suurbritannia või Prantsusmaa passiga süürlaste üle, kuid ka see oleks äärmiselt aeganõudev protsess.
Teine variant oleks saada ÜRO Julgeolekunõukogu nõusolek, kuid see on juba eos nurjumisele määratud ettevõtmine. Prantslaste resolutsioon kehtestada relvarahu ja lennukeelutsoon Aleppos sai laupäeval Venemaalt ootuspärase veto. See oli juba viies kord kui Venemaa on oma vetoõigust Süüria küsimustes kasutanud. Niisiis on Vitali Tšurkinil, Venemaa alalisel esindajal ÜRO juures, täiesti õigus nimetades ÜRO Julgeolekunõukogu diplomaatilist tsirkust ajaraiskamiseks. Siit ilmneb ka asjaolu, et ÜRO, mille ülesandeks oli tagada rahvusvaheline rahu pärast Teist maailmasõda, ei ole pädev lahendama 21. sajandi kriise.
Süüria valitsusväed Aleppos. Foto: Scanpix
Kes sõdib kellega?
Süüria kodusõda on üle viie aasta väldanud ning lõppu ei ole kuskilt paista. Keeruline on isegi mõista, kes täpselt, mille eest võitleb, sest välisriigid toetavad mitut erinevat osalist, kes tihti ka omavahel sõjajalal on. Tundub, et ainuke, kelle vastu kõik sõdivad, on Islamiriik, kuid isegi ühise vaenlase printsiip ei ole suutnud osalisi ühtsesse leeri koondada.
Lääneriigid koos Türgi ja Saudi-Araabiaga on välistanud koostöö Bashar al-Assadiga, kuid Venemaa toetab truult oma liitlast. Ühesõnaga, keegi ei anna järele – USA väidab, et Assad on süüdi inimõiguste rikkumises, Venemaa teisalt aga, et Assadi režiim on ainuke seaduslik valitsus. Kogu selle jagelemise taustal on Süüriast kujunenud 21. sajandi rängim humanitaarkriis ning tundub, et varsti ei ole sellest riigist enam midagi alles.
Süüria kodusõja varjus on maailmale märkamata jäänud, et sarnased tendentsid ilmnevad ka Jeemenis. Liitlased joonduvad sama mustri järgi nagu Süüria konfliktis, ühel pool Iraan ja Hezbollah – veel ilma Venemaa sõjalise toetuseta, teisel pool Saudi-Araabia, kelle taga ka lääneriigid. Kolmanda olulise tegurina on ka ISIS Jeemenis kanda kinnitanud.
2015. aastal alanud Jeemeni kodusõda on nõudnud juba üle 10 000 inimelu, kuid tõenäoliselt elavneb rahvusvaheline diskussioon Jeemeni teemal, kui konflikt kandub üle piiride. Surve Süüria konflikti lahendada kasvas teatavasti sõjaga kaasneva põgenikekriisi ilmnemisega.


description: Suhkur on sõltuvus mida ei teadvustata kuidagi selliselt nagu alkoholi- või tubakasõltuvust, ent mis on suurema osa epideemiatena levivate krooniliste haiguste taga ja põhjustab enneaegset suremust, kijrutavad Tuul ja Siim Sepp Sirbis.

title: Tuul Sepp ja Siim Sepp: surmav sõltuvus, mida ühiskond ei teadvusta

maintext:
Tänapäeval teame kõik, et alkohol ja tubakas on meile ohtlikud ja nende tarbimist tuleb hoolega reguleerida. Keegi ei tule selle pealegi, et ühiskond võiks suunata lapsi endale neid sõltuvusi tekitama, isegi kui see annaks ettevõtjatele majanduslikku kasu. Tervis ennekõike. On aga sõltuvus, mis on suurema osa epideemiatena levivate krooniliste haiguste taga ja põhjustab enneaegset suremust. Just see kujundatakse välja lapseeas, aga reguleerimise katsetele vaadatakse ühiskonnas viltu. See on suhkrusõltuvus.
