description: Põllumees ei saa Eestis ühel hooajal üldjuhul mitut saaki nagu Lõuna-Euroopas, kuid võrreldes kümne aasta taguse ajaga on aiasaaduste hooaeg tänu uutele sortidele ja kasvumeetoditele märgatavalt pikenenud.

title: Aiandushooaeg Eestis aina pikeneb. Kuhu edasi?

maintext:
Meenutades oma kooliaega või isegi kümne-viieteistkümne aasta tagust aega, ei olnud Eesti maasikad nii varakult müügil kui viimastel aastatel ning ammugi ei saanud värskeid Eesti vaarikaid septembris-oktoobris. Eesti maasikad olid tihti juuli teiseks pooleks otsas ning vaarikad augustiks. Nüüd müüakse Eesti vaarikaid isegi septembris ning maasika frigotaimedelt saab saaki augustis!
Nüüdseks on tavapäraseks muutunud ka kohalikud viinamarjad ja paljud muud võõramad viljad-marjad, mida ükski tavaline eestlasest aiaomanik ei kasvatanud ega osanud oma toidulauale tahtagi.
Boonus on see, et meie jahedamasse kliimasse sobivaid uusi sorte tuleb üha juurde ning see on muutnud marjade, puu- ja köögiviljade värvi, suuruse, kuju jms valikuspektri märksa laiemaks ning tarbijale meelepärasemaks.
Frigotaimed üha populaarsemad
Maa Elu uuris aiandusspetsialistidelt ja talupidajatelt, kas Eestis annaks maasikate, vaarikate, viinamarjade ja muude köögi- ja puuviljade valmimisaega kevadel senisest varasemaks ja sügisel veelgi hilisemaks venida. Kas see sõltub ainult uutest põhjamaisema kliima jaoks aretatud sortidest ja kasvatustingimustest või on muidki põhjuseid, miks värsket Eesti kaupa harjumuspärasest pikemat aega letil näha saab?
Räpina Aianduskooli puuviljanduse õpetaja Sirje Tooding ütleb Maa Elule, et on tõesti hea, kui Eestis saab pikema aja jooksul süüa värskeid marju, kuid täpsustab, et kevadel frigotaimedega rajatud maasikaistandikud on Eestis juba aastaid kasutusel ja sellest tingitud hilisemal ajal valmivad maasikad pole enam üllatus. „Istutamisaastal saab saaki hiljem korjata, järgnevatel aastatel valmivad viljad tavapärasel ajal. Koduaia pidaja saab frigotaimi osta väiksemas koguses aiaäri või suurtootja kaudu ja seda võimalust kasutatakse viimasel ajal aktiivselt,” lisab ta.
Sügisvaarikal pole usse
Toodingu sõnul torkab vaarikasort „Polka” ja teised sordidki silma sügisel valmivate viljadega. „Vaarikaid saab kuni sügiskülmadeni, sort on suureviljaline, saagikas, vaarikamardikas ei kahjusta vilju (niinimetatud vaarikaussi ei ole). Mõnel aastal segab jahe ja vihmane sügis. Siis lähevad viljad hallitama, maitse jääb keskpäraseks ja saak on tagasihoidlik,” selgitab Tooding.
Eesti Maaülikooli Polli Aiandusuuringute Keskuse marjakultuuride vanemteadur Asta-Virve Libek nõustub, et ehkki kümme ja enam aastat tagasi olid nii varajased kui ka taasviljuvad maasika- ja vaarikasordid juba olemas, niisamuti frigotaimed, ei kasutatud viimaseid siiski nii agaralt kui viimastel aastatel. „Väga rõõmustav, kui aiasaaduste värskelt tarbimise aeg pikeneb,” märgib Libek.
Maasika tarbimisaega mõjutavad tema sõnul kõige enam ilmastikuolud. On aastaid, kui varajased sordid valmivad juba 12. juuni paiku, ja on aastaid, kus küpsemine algab alles juuli alguses. „Esimesel juhul peaks maasikas õitsema juba mai esimesel poolel, kui on veel üsna suur öökülmaoht. Seega avamaalt varasemat maasikasaaki, kui just katteloori ei kasuta, pole eriti võimalik saada.”
Kuigi Eesti on väike, valmivad Libeki sõnul Lõuna-Eestis maasikad enamasti paar nädalat varem kui Põhja-Eestis. „Kindlasti saab varasemat saaki kasvuhoonest ja kiletunnelist. Ilusat hilist saaki annavad remonteeruvad vaarikasordid. Jällegi on tähtis ilmastik. Kui september on soe ja öökülmadeta, on saak külluslik, kui aga miinuskraadid juba näpistavad, jääb noos kesiseks.”
Eesti viinamarjahooaeg on samuti pikenenud. Sirje Toodingu sõnul kasvatatakse viinapuid Eestis juba aastakümneid ja huvilisi tuleb järjest juurde – nii suurtootjaid kui ka koduaiapidajaid. „Kuna sordivalik on päris suur, leiab igaüks endale sobiva. Varajased, keskvalmivad avamaal ja hilised sordid katmikalal, nii saab oma aia viinamarju peaaegu kolm kuud süüa.”
Eestlased, avastage söödav kuslapuu!
Kas Eesti kliimas võiks tulevikus veel rohkemate aiasaaduste valmimisaeg muutuda sügisel pikemaks või kevadel varasemaks?
Sirje Tooding märgib, et marjakultuure saab kasvuperioodi pikendamiseks kasvatada katmikalal. „Maasikate ja vaarikate suurtootmine kasvuhoones ei ole haruldus. Kuna kodumaiste viljade nõudlust on, võiks rohkemgi kasvatada, kuid hind määrab kõik. Koduaias oma tarbeks võib muidugi maasikaid kasvuhoones kasvatada, kuid vähese päikesega valminud viljad pole nii maitsvad.”
Asta-Virve Libek rõhutab, et marjade tarbimisaega pikendada saab eelkõige uusi vähem levinud liike kasutades, aga ka hilisema valmimisega liike kasvatades. „Maasika frigotaimede kasutamine ei lase meie kliimas märkimisväärselt maasikaaega pikendada. Istutamisest saagi alguseni kulub umbes 60 päeva, kui istutame juuni alguses, peaks saak saabuma augusti alguseks. Saagi septembrisse planeerimine tähendaks juba riskimist,” tõdeb Libek.
Kui aiaomanik tahab kasvatada midagi väga maitsvat, tervislikku ja suvel üsna vara valmivat, võiks Sirje Toodingu ja Asta-Virve Libeki arvates istutada aeda söödava kuslapuu – pealegi valmivad selle sinised ja head mustikamaitselised viljad veidi varem kui aedmaasikad. Söödav kuslapuu sobib Eesti kliimasse väga hästi.
Nutikas võib Eestis saada isegi neli saaki
Tairi Albert, Räpina Aianduskool
köögiviljanduse, maheviljeluse ja taimekaitse õpetaja
Leian, et huvitavate sortide turuletulek rikastab kenasti meie toidulauda – nautida saab enda kasvatatud saagi ilu ja maitset. Näiteks ei pea porgand enam olema vaid oranž ja piklik. Taldrikule võivad sattuda nii violetsed, punased, kollased kui ka valged porgandid. Enam pole edukaks porgandikasvatuseks ilmtingimata tarvis tüsedat pinnasekihti – ümara juurviljaga porgandisordid (Pariisi porgandid) on varased valmijad ning neid saab kasvatada ka kastis –, piisab vaid kümnesentimeetrisest pinnasekihist. Kuna kiht on õhuke, tuleb pinnast stabiilselt parajalt niiskena hoida. Ka väike maa-ala ei takista.
Nutikalt planeerides võib Eestiski saada ühel aastal samalt kasvualalt suisa neli saaki: kevadel külvame spinati, pärast saagikoristust istutame spinati asemele ettekasvatatud lehtsalatitaimed. Kolmandaks kultuuriks külvame aedtilli ning augusti lõpus, pärast aedtilli koristust pistame mulda rediseseemned.
Praegugi, oktoobrikuu lõpus, kui muld pole külmunud, saame mullast välja kaevata ja nautida aed-mustjuure või maapirni imelist krõmpsuvat tekstuuri. Rooskapsas talub aga rahuldavalt kümnekraadilist külma, kusjuures seda võib olenevalt aastast põllult või aiast koristada lausa novembrikuus.
Tänapäeval pööratakse järjest rohkem tähelepanu nendele taimeosadele, mille oleme seni tänamatult kõrvale heitnud – näiteks porgandi või redise lehed on väga väärtuslikud. Harvendades porgandi- või redisepeenart, võiksime väljakitkutud taimed komposti saatmise asemel hoopis salatiks hakkida. Toiduks sobivad ka peedi-, naeri- ja kaalikalehed – eelistada võiks nooremaid lehti.
Niisiis – mida rohkem ja pikema aja jooksul saame nautida kodumaiseid värskeid aiasaadusi, seda enam suudame rakendada meie suurimat rikkust – kohalikku ja tervislikku toitu!
Viinamarju võib Eestis saada juuli lõpust oktoobri keskpaigani
Mart Orav, Koplimäe-Orava talu peremees
www.hot.ee/viinamarjad
Oma viinamarjade tarvitamise aega saab hilisema suunas pikendada kasvuhoones. Seal annab kasvatada sorte, mille küpsemisperiood on sedavõrd pikk, et meil need avamaal ei valmiks. Kuigi, kui väljas on juba miinuskraadid ja kasvuhoone eriti sooja ei pea, siis võtab külm lehed ära ja marjad enam edasi ei kasva. Siis on abi köetavast kasvuhoonest, mis laseb ka kevadel vegetatsiooniperioodi varem alustada.
Lihtsam on pikendada kodumaiste viinamarjade tarvitamise aega varasema suunas.
Selleks tuleb istutada kasvuhoonesse (ka mitteköetav sobib) ülivaraseid, meie kliimas avamaalgi varakult valmivaid viinamarjasorte, mille marjad valmivad kasvuhoones veelgi varem. Viimased aastad on selliseid sorte meile juurde toonud, näiteks Läti sort „Dovga”, aga ka Eesti oma „Liiso” on päris varajane.
Kõik avamaal hästi viljuvad sordid ei taha küll kasvuhoones, kus tolmlemistingimused on kehvemad, nii hästi viljuda, kuid enamik õuesorte annab korralikku saaki ka kasvuhoones.
Sorte valides ning neid kasvuhoones ja avamaal kombineerides õnnestuks meil kodumaiseid viinamarju tarvitada juuli lõpust oktoobri keskpaigani, köetavas kasvuhoones veelgi kauem.


description: Tüüpiliselt seostuvad maaeluga loomad, sõnnikuhais, poolde säärde ulatuv pori. Aga saab ka hoopis teisiti, selgub nii-öelda uusmaakate kogemusest

title: Ilma põllumajanduseta maaelu

maintext:
Triin ja Mangus Põllmaa tähistavad kuu aja pärast maal elamise kümnendat aastapäeva. Nende kodu asub Harjumaa serval Vanakülas, 60 kilomeetri kaugusel Tallinnast. „Oleme siin teinud sama tööd, mida enne linnas tegime. Kümme aastat tagasi poleks selline elu olnud võimalik,” märgib Triin. Paaril on väike reklaamifirma Tunnel, mis pere kenasti ära toidab.
Mangus, kes oli hoopiski Lasnamäe poiss, jutustab, et otsus maale kolida tuli üsna juhuslikult. „Oli ehitusbuum ja meie ehitasime ka Sakus maja. See protsess oli tohutult frustreeriv ja meil oli Triinuga vaikne kokkulepe, et kui mõni huvitav kinnisvara silma jääb, siis läheme ja vaatame. Juhuslikult leidiski Triin selle maja, tulime vaatama ja kohe otsustasime – see on meie jaoks õige koht. Maja oli sellises seisukorras, et sai kohe sisse kolida,” räägib Mangus. Triin lisab, et neil pole mõtteski olnud kusagil mujal elada.
Alguses käis Mangus iga päev linna tööle, sest kümme aastat tagasi ei saanud töötada kodunt, kuna internet oli kehv ning kodukontorist töötamisele ei vaadatud hästi. „Isegi kui õnnestus kodupäev välja rääkida, siis tähendas see tohutut internetivaevlemist. Mäletan, kuidas käisin Loksa haigla ukse taga wifis suuri trükifaile saatmas, sest kodunt polnud võimalik seda teha. Alguses oligi kõige suurem mure internet, sest me mõlemad teenime leiba arvutiga,” kirjeldab Mangus. Triin oli väikeste lastega kodus ning mõne aja pärast lõppes masu tõttu Manguse töö linnas. Siis tehtigi koos reklaamifirma ning 2008. aastast lõppes igapäevane linna vahet saalimine.
Väike paindlik firma
Firma Tunnel teeb kujundusi, reklaame, trükiseid. Paljud kliendid on Tallinnas, kuid Triinu sõnul pole see, et suhtlus käib nii-öelda metsas, klientidele probleem. Töö käib ju enamasti e‑posti teel. „Meil pole kliente, kelle jaoks on tähtis kiiskav ja kallis kontor kesklinnas. Kui tööjõudu napib või pole piisavalt oskusi, siis kasutame teiste omasuguste kaugtöötajate abi. Programmeerija elab meil lausa Brüsselis. Pigem ongi kliendile hoopis vajalikum, et oleksime paindlikud. Meil pole kunagi olnud plaani kasvada ja teha suurt agentuuri, meie eesmärk on tööd teha mõnuga,” kinnitab ta. „Vahest teeniksin suures agentuuris töötades rohkem, aga kindlasti maksaksin ka rohkem joogatundide eest, et stressi maandada. Aga siin on mul jooga ja stressileevendus kohe maja taga metsas.”
Maaelu on kümne aasta jooksul Triinu ja Manguse sõnul palju muutunud. Kui kümme aastat tagasi olnud Vanaküla oma nime väärt, siis nüüd ei ole külas enam vabu maju ning palju uusi elanikke on juurde tulnud. „Kuhu on keegi juba tulnud, sinna hakkavad teisedki tulema. Lihtsam on maale kolida, kui seal on ees juba sinu moodi peresid. See on eriti oluline lastega perele, sest lapsed vajavad ju mängukaaslasi,” räägib Triin. Nemad ise kolisid küll Vanakülla ilma kellegi kutseta, küll aga leidsid sealt poolkogemata juba tuttavaid eest. Praegu pole neljanda ja teise klassi poistel Joosepil ja Jaagupil ammu enam mängukaaslastega muret, sest külas elab lausa kamp ühevanuseid poisse ja muidugi on kõik sõbrad.
Anonüümne olla ei saa
Kuidas maal kiiremini juurduda? Mangus leiab, et põhiline on päriselt ka oma elu maale seada. Mitte nii, et kogu elu käib endiselt linnas – ise käid seal tööl, lapsed viid linna kooli, trennid, sõbrad on ka linnas – ning maal käid ainult magamas. „Niimoodi ei teki sidet kogukonnaga ja õige varsti võid avastada, et maaelu pole ikka päris see, mida ette kujutasid,” kirjeldab ta. Triin lisab, et maale minnes tuleb arvestada, et isegi kui parasjagu on külas postiteenus, pood, kool ja käib buss, siis juba viie aasta pärast ei pruugi enam midagi olla. „Sellega tuleb lihtsalt leppida ja hakkama saada,” nendib ta.
Veel on vaja natuke nutti ja lahtiseid käsi. „Kui on hooned, siis need nõuavad korrashoidu. Peab oskama asju parandada. Linnas kutsud torumehe, aga maal peaksid ise hakkama saama või palud naabrimeest appi,” teab Mangus. „Maal elamine eeldab naabritega suhtlemist. Nii leiad, kes sind saab aidata, ja saad ise teistele abiks olla. Oled kursis, kuidas naabril parasjagu elu läheb. Sellist asja, et kolid maale elama ning justkui kaod sinna, ei saa lihtsalt juhtuda. Kui vähegi tahad tegutseda, siis õige pea sind märgatakse ja tõmmatakse tegevustesse kaasa.”
Selle peale räägib Triin, kuidas ta poolkogemata Vanaküla külavanemaks valiti. „Olime siia hiljuti kolinud, ei tundnudki veel kedagi. Külaelanikelt tuli aga ettepanek, et võiksin uue tulijana külavanemaks hakata. Olin nõus, mis siis ikka. Nüüd olengi külavanem juba kaheksandat aastat. Aga nii jah ei saa, et tuled linnast suhtumisega: mina olen linnast ja teie olete kõigest maakad. Võib-olla ei maksa alguses kõikidele „süsteemidele” kohe hooga peale lennata, vaid natuke vaadata, kuidas ja miks asjad nii toimivad, nagu nad toimivad. Isegi kui ei saa kõikidega sõber olla, siis sõbralik saad küll olla.”
Tavaline on arvamus, et talvel valitseb maal kinnituisanud teede tõttu kaos ning alailma läheb elekter ära. Esimese arvamuse kohta ütleb Mangus, et kinnituisanud tee on rohkem linnainimese mure ja pigem võiksid selle üle kurta Lasnamäe elanikud, kui nende majadevahelised teed talvel ühe auto laiusteks radadeks kahanevad. „Kümne aasta jooksul on meil siin ehk paar korda juhtunud, et öösel on sadanud tohutult lund ning traktor pole veel jõudnud teid lahti lükata. Ei ole nii, et passitakse päevade viisi lumevangis. Juhtub ikka, et puu kukub elektriliinile ja on katkestus. Inimesed on sellega harjunud ning üldiselt ei juhtu midagi, kui elekter ära läheb,” räägib ta.