Kas suhkrutarbimine tõepoolest tekitab sõltuvust? Paljud tunnetavad sisemist survet süüa magusat, samamoodi nagu alkohoolikud tunnevad vajadust juua. Närvisüsteemi osad, mis motiveerivad meid toitu otsima ja sööma, on samad, mis aktiveeruvad narkootikumide otsimisel ja tarbimisel. Hiirte peal tehtud katsed on näidanud, et kui neile pakutakse söögiks suhkrulahust, arenevad neil välja käitumisjooned, mis on väga sarnased narkootikumisõltuvusega.1 Nad hakkavad pärast pikemat suhkruta olekut suhkrut sisse ahmima ning kogevad suhkrust ilmajäämise korral võõrutusnähte – ärevust, käitumuslikku depressiooni ja suhkruiha. Seda tekitab suhkrusõltuvuses hiirtel suhkru tarbimisel ajus naalduva tuuma piirkonnas rakkudevahelise dopamiini (mõnutundega seotud aine) taseme tõusu ning muutused aju opioidide süsteemis.
Pikaajalise suhkrutarbimise mõjul see süsteem lõpuks väsib, dopamiini tase langeb ning sama rahulolutunde saavutamiseks ning võõrutusnähtude ja depressiooni vältimiseks tuleb süüa üha suuremaid suhkrukoguseid.2 Teisisõnu, tegemist on klassikalise sõltuvusega. Ja ei maksa arvata, et hiir ja inimene on siinkohal erinevad loomad. On küllaldaselt uurimusi, kus näidatakse samalaadseid suhkrusõltuvuse mehhanisme ka inimajus.3 Muu hulgas on näidatud, et magusaarmastus ja alkoholism jagavad samu neuraalseid radu ja et alkohoolikute lapsed on tavaliselt maiamad.
Samuti on suhkru (täpsemalt fruktoosi, mis moodustab poole suhkrust) metabolism väga sarnane etanooli metabolismiga. Mõlemaid töödeldakse maksas sarnasel viisil ning liigsel tarbimisel on ka tulemus sama – maksa rasvumine ja suures koguses triglütseriidide (rasvamolekul) saatmine verre, sealt edasi teistesse organitesse ja kudedesse, mis viib südamehaiguste, II tüüpi diabeedi jpm haiguste väljakujunemiseni.4
Toitaine, mis kujundas maailma
Miks on meie organism suhkru osas nii haavatav? Kas looduslik valik ei oleks pidanud nii kahjulikku tunnust juba ammu välja rookima? Tegelikult ei ole looduslikul valikul selleks siiani võimalust olnud – meie evolutsioonilises minevikus on inimliigi dieet sisaldanud väga vähe suhkrut.5 Loodusest on võimalik puhast suhkrut leida vaid meest. Puuvilju oli saada vaid siis, kui oli parajasti nende küpsemisperiood. Kui suhkrut oli keskkonnas vähe, oli ilmselt kasulik omada tunnust, mis suunab inimest seda energiarikast toitainet otsima ja tarbima. Igatahes ei saanud kalduvus suhkrusõltuvusele teha palju kahju siis, kui suhkrut oli vähe saada.
Tõenäoliselt jõudis suhkur inimese toidulauale poolkogemata. Suhkruroogu hakati algselt kasvatama sigade toiduks (loomakasvatajad on kogu aeg teadnud, et süsivesikud töötavad imeliselt, kui loomi on vaja rasvaseks nuumata), kuigi inimesed võisid aeg-ajalt roogu meelelahutuseks närida. Arvatakse, et suhkruroogu hakati kasvatama alles 8000 aastat tagasi ning rafineeritud suhkur jõudis inimese toidulauale alles 2500 aastat tagasi – seega inimese evolutsiooni mõistes alles hiljuti.6 Ka siis oli suhkur veel aastatuhandeid haruldane ja kallis vürts, mitte igapäevane maius.
Suuremates kogustes hakati suhkrut kasvatama alles XV sajandi lõpus. See toitaine, mida keegi ei vajanud, kuid mida kõik ihaldasid, on kujundanud tänapäeva maailma. Brasiiliasse ja Kariibi mere saartele rajati hiiglaslikud suhkruistandused, mille töökätevajadus rahuldati orjakaubandusega. Mõnesaja aastaga toodi Aafrikast oma kodudest vägivaldselt ära üle 12 miljoni inimese. Selle omaaegse geniaalse idee hapusid vilju «naudib» Ameerika ühiskond tänapäevani.