Koolitusfirma metsas
Koolitaja ja konsultant Indrek Maripuu pole samuti maale kolides ametit vahetanud. Otsus Tallinnast ära tulla sündis kuus aastat tagasi üsna kiiresti. Parasjagu tulid Indrek ja tema kaasa Liina töölt ära konsultatsioonifirmast BDA ja otsustati, et kui teha reset, siis miks mitte kogu elus. „Märtsis sõnastasime „Tallinnast ära” mõtte, siis leidsime kiiresti talukoha Põlvamaal Uibojärvel. See tundus juba pildil õige ja päriselt veelgi õigem. Laps lõpetas linnas esimese klassi ja siis tulimegi. Meid ei sidunud Põlvamaaga miski ja ainus kriteerium oli, et läheduses peab olema Waldorfi kool,” räägib Indrek.
Maripuude idee oli algusest peale maal edasi koolitamisega tegeleda. Selleks on tallu kohale veetud kaks vana palkaita, milles küll enam vilja ei hoita, vaid aidatakse inimestel kulunud mõttemustritest jagu saada. „Aitame organisatsioonidel näiteks ajurünnakuid tulemuslikuks muuta. Õpetame, kuidas teha nii, et inimesed tulevad kokku ning ideed tõesti sünnivad. Meie kliendid on Eesti mõistes suuremad firmad,” räägib Indrek. Ta möönab küll, et Loovusaida idee pole ehk läinud tööle selle kiirusega, nagu alguses loodeti, sest mõnusa olemise loomine võtab aega. Seda enam, et ärikliendi ootus on natuke muud kui ökoinimeste laagril. Maal elades on Indrek aru saanud, et asjad võtavadki ehk natuke rohkem aega. „Üks sõber tuli Tallinnast külla ja ütles, et isegi poe uks pidi siin aeglasemalt avanema kui linnas,” muigab ta.
Palju töid saab teha eemalt
Sõitmist on koolitustööga palju, aga niisamuti oli ka siis, kui elu keskpunkt asus Tallinnas. „Tegelikult pole vahet, kus sa oled. Paljud koostööpartnerid küll imestavad, et me polegi Tallinnas. Nad ei saagi teinekord sellest aru, et olen kuskilt eemal,” kinnitab ta. „Tänapäeval on niipalju töid, mida saab teha teistmoodi ja kaugelt. Aga et see tõesti toimiks, peab muutuma töökultuur ja suhtumine kaugtöösse. Eks meiesuguseid friike tuleb järjest rohkem juurde ja tegelikult on juba seegi suur asi, kui inimesel on maakodu ja ta näiteks poole ajast töötab sealt.”
Indreku ja Liina Loovusait on ka üks Ogarate Talude võrgustiku liige. „Keskmise Tallinna inimese jaoks on maakolimine ulme ja meietaoliste inimeste maal toimetamist võiks nimetada ka ogaraks. Vaikimisi peetakse maaeluks ikkagi põllumajandust, äärmisel tujul taluturismi,” ütleb ta. „Meil võrgustikus aga on koos kümmekond talu, kus tehakse midagi hoopis teistsugust. Näiteks koolitus, filmitegemine, Voronja galerii on üks meie liige. Mõte on tutvustada neid talukohti ning murda stereotüüpi – maaelu võrdub põllumajandus.”
Statistika näitab, et jätkuvalt minnakse maalt linna, mitte vastupidi. „Samas Tallinnas on palju inimesi, kes ei taha seal tegelikult olla. Nad on peamiselt sellepärast, et seal on hea töö. Kui suudaks välja mõelda, kuidas maal ära elada, oleksid nad valmis tulema. Kui omavalitsus mis tahes kohas tahaks noori omale, siis ei peaks tagasi meelitama üksnes kohalikke noori. Meilgi polnud selle kohaga Põlvamaal mingit sidet, ja mis sellest!” ütleb Indrek. „Väga tähtsad on ka nii-öelda majakad. Siinkandis on selleks kindlasti Rosmal asuv Waldorfi kool. Igal aastal on see paar-kolm uut peret siiakanti elama toonud. Võrumaal on selline hea näide Sänna mõis, mille ümber on koondunud paljud juurde tulnud inimesed.”

fasttext_language: et


description: Peipsi järvega piirnevatest omavalitsustest koosnev Peipsimaa valiti 2017. aasta Eesti toidu piirkonnaks. Aasta toidupiirkonda valitakse, et aidata kaasa kohaliku toidu ja toidukultuuri tutvustamisele.

title: 2017. aasta toidupiirkonna tiitli pälvis Peipsimaa

maintext:
„Peipsi järve äärne piirkond on tuntud oma eripärase toidukultuuri poolest. See on kogu Eesti sahver, kus kasvatatud või toodetud kvaliteetset toitu käiakse oma toidulauale toomas,“ ütles Maaeluministeeriumi Eesti toidu programmi projektijuht Kadi Raudsepp. „Eesti aasta toidupiirkonda valitakse selleks, et aidata kaasa kohaliku toidu ja toidukultuuri tutvustamisele. Peipsimaa taotlus oligi hindamiskomisjoni hinnangul kõige põhjalikum kava piirkonna toidutraditsioonide tutvustamiseks nii sise- kui ka väliskülalistele.“
Peipsimaa toidupiirkonda kuuluvad nelja maakonna kakskümmend omavalitsust: Ida-Virumaalt Alajõe, Lohusuu, Iisaku, Tudulinna ja Avinurme vallad; Jõgeva maakonnast Mustvee linn, Torma, Kasepää, Saare ja Pala vallad; Tartumaalt Alatskivi, Peipsiääre, Piirissaare, Vara, Võnnu ja Meeksi vallad ning Kallaste linn; Põlva maakonnast Räpina, Mikitamäe ja Värska vallad.
Pidulik tiitli ja rändkahvli üleandmine Peipsimaale toimub 1. mail 2017. Peipsimaa maitsete aasta eestvedaja on MTÜ Peipsimaa Kogukonnaköök.
Maaeluministeerium kuulutas konkursi 2017. aasta Eesti toidupiirkonna tiitli kandja leidmiseks välja oktoobris. Kokku laekus konkursile kolm taotlust, millest toidu- ja turismivaldkonna ekspertidest koosnev komisjon valis välja 2017. aasta tiitlikandja.
2016. aasta on Hiiumaa maitsete aasta ja Kadi Raudsepa sõnul on see näidanud kohalike maitsete elujõudu. „Hiidlased on leidnud selles võimaluse väga jõuliselt ja edukalt oma toitu tutvustada,“ ütles Raudsepp.


description: Tänavu võib Eestis talve alguseks lugeda 1. novembrit (isegi kui tuleb paari nädala pärast mingi märkimisväärselt soe periood, võib ikkagi uue aastaja alanuks lugeda).

title: Ebatavaliselt varane talv - kui ebatavaline?

maintext:
Võrdluseks: eelmine talv algas alles 26. detsembril, seega tohutu aastatevaheline muutlikkus – peaaegu kahekuuline erinevus aastaaja alguses. Kas ja kui ebatavaline on talve algus sellisel ajal?
Vihje annab kindlasti võrdlemine pikaajalise keskmisega. Seda silmas pidades oli juba 6. novembri seisuga loodus (ilm) oma arengus jõudnud peaaegu kaks kuud ette ehk detsembri lõppu, st praegused olud vastavad ligikaudu aastavahetusele (ilmale). Seega ei ole see tavaline, et päristalv – aeg, kui lumikate on püsiv või kui domineerivad külmapäevad (maksimumtemperatuur ei tõuse üle nulli) – võib nii vara alata, küll aga eeltalv (lumi tuleb ja läheb, õhutemperatuur on 0 °C lähedal, sekka külmemaid ja soojema päevi). Eeltalve varaseimaks ajaks on määratud 6. oktoober 2002 Kundas nagu on kirjas raamatus "Eesti kliima minevikus ja tänapäeval", kuigi minu arvates peaks see olema ikka 5. oktoober, sest siis sadas mitmel pool sügise esimene lumi maha. Aga praegu on tegu tõenäoliselt päritalvega – kuidas on siis selle varaseima algusega?
Üks ilmahuviline meenutab: „Nii varast talve algust ei mäleta. 93-ndal algas talv temperatuuri poolest 8. või 9 nov.algul lund polnud,korralik lumi tuli 18.nov ja pärast seda kohe paar päeva väga krõbe külm.mõõdukas külm püsis siis umbes 5.detsembrini.“
Tõepoolest, klimatoloog Jaak Jaagus uuris seda ja selgitas, et alates 1891/92. aastast on varaseim talve algus senimaani fikseeritud kaugel 1921. aastal, kui näiteks Tartus tuli püsiv lumi 25. oktoobril. 2. kohale jääb 31. oktoober 1941, millest kujunes 20. sajandi külmim talv. Tõenäoliselt 3. kohale asetub 1993. a juhtum. Nende andmete valguses võib praegusest talvest saada 3. koht. Sel juhul tuleks, kui loeme 1. või 2. novembrit talve alguseks, käsitleda 25. oktoobril sadanud päevi, kui sadas lund, eeltalvena, aga võib ka hilissügiseks lugeda, sest esimesele lumele järgnes väga soe periood – viimase tõlgenduse korral jäi eeltalv vahele ja hilissügis transformeerus otse päristalveks. Elame-näeme!
Väga varane talve algus oli ka 2010. aastal, praegusest vaid paar nädalat hilisem ja suladeta aeg kestis siis jaanuarini: alles 9. jaanuariks (2011) läks sulale ja püsis sellisena hulk aega, enne kui ilm uuesti külmenes. Nii eelmine (2015/16) kui hästi varane 1993. a talv olid silmapaistvad selle poolest, et talv algas lumeta: 1993. a tuli lumi alles siis, kui talv oli 10 päeva kestnud ja eelmisel talvel läks ligi nädal pärast algust lumetulekuni.
Üks teine ilmahuviline meenutas: „Aastat ei mäleta aga millalgi kaheksakümnendate lõpus sai 26 oktoober jääle kalale minna.“ Selle kohta vastati blogi „Ilm ja inimesed“ kommentaariumis nii: „Vaatasin oma vanu andmeid ja see sai olla ainult 1988 oktoobri lõpp kui õhukesele jääle said. Siis oli antud kuupäeva paiku paar päeva mõnekraadist külma ööpäevaringselt ja 31. okt hommikul oli minu kodukohas isegi -12.“ Vanad ilmakaardid kinnitavad seda – alates oktoobri lõpust oli Eestisse mitu väga intensiivset arktilise õhumassi sissetungi ja siseveekogudel võis moodustuda üsna korralik jää.
Nädala algus oli tuisune, sest Valgevene kohalt liikus aktiivne lõunatsüklon Venemaale ja täitus üsna kiiresti. See tsüklon põhjustas 7. novembril kohati Ukrainas ja Venemaal 15...23 kraadi sooja, Moskvas jäävihma ja jäätuvat vihma. Oma osa Eesti lumikattele andis rannikualadel ka mereefekt. Idatuuled ja –tormid langetasid mereveetaseme taas keskmisest kohati üle 60 cm madalamaks (Pärnu lahes oli 6. novembril -64 cm ja Soome lahes 7.–8. novembril -71 cm).
Hiljem muutus ilm rahulikumaks ja külmemaks, sest kindlama ülekaalu saavutas põhjapoolne antitsüklon, mis võib Eesti kohale jääda pikemaks ajaks. See blokeering tõrjub Atlandilt tulevad tsükloni eemale – osa liigub mööda põhjapoolseid radu pidi pooluse lähedale, teine osa tegutsevad suhteliselt iseseisvalt Vahemerel ja Musta mere ümbruses. See tähendab külma ja kuiva ilma jätkumist, mida kogesime tegelikult juba oktoobris.


description: Noorteühing Eesti 4H on juba veerandsada aastat teinud tööd selle nimel, et noored väärtustaksid maaelu ja annaks ka ise panuse oma kodukoha arengusse.