Ka tänapäeval võtavad suhkrutaimed enda alla suure osa maailma põldudest. Suhkruroole ja suhkrupeedile on lisandunud mais, millest tööstuslikult on võimalik toota fruktoosirikast siirupit. Fruktoosisiirupi halbadest mõjudest on palju kirjutatud, kuid üks olulisemaid aspekte siinkohal on valgest suhkrust väiksem omahind, mis oli kingitus toiduainetööstusele. Pole ilmselt juhus, et nii fruktoosisiirupi laialdane kasutamine kui ka rasvumisepideemia kiire levik said Ameerikas alguse samal ajal – 1970. aastail.
Rasvumisepideemia ja II tüüpi diabeet
Kuna inimesed suhkrut tarbida tahavad, siis tarbimisühiskonna loogika järgi tuleb seda neile ka pakkuda. Kui võtta arvesse suhkru kahjulikku mõju ja teiste sama kahjulike ainetega (alkohol, tubakas) seotud regulatsioone, tekib arusaadavalt küsimus suhkru eristaatuse kohta. Miks meil ei ole suhkruaktsiise ja hoiatussilte rohkelt suhkrut sisaldavate toodete peal? Koos piltidega haigetest rasvunud inimestest. Selle asemel on suhkrurikaste toitude pakenditele joonistatud lõbusad pildid ning need tooted on asetatud lastele võimalikult kättesaadavasse kohta.
Lapsed on suhkru ahvatlustele eriti vastuvõtlikud. Tõenäoliselt mängib olulist osa kasvava organismi suur energiavajadus, eelkõige laste aju suur energiatarve. Kui täiskasvanutel võtab aju endale 20% tarbitavast energiast, siis lastel sõltuvalt vanusest isegi üle 50% (kõige suurem on aju energiavajadus 4-5-aastastel7). Tänapäeval energiast puudust ei ole ning ühiskonna toetav suhtumine suhkruste toitude andmisel lastele on viinud selleni, et lapsed jäävad haigeks. USAs on ülekaaluliste ja rasvunud laste osakaal juba 30%, Eestis õnneks «ainult» 12%. Nii jõuamegi olukorda, kus varem «täiskasvanute diabeediks» nimetatud II tüüpi diabeeti diagnoositakse lastel üha rohkem.
Suhkrutööstuse paheline lobitöö
Suhkru jätkuvalt hea maine taga on suhkrutööstuse osav lobitöö, mis on kestnud juba eelmise sajandi keskpaigast saati. Hiljutine uurimus8 tõi avalikkuse ette dokumendid, mis tõestavad, et suhkrutööstus on juba ligi sada aastat kardinate tagant juhtinud seadusetegijate otsuseid ning mõjutanud rahastamise kaudu teadusuuringuid, kallutades teadlased eemale magusainete mõju uurimisest südamehaigustele ning suunates põhitähelepanu rasvadele ja kolesteroolile, mida avalikkus peab seniajani rasvumise peasüüdlasteks.
Heaks analoogiks on siin tubakatööstus, mis möödunud sajandil sama teekonna läbi tegi. 1954. aastal avaldati sadades USA ajalehtedes teadaanne suitsetajatele, mille järgi inimeste tervis oli tööstuse peamine mure, ning anti lubadus teha tubaka kahjulikku mõju vähendavaid muudatusi. Järgnes aastakümneid pettusi, mis läksid maksma miljoneid inimelusid. Rõhutati isiklikku vastutust, maksti soodsaid uurimusi avaldavatele teadlastele, kritiseeriti «rämpsteadust», mis suitsetamise kahjulikku mõju kinnitas, tehti seadusandjate juures lobitööd, samal ajal eitades oma toote sõltuvust tekitavat iseloomu ja mõju lastele.9 Veel 1990. aastatel ei teadnud lapsevanemad laste juuresolekul suitsetamisest hoiduda. See tundub tänapäeval kummaline, kuid sama veider võib järgnevatele põlvkondadele tunduda see, et praegu on meil paljudes kodudes kauss kommide ja küpsistega lastel pidevalt käeulatuses.
Hea näide suhkrutööstuse mõjukuse kohta on Briti toitumisteadlane John Yudkin, kes juba 1972. aastal andis suhkrutarbijatele häirekella raamatus «Puhas, valge ja surmav» («Pure, white and deadly»). Ta kirjutas: «Kui vaid väike osa teadaolevatest suhkru halbadest mõjudest oleks teada mõne muu toidulisandi kohta, oleksid need lisandid ammu keelatud.» Raamatul läks hästi, kuid Yudkin maksis selle eest kallist hinda – tuntud toitumisspetsialistid koostöös toiduainetööstusega hävitasid tema reputatsiooni ning tema karjäär ei toibunudki sellest löögist. Tähelepanuväärne on see, et juba 1970. aastatel oli küllaldaselt tõendeid, et inimesi suhkru eest hoiatada, aga seda ei tehtud.
Rasva rehabiliteerimine
Kuna rasva maine on halb, siis on toiduriiulid poodides täis vähendatud rasvasisaldusega tooteid (mis tähendab pea alati suurendatud suhkrusisaldust). Heaks näiteks on jogurt, mis oli küll algselt tervislik probiootiline toit, kuid nüüdseks on toiduainetööstus muutnud selle surnuks keedetud baktereid sisaldavaks vähese rasvasisaldusega suhkrulögaks.
Just küllastunud rasvu on aastakümneid süüdistatud südamehaiguste tekitamises. Kui teaduskirjandusse süveneda, selgub aga üllatav tõsiasi: meil ei ole selle kohta mingeid vettpidavaid tõendeid.10,11. Pigem vastupidi: rasvade süüdistamine sai alguse eelmise sajandi keskel USAst ning on seotud suure teaduspettusega. Järgnenud uuringud ei ole suutnud näidata, et rasvase toidu söömine südamehaigusi tekitaks. Vastupidi, hoopis suure rasva- ja vähese süsivesikute sisaldusega dieedid on ennast näidanud kõige südamesõbralikuma valikuna.12 Ning lõpuks on teada, et veel hiljuti tüüpilise kütt-korilase elu elanud rahvad on hea tervise juures, hoolimata sellest, et on söönud palju loomset rasva.13
Aga kas rasvast hoidumine pole siiski hea mõte, kui eesmärk on kaalu langetamine? On ju rasva energiatihedus üle kahe korra suurem suhkru omast. Paraku selline lihtsustatud loogika meid ei aita. Rasva- ja valgurikkad toiduained tekitavad inimestel kiiresti täiskõhutunde ja me ei jää neist sõltuvusse (peame silmas päris toitu, nagu näiteks kanamunad, mitte kartulikrõpse, mis on lihtsalt soolase maitse taha varjunud sõltuvust tekitav maiustus). Suhkru oht seisneb aga peale sõltuvuse tekitamise ka selles, et meie kehal puuduvad adekvaatsed mehhanismid hoiatamaks aju, et nüüd aitab söömisest. Võrrelge näiteks jäätisekogust, mida suudate korraga ära süüa (pool liitrit ei ole ilmselt probleem) keedetud munadega (kolm keedetud muna on ilmselt piir). Saadud energiakoguse erinevus on viiekordne. Kui siia lisada asjaolu, et aju oli saanud jäätise söömisest – erinevalt keedetud munade söömisest – mõnusignaali, siis võib arvata, et peagi minnakse uuesti külmkapi kallale, et hävitada ka teine pool liitrisest jäätisepakist.
Just üleliigne suhkur (ja tõenäoliselt ka üleliigne kogus valku), mitte toidust saadud rasv, on süüdi meid vaevavate krooniliste haiguste tekitamises. Kuni tänapäevani leidub sellele teaduse seisukohalt tegelikult lahendatud küsimusele vihaseid ja väga mõjukaid vastaseid. See on omaette väga mitmetahuline probleem, miks see nii on. Valearusaama väljakujunemises on mänginud ilmselt väga suurt rolli langemine lihtsakoelise süllogistliku loogika lõksu – arvatakse, et me oleme see, mida sööme. Kui sööme rasva, siis läheb ka südamelihas rasvaseks, ja kui sööme kanamune, siis sealt saadud kolesterool ladestub veresoonte seintele ja ongi südamehaigus käes. Tegelikult on inimkeha täis üllatusi ja paradokse. Mõnikord hakkame sellest aru saama alles pärast pool sajandit kestnud traagilist eksperimenti, mille käigus inimkonnal soovitati piirata rasva ja kolesterooli tarbimist ning asendada see „tervislike“ hommikusöögikrõbinate ja muu rohkelt süsivesikuid sisaldavate toiduainetega. Siinkohal tasub meenutada meile kõigile tuttavaid toidupüramiide, mille alumisel korrusel laiutavad just need tooted, mida inimene suures koguses tarbida ei tohiks. Jah, seal ei ole otseselt komme, aga rafineeritud nisujahust sai ja makaronid paraku tõstavad veresuhkru taset väga kiiresti.