title: Noorte maaeluarmastus püsib tänu missioonitundega täiskasvanutele

maintext:
Tänaseks on nii mõnedki kunagi 4Hs alustanud noored sirgunud noorsootöötajateks, kes isegi annavad nüüd oma panuse selleks, et teised noored oskaks oma kodukohta hinnata ja maalt elu ära ei kaoks. Üheksa aastat 4H liige olnud ja tänaseks juhatusse kuuluv Helen Siska, kes on pärit Järvamaa metsade vahelt Jänedalt, Hundinõmme talust, õpib täna Viljandis, kuid läheb igal võimalikul juhul koju tagasi. Siska ütleb, et väärtustab kõike kodumaist, isetehtut ning armastab loodusega ühes hingamist. Ta ei karda näppe mulda panna ning heameelega teeks kõik eluks vajaliku ise oma kätega. „Maakodu on kui minu enda spaa keset metsade avarust. Tean ka, et järgmises eluetapis, kui plaanin oma perekonda luua, siis kindlasti kodu saab asuma maakohas, kus jooksevad ringi erinevad putukad, mutukad ning alates koerakesest lõpetades muude koduloomadega. See on minu idüll, mille loomisel on 4H-l väga suur roll,“ räägib neiu. Õpingute tõttu kodukohast eemale kolima on olnud sunnitud veel üks tänane juhatuse liige Birgit Kuslap. Ka tema ütleb, et kuigi täna õpib ta Tallinnas, näeb ta tulevikus taas tihedamat sidet maapiirkonna, oma kodukohaga.
Kuidas noori maale tuua?
Aga mida 4H siis teeb selle jaoks, et noored maale jääksid, maale tuleksid ja sealset elu-olu hinnata mõistaksid? Noorte endi sõnul on tegevusi seinast seina, igale maitsele. Suviti korraldatakse suvelaagreid ja kogeda saab kõige tavalisemaid maalapse rõõme. Näiteks toita lambaid, teha võid ja rohida peenraid. Samas õpetatakse noortele ka meeskonnatööd, ettevõtlikkust ja leidlikku mõtlemist. Vahelduseks saab õppida ka tantsimist, avalikku esinemist või silmaringi laiendamiseks erinevates laagrites kuulata kas või tuletõrjujate ja vanglatöötajate muljeid ja jutte oma ametitest. Noored õpetavad ise lasteaia ja algklassiealistele noortele seda, kust tuleb nende toit ja mis häält teevad lehm ja lammas. Veel on tekitatud noortele võimalus näha seda, kuidas toimivad farmid muudes riikides, näiteks Ameerikas. Seda IFYE programmi raames. Üks, kes oma suve Ameerikas veetis, on täna Tartus ajakirjandust tudeeriv Kairi Janson. Seda suve nimetab ta oma elu kõige paremaks suveks. „Sain omale igas vanuses tuttavaid ja mitu eluaegset sõpra. Seega ongi 4H üks teene see, et ükskõik, kus maailma otsas oled – alati on diivan, millel magada,“ räägib Janson. USA farmides maisitõlvikutega tegelemine erineb muidugi suures osas eestimaisest talutööst, kuid kindlasti saab sealt saadavat kogemust ka siin ära kasutada. Ka Janson nendib, et ühel päeval sooviks ta elada oma talus ning ka tema süda on jäänud maaelu külge.
Aastatepikkune töö
4H sai alguse samal aastal, kui Eesti taasiseseisvus, siis veel poliitilise ühendusena. Ameerikast pärit maanoorte liikumine jõudis Eestisse ja on tänaseks siin juba väga tugevalt juured mulda ajanud. Aasta pärast ühingu loomist otsustati poliitiline suund põhikirjast välja jätta ja keskenduda vaid maaelule. Ühenduse nimi Eesti 4H, viitab neljale inglisekeelsele h-tähega algavale sõnale: pea, süda, käed ja tervis. Noored koonduvad maakohtades klubidesse, klubidel on juhendajad, mõnel puhul kooli huvijuhid või õpetajad, mõnel puhul lihtsalt aktiivsed lapsevanemad. Klubidest omakorda moodustuvad piirkonnad, mida on Eestis kokku kuus. Mõned juhendajad on organisatsioonis veetnud kogu selle tegutsemisaja, kakskümmend viis aastat. „Kui oled noorte seas, oled ise ka noor,“ kõlab nende ühise motona.
Birgit Kuslap, kes aktiivsest noorest juhatuse liikmeks on sirgunud, ütleb, et kõige keerulisem organisatsiooni tööshoidmise juures on noortele millegi uue pakkumine. „Meil on ju infoühiskond. Kui kõik uus ja huvitav on ainult hiirekliki kaugusel, siis on meil väga raske noort millegagi üllatada ja teda meie juures hoida,“ märgib ta. Seega tuleb organisatsiooni juhtidel pidevalt teha mõttetööd selle nimel, kuidas muuta maaelu vähemalt sama huvitavaks kui uus arvutimäng. Ja see ei ole just lihtne ülesanne. Endine 4H juhatuse liige ja varem mainitud IFYE programmi koordinaator Reelika Rüütli ütleb, et vahel osutub raskeks ka motiveerida inimesi rahata tööd tegema. Nimelt põhineb 4H vabatahtlikkusel ja palka noortega tegelemise eest juhendajatele ei maksta. „Inimesed, kes moodustavad 4H pere, teevad kõike seda oma pere ja vaba aja arvelt,“ ütleb ta. „Inimesed on need, kes on mind siin organisatsioonis hoidnud ja ehk hoiavad ka järgmised 25 aastat. Pealegi, mis oleks meeldivam kui olla koos heade sõpradega ja nii muuseas aidata noortel kasvada toredatakse inimesteks,“ seletab Rüütli. Niisiis püsibki organisatsioon vaid vabatahtlike, missioonitundega inimeste najal.
Kuidas edasi?
Rüütli ütleb, et 4H nägu noor on hakkamist täis ja ei häbene oma maapiirkonna juuri. Vastupidi. Pigem on nende üle uhke. Ta unistab, et järgmise veerandsaja aasta pärast on 4H maanoore arengus loomulik osa. „Ehk iga maanoor on olnud korragi meie ühingu liige. Igas maakonnas on olemas 4H õppetalu, kuhu saavad minna nii lasteaiad kui koolid, et tutvuda lähemalt maaeluga. Olgu see köögivilja- või marjakasvatus või hoopis väikeloomade ja lemmikute eest hoolitsemine,“ unistab Rüütli. Ka juhatuse liige Helen Siska ütleb sama. „Meie organisatsioonil võiks olla oma talu põllumaa, loomade, ruumide ja muu sellisega. Leian, et kui veel suuremalt unistada, siis saab see ka ükskord reaalsuseks“.


authors:
Riina Martinson
Maa Elu Toimetaja

description: Novembri lumi kattis tuhandetes Eestimaa aedades viimaseid õisi näitavad roosid koheva lumevaibaga. Kuni miinuskraade ei tule rohkem kui 15, on roosidega kõik parimas korras, rahustab roosikasvataja Mart Ojasalu.