Insuliin, näksimine ja rasvumine
Suhkru tekitatud probleemistiku paremaks mõistmiseks on vaja vähemalt põgusalt tutvuda insuliiniga. See on hormoon, mis söömise järel vabaneb, et toitained verest rakkudesse suunata. Samal ajal paneb insuliin rasvarakud salvestusrežiimile, mis on loomulik, sest söömise järel tulebki tagavarasid koguda. Kui menüü sisaldab liiga palju suhkrut, siis peagi rakud küllastuvad sellest ega taha enam uut laadungit vastu võtta. See tähendab glükoosi üleliigset kogunemist verre ja sellele on organism sunnitud reageerima suurenenud insuliinitootmisega, et glükoos siiski verest eemaldada seda rakkudesse surudes. Selline võitlus rakkude ja insuliini vahel viib aja jooksul paratamatult kõrgenenud insuliinitasemeni ehk insuliiniresistentsuseni. Kui suhkrust veres enam edukalt vabaneda ei suudeta, on inimesel kujunenud välja II tüüpi diabeet. Sellega kaasneb enamasti rasvumine, sest kõrgenenud insuliinitaseme korral ei saa me rasvarakke energiaallikana kasutada – insuliin blokeerib rasvhapete vabanemise rasvkoest. Vastupidi, organism üritab iga suutäie suunata oma rasvarakkude kasvatamisse, kuigi ülejäänud keha samal ajal nälgib. Just selle pärast teeme ülekaalulistele ülekohut, kui väidame, et nad on laisad ja tahtejõuetud. Inimesel on väga keeruline võidelda oma tasakaalust välja läinud hormoonidega. Siiani valitsev arusaam, et inimene sööb ennast paksuks, on tegelikult ohtlikult lihtsustatud. Õigem oleks väljenduda nii, et miski paneb rasvarakud kasvama ning selle tõttu hakkab inimene liigselt sööma. Seega põhjus ja tagajärg on vastupidised.
See miski on loomulikult insuliin ja hormonaalse tasakaalu kadumiseni viis peamiselt liigne suhkrutarbimine (suur mõju on ka stressil, mis samuti suunab inimesed suhkrurikaste toitude poole), ehkki oma osa on ilmselt ka liigsel söömissagedusel ehk näksimisel, mis hoiab insuliinitaseme krooniliselt kõrgel ega võimalda meil oma rasvatagavara energiaallikana kasutada. Kui me veel kolm korda päevas sõime, ei olnud ülekaal sugugi nii tavaline kui nüüd. Praegu soovitatakse süüa lausa kuus väikest einet päevas. See ei võimalda insuliinitaseme normaliseerumist päeva jooksul ning kellelgi ei ole aega nii palju kordi endale tervislikku sööki valmistada. Seetõttu suureneb veelgi meie sõltuvus süsivesikurikkast valmistoidust, millest paraku on eemaldatud kogu kiudaine, mis päris toitu süües meid kiiresti seeduvate süsivesikute eest osaliselt kaitseb, aeglustades nende imendumist. Selline muutus söömisharjumustes on kasulik toiduainetööstusele, kuid ei tee midagi head meie tervisele.
Miks dieet tulemust ei anna?