title: Roosidele meeldib lumes

maintext:
Senine ilm on roose soosinud, eriti meeldib neile kohev lumi. Kuna sügis püsis veel oktoobri lõpuski üsna soe ja osa roose õitsesid, olid paljudel aiapidajatel lumesaju eel roosipeenras tegemata sügistööd: põõsad üles muldamata ja tagasi lõikamata.
„Kui roosid olid talveks ette valmistamata, siis senine külm ja tuisk pole neid kahjustanud,” kinnitab Ojasalu. „Kui peenraroosid on muldamata, võib see probleeme tekitada talve edenedes, kuid praegu ei ole veel häda midagi ja nii on kuni miinus 15 kraadini.”
Kui roosid on lõikamata ja muldamata, siis lume sees oleks seda raske teha ja polegi vaja. Oodake sulailmu ja siis mullake kiiresti ära. Tegelikult saab pärast külmalainet sügistööd isegi lihtsama vaevaga tehtud, sest kui roosid jäid lume alla koos lehtedega, kukuvad need pärast kümnekraadist külma ise maha ja nii pääseb lehtede noppimise vaevast. Sulailmade tulles võib roosid tagasi lõigata, aga ei pruugi, selle töö võib jätta kevadeks.
Ojasalu tuletab meelde roosisõprade tarkust: sügisel peab olema hästi virk ja kevadel laisk. See tähendabki, et külmad võivad tulla ootamatult juba siis, kui roosid on üles muldamata. Nii tuleb sügisel roosid õigel ajal mullata, isegi kui need veel õitsevad, ja kevadel on katte ära võtmisega aega küll.
„Inimesed kipuvad kevadel katte liiga vara eemaldama ja siis ere päike kõrvetab taimed ära,” hoiatab Ojasalu.
Siiski tasub teada, et esimesed umbes kaheksa miinuskraadi juurde jäävad külmad võivad tekitada koore sisse mikrolõhed ja kui see koht hiljem mulla alla jääb, võivad sealt haigustekitajad sisse pääseda. „Pärast ägedat külma võib muldamine ikka kahju tekkida,” nendib roosikasvataja.
Talveks valmis
Kel aias veel lumi laiutamas, võib seda roosidele lisaks peale visata, sest 30–40sentimeetrise lume all talvituvad kõik roosid hästi.
Kui aga plusskraadid kohal ja lumi sulab, ongi viimane hetk roosid üles kuhjata. Kui mulda on raske kätte saada, siis sobib freesturvas või koorepuru. Ka tammelehti võib katmiseks kasutada, kuid kõik muud lehed on targem roosipeenralt eemal hoida. „Igasugune kõdunev materjal on sulailmaga roosipeenras ohtlik,” rõhutab Ojasalu.
Mõnel aiapidajal on kombeks lehed suurtesse prügikottidesse panna, et nii komposti teha. Kui talvel on tulemas käre pakane, siis võib need kotid rooside ümber sättida.
Kui ühed roosikasvatajad muldavad ja katavad oma roosid talveks ära, siis teised on seda meelt, et midagi pole vaja teha ja roosid elavad niisamagi talve üle. Ja kes ei ela, seda sorti pole vajagi siin kasvatada.
Ojasalu ütleb, et tegelikult on mõlemal õigus. Kõik sõltub kasvukohast. Viimsis, Pärnus ja mujal mere ääres on ehk kord 10–15 aasta jooksul nii ohtlik olukord, kus roosid välja lähevad, aga igal pool mujal, isegi juba kümme kilomeetrit sisemaal, kisub asi kahtlaseks,” hoiatab Ojasalu.
Kui roosipõõsad jäävad muldamata, võib kahjustus suur olla. Eelmisel talvel läksid Kesk- ja Lõuna-Eestis välja umbes pooled roosid. Viimsis, saartel ja mujal ranna ääres kahjustusi peaaegu polnud.
„Ebaõnnestumiste ärahoidmiseks tuleb ikkagi roosid vähemalt 20–30sentimeetriselt üles mullata, siis tulgu milline talv tahes, roos vähemalt ei hukku,” rõhutab Ojasalu.
Mis aga puutub rooside pakasekangaste ja muude materjalidega katmisesse, siis nii toimides võib roosidele kergesti hoopis kurja teha. „Kui kangas laotada roosidele ja lumi sajab omakorda peale ning tuleb sula, siis seal all hauduvad taimed ära. Neid on küll ja küll, kel on kangast kasutades roosipeenardes kõik roosid hukkunud,” ütleb Ojasalu.
Kui kangast katmisel kasutada, peab see õhku ja vett läbi laskma, näiteks ruuduline peenravaip, väänrooside katmisel soovitab Ojasalu kasutada vett ja õhku läbilaskvat maasikakangast. Nende materjalide all saavad taimed hingata, kuid väga raske lumekuhja ja ventilatsiooniaukude puudumisel kipuvad nendegi all taimed hukkuma.
Ojasalu on seda meelt, et üldjuhul piisab peenraroosidel talvitumiseks ülesmuldamisest ning katta on vaja vään- ja tüviroose.
Väänroosid kannatavad ilusti külma kuni miinus 15 kraadi. Miinuskraadide juures roose maha painutama hakata ei tohi. „Sulailmaga painutatud väänroosidele paneme täiendavalt pakasekatte jõulude paiku, kui lumikate jääb püsivaks. Haiguste tõrjeks pritsime siis vasksulfaadi sinise pooleprotsendilise lahusega,” räägib Ojasalu. „Väänroosidel peavad pikad võrsed edukalt talvituma, vaid siis on väänroos õierikas. Kevadist koorepõletikku aitab ära hoida vasksulfaadiga pritsimine. „Kui aga maja võreseinal on kasvamas suhteliselt hästi vastupidav „Flammentanz”, võib see nii jääda, teised sordid tuleks aga maha painuta ja katta, sest seinal võivad need karmil talvel tugevasti räsida saada.
„Võite roosi ettevaatlikult seinalt läbi võre maha võtta ja katta pealt kanga või kuuseokstega. Õrnad on just kollased väänroosid ja uusimad Lääne-Euroopa sordid,” õpetab Ojasalu.
Kui aga väänroosid on püsti ja mahapainutamiseks sobilikku ilma ei tule, võib neid varjutada koormakattega, sidudes selle kui vertikaalse teki võre külge.
Hiired varte kallal
Rooside paksu talvekatte alla peitmise vastu räägib seegi, et just sellistes tingimustes kipuvad hiired kahju tegema. Linnas pole hiirtega suurt probleemi, kuid maal, kus põlluhiired liikvel, peavad eriti väänrooside omanikud ettevaatlikud olema.
Ojasalu räägib, et ehkki mõnel pool on kirjutatud, et kuuseoksad kaitsevad hiirte eest, justkui okkad torgiksid hiiri, siis praktika seda ei kinnita. „Otse vastupidi, kui kevadel roosid lume alt välja sulavad, siis on okste all kõik valgeks söödud,” kõneleb ta. „Eriti ohtlikud on hiired väänroosidele, sest kui pikad võrsed on valgeks söödud, siis õitsemine hilineb või ei hakka roosid üldse õitsema.”
Kui väänroosid talveks maha painutada, tuleb nende ümber kindlasti närilistele mürgikuubikud panna. Peenraroosidel pole kuubikud tingimata vajalikud, sest kui roos on üleskuhjatud, pole hiirte kahju ülemäära suur.
Tasapisi hakkavad Eestimaa aedadesse ilmuma tüviroosid ehk rahvakeeli roosipuud. Nende kohta on tähtis teada, et meie kliimas pole mõtet taime katta püstiselt võra ümber soojustust mässides. Pinnases kasvav tüviroos tuleb siin kindlasti talveks maha painutada ja katta sarnaselt väänroosidega.


description: Pärnumaal Libatses Via Balticast saja meetri kaugusel peab puhketalu Ants Koodi, mees, kes teismelisena alustas ehitusel abitöölisena ja enne pensioniikka jõudmist jõudis töötada enamikus tolleaegsetest ehitusorganisatsioonides alates Territoriaalsest Ehitustrustist ja Pärnu Ehitusvalitsusest kuni MEKi ja KEKini ning pärast „Edasi” kolhoosi osaühinguks muutumist ka sealses ehitus- ja remondiüksuses.