Siinkohal on kohane kritiseerida ka valitsevat arvamust, nagu oleks kaalu langetamine imelihtne – tuleb vaid süüa vähem ja sportida rohkem. Paraku me kõik teame, et sellel on vaid lühiajaline mõju. Inimkeha on väga kohanemisvõimeline. Kui toidust saadav energiakogus väheneb, siis hakkab keha vastusena vähendama ka kulutatavat energiat – ainevahetuse baastase langeb. Seda on teatud tegelikult juba pea sada aastat14 ja see muudab meie praeguse obsessiivse kalorilugemismaania veelgi veidramaks. Dieeditav inimene tunneb ennast peagi apaatse ja väsinuna, tal on külm ja pidevalt vaevab näljatunne. Tõsi, kaal on vähenenud, aga peagi jõutakse nn platooni, mis tähendab seda, et kulutatav ja tarbitav energiakogus on tasakaalus. Kui masenduses dieeditaja siis näljatunde leevendamiseks pisut rohkem sööma hakkab, hakkavad ka kilod tagasi tulema, sest ainevahetus on endiselt kokkuhoiurežiimil. Kõige kurvem on, et see juhtub ka siis, kui tarbitav energiakogus on ikkagi palju väiksem kui enne dieedi alustamist. Ja juhtubki see, mida me kõik teame. Kalorite lugemisega saab kaalu vähendada vaid ajutiselt ning aasta pärast alustamist on 98% dieedipidajaist alguses tagasi.15 Ei paista aitavat ka pikemaajalisem organismi harjutamine vähenenud kaaluga. Metabolism püsib madalal, kuni endine kaal tagasi saadakse.16
Kalorite lugemise tähtsustamine iseenesest on hämmastav fenomen. Kujutage ette näiteks lennuõnnetuse uurimiseks loodud komisjoni liiget, kes teatab, et tema teab, miks lennuk alla kukkus: Maa gravitatsiooniväli tõmbas lennukit enda poole. See on korrektne järeldus, aga me ei taha ju seda teada. Niisamuti ei aita meid teadmine, et inimene muutus ülekaaluliseks kalorite tarbimisest. Muidugi sai ta oma ülekaalukilod toidust. Aga me tahame teada, miks see juhtus. Miks ta sõi nii palju või miks tema keha suurenenud energiakogusele metabolismi kiirendamisega ei reageerinud? On hästi teada, et terve ainevahetusega inimesel ei ole raske suurt kogust kaloreid ära põletada,17 suurendades lihtsalt eraldatava soojuse hulka ning muutudes spontaanselt liikuvamaks (mõelge näiteks laste peale, kes pärast suhkru tarbimist jooksma ja mürama hakkavad). Kalorite asemel oleks märksa tulemuslikum hakata mõtisklema suhkru ja tema salakavalate hormoone mõjutavate tegemiste üle meie organismis.
Teadlikud valikud ja ennetav tervishoid
Teaduskirjanduses ongi juba toimunud otsustav suunamuutus: südamehaiguste teket seostatakse suhkru, mitte rasva tarbimisega. Paraku pole teadlaste asi anda inimestele toitumisalaseid soovitusi. Need, kelle asi see peaks olema, ei ole aga teadlaste töödega nähtavasti tutvunud, sest rasva ei ole ametlikult rehabiliteeritud. See on kahetsusväärne, sest me peame ju midagi sööma. Me ei saa suhkrust lahti seni, kuni meil rasvu tarbida ei lubata. Paraku võtab nii suure muudatuse rakendamine kaua aega. Esiteks on väga raske tunnistada, et nii kaua on inimestele näkku valetatud (muudatusi toitumisjuhistes siiski tehakse, aga teosammul), ning kujutage ette tohutut kohtuasjade laviini, mida vihased diabeetikud ja südamehaiged oma tervise rikkumise eest täie õigusega esitama hakkaksid.
Inimene saab ennast teadlikke valikuid tehes eelkõige ise aidata. Veelgi parem oleks, kui tegutsema hakkaksid ka institutsioonid, kes inimeste tervise eest hoolt peaksid kandma. Kujutage endale ette tervishoiusüsteemi, mis meie praeguse haigushoiusüsteemi asemel tegeleb tervete inimeste tervise hoidmisega ehk haiguste ennetamisega. Sellise tervishoiusüsteemi ülalpidamine oleks ühiskonnale palju odavam. Maailma Terviseorganisatsiooni prognoosi järgi on aastaks 2030 II tüüpi diabeet arenenud maailmas surmapõhjus number üks. See on väga kurb, sest see on haigus, millesse keegi ei pea haigestuma. Eesti on väike ja paindlik riik. Meil oleks võimalik olla maailmas teenäitaja mitte üksnes digivaldkonnas.
1 Avena, N. M., P. Rada, ja B. G. Hoebel. 2008. Evidence for sugar addiction: Behavioral and neurochemical effects of intermittent, excessive sugar intake. Neuroscience and Biobehavioral Reviews 32:20–39.
2 Shariff, M., M. Quik, J. Holgate, M. Morgan, O. L. Patkar, V. Tam, A. Belmer, ja S. E. Bartlett. 2016. Neuronal Nicotinic Acetylcholine Receptor Modulators Reduce Sugar Intake. PLoS ONE 11.
3 Castellanos, E. H., E. Charboneau, M. S. Dietrich, S. Park, B. P. Bradley, K. Mogg, ja R. L. Cowan. 2009. Obese adults have visual attention bias for food cue images: evidence for altered reward system function. International Journal of Obesity 33:1063–1073.
4 L Lustig, R. H. 2013. Fructose: It’s „Alcohol Without the Buzz“. Advances in Nutrition 4:226–235.
5 Yudkin, J. 1967. Evolutionary and Historical Changes in Dietary Carbohydrates. American Journal of Clinical Nutrition 20:108-115.
6 Denham, T. 2011. Early Agriculture and Plant Domestication in New Guinea and Island Southeast Asia. Current Anthropology 52:S379–S395.
7 Kuzawa, C. W., H. T. Chugani, L. I. Grossman, L. Lipovich, O. Muzik, P. R. Hof, D. E. Wildman, C. C. Sherwood, W. R. Leonard, ja N. Lange. 2014. Metabolic costs and evolutionary implications of human brain development. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 111:13010-13015.
8 Kearns, C. E. S., L.A. Schmidt ja S.A. Glantz. 2016. Sugar Industry and Coronary Heart Disease Research. JAMA Internal Medicine.
9 Brownell, K. D. ja K. E. Warner. 2009. The Perils of Ignoring History: Big Tobacco Played Dirty and Millions Died. How Similar Is Big Food ? Milbank Quarterly 87:259-294.
10 Siri-Tarino, P. W., Q. Sun, F. B. Hu, ja R. M. Krauss. 2010. Meta-analysis of prospective cohort studies evaluating the association of saturated fat with cardiovascular disease. American Journal of Clinical Nutrition 91:535–546.
11 Täpsustuseks: tervislike rasvade hulka ei kuulu tööstuslikult toodetud hüdrogeenitud rasvad ja mitmesugused taimeõlid, mis on tõestatult kahjulikud. Taimerasvadest võib ohutuks lugeda vaid külmpressituid, nagu näiteks oliiviõli ja kookosrasv. Probleem pole mitte ainult valmistamisviisis, vaid ka rasvhapete koostises. PUFAd ehk polüküllastumata rasvhapped on need rasvad, mida me peaksime tarbima võimalikult väikses koguses, ja nende alla kuuluvad kõik tavalised toiduõlid.
12 Forsythe, C. E., S. D. Phinney, M. L. Fernandez, E. E. Quann, R. J. Wood, D. M. Bibus, W. J. Kraemer, R. D. Feinman, ja J. S. Volek. 2008. Comparison of low fat and low carbohydrate diets on circulating fatty acid composition and markers of inflammation. Lipids 43:65–77.
13 Cordain, L., S. B. Eaton, J. B. Miller, N. Mann, ja K. Hill. 2002. The paradoxical nature of hunter-gatherer diets: meat-based, yet non-atherogenic. Eur J Clin Nutr 56:S42–S52.
14 Harris, J. A. ja F. G. Benedict. 1918. A biometric study of human basal metabolism. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America 4:370-373.
15 Stunkard, A. and M. McLarenhume. 1959. The Results of Treatment for Obesity – a review of the Literature and Report of a Series. Archives of Internal Medicine 103:79–85.
16 Rosenbaum, M., J. Hirsch, D. A. Gallagher, and R. L. Leibel. 2008. Long-term persistence of adaptive thermogenesis in subjects who have maintained a reduced body weight. American Journal of Clinical Nutrition 88:906–912.
17 Leibel, R. L., M. Rosenbaum, ja J. Hirsch. 1995. Changes in Energy-Expenditure Resulting from Altered Body-Weight. New England Journal of Medicine 332:621–628.