title: Nii ehitati vist ainult NSV Liidus

maintext:
Koodi karjäär liikus valdavalt tõususuunas, kuid vähemalt ta ise ei saanud valminud objektide kvaliteediga enamasti kuidagi rahule jääda. Neile, kes Koodi puhketalu külastades peremehega jutusoonele satuvad, räägib ta lahkelt, kuidas eelmise sajandi teises pooles hooneid ja kommunismi ehitati. Ehituskunsti šedöövreid tollest perioodist otsida ei tasu.
Päris lapsena sai Häädemeeste vallas Orajõe külas kasvanud Ants teada, mida tähendab enda aias õunavargil käimine: „Isa tunnistati kulakuks, maad ja õunaaed võeti ära, jäeti vaid 0,15 hektarit. Oma aiast õunte korjamise eest ähvardati vanglaga, aga ikka korjasime.” Kauaks ta kodukülla jääda ei saanud, pärast seitset klassi tuli minna Pärnusse turbatehnikumi, millest ta loobus pärast esimest aastat, sest rabas praktikal käies selgus, et sel alal töötavad peamiselt pätid, isegi esimene palk varastati ära. Järgnenud otsus hoopis elektrikuks õppida eeldas aga raha olemasolu. Selle hankimiseks läks noormees 1957. aastal Pärnu-Jaagupi kooliehitusele abitööliseks.
Hooned muudkui kerkisid
Peagi tegi Ants ära müürsepaeksami, pälvis töödejuhataja usalduse, õppis ära töökäskude andmise, omandas töövõtteid, täiendas end kompleksbrigadiride kursustel ning õppis õhtukoolis. 1960. aastate alguses usaldati talle Pärnus brigaad, kus mehi üle neljakümne. „Palju käisime tööd tegemas maal: Häädemeeste koolimaja katus ja avatäited, Tihemetsa tehnikumi juurdeehitus ja ühiselamu, Niidupargi internaatkool ja palju teisi objekte. Tol ajal oli riiklik plaan ja ehitus pidi kindlaks ajaks valmis olema, kedagi ei huvitanud, kuidas. Isegi koolitüdrukuid võtsime appi näiteks parketilippe sorteerima. Tihemetsa tehnikumi juurdeehitusel olin meister, aga töölisteks saadeti viisteist demobiliseeritud moldaavlast, kes polnud iial müüri ladunud, aga talv oli külm ja karm. Segu tegime soojakus. Kui Tallinnast kontroll tuli ja lati seinale pani, oli kalle koguni viis sentimeetrit. Pääsesime oma „saavutusega” koguni ajalehte. Aga mis sa teed? Nii kui kivi paika paned, on see külmunud,” kirjeldab Ants Koodi oma varasemaid juhikogemusi.
Hiljuti oli Pärnu Postimehes artikkel, kus juttu Pärnu maavalitsuse hoone nigelast ehituskvaliteedist. Koodi oli selle ehitamisel objekti meister. „Sügisel sai vundament valmis, külmal talvel ladusime müüri ja krohvisime. Katust peal ei olnud, et all saaks tööd teha, tõmbasime segu peale ajutiselt ruberoidi. Nii kui selle paika panime, külmus see kinni. Kevadel tahtsime seda siis kokku rullida, aga päike oli segu ära kuivatanud ja ruberoidi kinni sulatanud. Kõigele lisaks polnud projektid täpsed. Tegime jooniste järgi akna- ja ukseavad. Aknad jõudsid kohale, aga auku sisse ei mahtunud: ehitajatele ja akende valmistajatele olid erinevad mõõdud antud. Mis muud, kui lõhkusime augud suuremaks.”
Järgmisel objektil valas Koodi brigaad taas talvel 14 meetri pikkuseid betoontalasid, millele pidi külmumisvastane elektrisoojendus ümber saama. Aga kui elektrik palgapäeva saabudes unustas järjekordsele talale soojenduse panna, külmus see mõistagi ära. „Peainsener kärkis ja paukus ning kuna mina vastutasin, pidin tala välja maksma. Kevadel kuivas see aga kenasti ära ja üks Raeküla mees viis selle sama raha eest, mis mina pidin maksma, oma maja ehitusele.”
Sageli oli hea organiseerimisvõimega Ants Koodi ülesanne viia lõpuni seisma jäänud objektide ehitus. Kuuekümnendate esimeses pooles tuli Moskvast range käsk kiiresti valmis ehitada vereülekandejaamad. „Maja sai õigeks ajaks reedesel päeval valmis ja esmaspäeval pidi komisjon objekti üle vaatama. Panin ühe papi valvesse, et midagi ei juhtuks. Aga üleval kolmandal korrusel oli üks destillaator ühendamata jäänud ja torulukksepad said peaarstilt loa ühendada see kummižgutiga. Öösel veesurve tõusis, žgutt tuli ära ja terve nädalavahetuse jooksis vesi kolmandalt korruselt alla. Valvesse jäetud papi oli aga otsustanud valvamise asemel sootuks mujal aega veeta. Esmaspäeva hommikul avanes õudne pilt: esimesel korrusel põlvest saadik vesi, igalt poolt sajab vett kaela, värv seinte pealt maas. Kandsin siis ülemusele ette, see ei julgenud kõrgemale poole teatadagi. Kõik, kes kätte saadi, hakkasid kõikvõimalike õõnsate asjadega vett akendest välja loopima. Aga siis tuli torm, mis rebis osa katusest ära. Mul tuli idee, kuidas täbarast seistust välja tulla: kirjutasin ettekande, et torm lõhkus katuse ja ühe akna, mis kukkus destillaatori peale, vesi pääses valla ja uputas kõik ära. Taastamine maksti kinni ja süüdlaseks jäi ilm. Kõik olid õnnelikud, sest Moskva vist ei saanudki teada, mis tegelikult juhtus.”
Pikka aega toppas töö Pärnus Niidu naftabaasis, kuni üks uus ülemus otsustas sinna saata mitusada inimest objekti lõpuni ehitama. „Vihma sajab, aga kohe ja kiiresti on vaja mahutid ära värvida. Naised lükkasid siis kaltsudega vihmavett eest ära, teised tulid värviga järgi. Aga ministeerium oli rahul ja mina sain isegi ametikõrgendust, pandi MEKis osakonnajuhatajaks,” meenutab Koodi. Ta sai väga hästi aru, et nii töötades ei saa kvaliteedist rääkidagi, aga vastuhakkamisvõimalust polnud. Ehitajatel oli elamispind töökoha poolt. Lähed töölt ära, pead välja kolima.
„Mõrra tänavale ehitasime veepuhastusseadmeid. Paigaldasime merre plastmassist torud, mis osteti valuuta eest Lääne-Saksamaalt. Üks toru pidi maksma nelja sõiduauto Volga hinna. Tormiga kippusid need vee peal ujuvad torud Saksamaale tagasi minema. Et torud minema ei pääseks, olid isegi parteikomitee seltsimehed põlvist saadik vees ja püüdsid kuidagi torusid ankurdada.”
Sindi vabriku uued hooned
Üks raskemaid objekte Ants Koodi tööaja jooksul oli Sindi vabriku uued hooned. „Sindi vabriku uuendamiseks loodi eraldi isemajandav jaoskond. Kui mind otsustati selle etteotsa panna, olin üsna löödud. Veepuhastusseadmed, pais, tohutu 85meetrise korstnaga katlamaja, peahoone katusepind 2,5 hektarit, ent ehitajateks vabakäiguvangid, kes toodi kohale kõikjalt Nõukogude Liidust. Neid röövleid oli seal sadu ja sadu, aga nende seas polnud ühtegi ehitajat. „Töömeeste” peamised söögihankimiskohad olid kohalike inimeste aiad. Muid sigadusi tegid nad samuti rohkem, kui keegi jõudis kaebusi esitada. Hiljem pandi pahaks, miks me nii kehvasti ehitame. Igal neljapäeval toimusid suurte ülemuste nõupidamised, mille esimene veerandtund möödus rahulikult, järgnes vastastikune sõim, süüdistamine ja kõigi hädade üksteise kaela ajamine. Lõppes nõupidamine reeglina tõdemusega, et jälle on tehtud sammuke kommunismi poole ja seda tuleb kõva viinavõtuga tähistada.”
Moskvast pärit projekteerijad käisid igal suvel Sindis kohal ja tegid muudkui ettekirjutusi. Näiteks olid alltöövõtjad ehitanud masuudimahutid poolteist meetrit madalamale kui projekteeritud, masuut ei saanud jaama isevooluteed pidi minna. „Mis teha? Pidin minema Moskvasse klaarima, kaasas Vana Tallinn, meeneid ja pistiseks raha. Ei saanud teisiti. Projekteerijad tegid ise uued joonised, kalle viidi miinimumi ja käis kah. Olukorraga lepiti. Ühe teise jama sain klaaritud nii, et pakkusin projekteerijatele kuuks ajaks tasuta elamist Pärnusse. Mis oli enne kõver, sai jälle sirgeks.”
Kui vihma sadas, lasi peahoone 2,5hektariline katus läbi. Konstruktsioonid vajusid alt ära, vesi jäi järvena katuse keskele. „Katuse all oli pööning, kuhu vesi jooksis. Ehitasime siis pööningule rennide süsteemi, mille vooderdasime ruberoidiga, vee juhtisime ventilatsiooniavast välja.”
Ehitusmaterjali oli Sindi vabriku uuendamisel arvel mitme miljoni rubla eest, aga seda varastati tohutult, kolmandik Sindi individuaalmaju kerkis Koodi hinnangul vabriku ehituseks mõeldud materjalidest. „Sekeldusi oli nii palju, et tervis sai kannatada, sain infarkti. Olin poolteist kuud ära ja see võttis vastutuse minult ära: pooleteise kuuga võis kõike juhtuda. Lahkusin tervislikel põhjustel sellest ametist ja läksin MEKi varustajaks,” meenutab Ants Koodi.
Õigluse huvides rõhutab ta, et tegelikult võis tol ajal kohata ka kvaliteetset ehitust. Peagi kutsuti ta KEKi, kus töökultuur ja sissetulekudki sootuks teised. „Seal oli kuupalk ja lisaks võimalus juurde teenida, oli tõhus premeerimissüsteem. Esimene palk oli mul 860 rubla, mis mind ehmatas. Küsisin ülemuse käest, ega midagi sassi pole aetud. MEKis varustajana olin saanud 80 rubla. Too vastas mulle üllatuseks, et praegu ei ole jah kõige paremad ajad. KEKis olin kolm aastat ja nii head teenistust pole mul varem ega hiljem olnud. KEKis töötasid tõeliselt oskajad mehed. Paraku oli KEKis jõutud niikaugele, et selle teenused läksid majanditele ja ettevõtetele liiga kalliks ja need hakkasid 1980. aastatel oma ehitusosakondi looma. Asi vajus ära, inimesed lahkusid ja töö kvaliteet kannatas. Mind kutsuti „Edasi” kolhoosi, mis samuti hakkas ehitama oma jõuga. Tulin Libatsesse eesmärgiga siia maja ehitada. Kolhoosiaeg küll lõppes, aga moodustati osaühing, mis jätkuvalt ehitajate tööd ja oskusi vajas. Ikka oli tarvis midagi väiksemat ehitada või remontida.”
1991. aastal kolis Ants Koodi sisse majja, kus pensioniea saabudes hakkas koos prouaga puhketalu pidama. Talu külalisraamatuid sirvides selgub, et peale eestlaste on siin viibinud hulganisti soomlasi, hiinlasi, jaapanlasi, prantslasi, sakslasi jt. Siin on peetud omajagu pidusid, suguvõsa kokkutulekuid, seminare. Talus on peatunud rattamatkajad, muusikud, linnuvaatlejad jpt. Peremees on oma kätega valmis teinud kiige, lõkkeplatsi, sauna, olemas on telkimisvõimalus ja kõik muu tarvilik. Kõigele lisaks jääb Koodi puhketalu vaid saja meetri kaugusele Via Balticast, kuid Ants Koodi tõdeb, et kui üheksakümnendatel ja veel eelmiselgi aastakümnel oli külastajaid palju, siis nüüd on neid vähemaks jäänud. „Oleme ikkagi linnast üsna kaugel ja kõiksugu muid ajaveetmisvõimalusi on juurde tekkinud,” arvab toimekas peremees.


description: Täpselt kuu tagasi avas Lihulas uue tehase puidust moodulmajade tootmisele keskendunud osaühing GreenCube. Maa Elu uuris, millised on üsna noore ettevõtte edasised sihid.

title: Väiketootja sihib välisturgu

maintext:
GreenCube asutati alles 2014. aasta jaanuaris, tegevust alustati samal kevadel Lihula naabervallas Hanilas. Osaühingu GreenCube omanik ja juhatuse liige Henri Bekmann, kuidas uues kohas töö käima on läinud, kas Lihulast on juba ka toodangut tulnud?
Lihula tootmishoone avasime nõudlusepõhiselt. Seega töö algas juba enne ametlikku avamist. Ajaks, mil lugu ilmub, on valmis saanud üks pisikene 12,5 ruutmeetri suurune kontorihoone Soome turule ja 24,8 ruutmeetri suurune suvilamaja Rootsi turule. Rootsi oleme müünud Eesti vahendaja kaudu praeguseks kolm hoonet. Majandustulemustes on see küll kajastunud Eesti-sisese müügina.
Lihula tootmishoone annab meile võimaluse kiirelt laieneda. Samas hoones, kus meie toimetame, saame juurde rentida veel ligi 500 ruutmeetrit tootmispinda, juhul kui selleks vajadus peaks tekkima. Meie järgmine projekt on alltöövõtt taas ühele teisele Eesti ettevõttele, kes ehitab elamut Norra majaelementidest.
Kas Hanila vallas asuv senine tootmisüksus jääb edasi tegutsema?
Hanila valla tootmine jätkab praegu oma senist tegevust tavapärases rütmis. Seda mitmel põhjusel. Esiteks püüame töötajaid jagada piirkonnapõhiselt, et vältida pikki vahemaid tööl käimisel. Ehk siis püüame olla loodussäästlikumad. Teiseks on rendipinnal alati risk, et rendileandja ei rendi seda igavesti välja. Hanila tootmist säilitades püüame nii riske vähendada. Meie kliendid peavad enda tellitud hooned alati lubatud ajaks korrektselt kätte saama. Oleme teinud juba esimesed sammud päris enda hoone soetamiseks Lihulas.
Veel 2015. aastal oli GreenCube’i palgal kolm töötajat. Lihula tehast avades käisite välja, et seal võib tööd saada viisteist inimest. Mitu inimest on praeguseks juurde võetud? Kuidas Lihula ja Hanila vallas üldse oskustööjõu leidmisega lood on?
Keskmine töötajate arv oli tõesti kolm inimest. Lisaks kasutasime ja kasutame ka praegu teatud töödel alltöövõttu, sealhulgas näiteks elektritöödel, logistikas ja projekteerimisel. Tänase seisuga on meid kokku üheksa inimest. Töötajate leidmine maapiirkonnas meie valdkonnas praegu väga keeruline õnneks ei ole. Meie ootus tuua kodukandist lahkunud ehitustööjõud koju tagasi on end igati õigustanud. Soovijaid on praeguse tootmismahu juures piisavalt ning on ka ruumi laieneda.
GreenCube alustas 2014. aastal vastu suve. 2015. aasta aruandest on näha, et kogu toodang ehk väikemajad on realiseeritud Eestis. Milline on olnud vastukaja teie majade ostjatelt? Keda üldse peate oma toodangu tarbijaks?
Nagu eespool mainitud, siis üks maja läks 2015. aastal vahendaja kaudu siiski ka Rootsi. Aga tõepoolest, Eesti klient on meid leidnud ning oleme tootnud hooneid peamiselt kohalikele. Oleme valmistanud suvilaid, kontorihooneid, elamuid, saunu ja külalistemaju. Üks vanaproua elab meie toodetud hoones aasta ringi ning tagasiside on väga positiivne: hoone on soe ja kvaliteetne.
Tunnustava vastukajana oleme kuulnud ka meie operatiivsust kliendi soovide rahuldamisel: hooned oleksid nagu personaalsed rätsepaülikonnad, seda nii sisult kui ka väljanägemiselt. Uus aasta toob meile tõenäoliselt esimese kahesajaruutmeetrise hoone ehitamise. Projekti joonestamine on juba lõpusirgel. Tänavu kevadel läks meil ekspordiks üks maja, aasta lõpus saadame piiri taha veel kokku neli hoonet. Seega toimetame juba praegu ekspordi lainel.
Lisaks käivad läbirääkimised võimalike klientidega Prantsusmaal, Saksamaal ja Hollandis, kus kiidetakse meie hinna ja kvaliteedi mõistlikku suhet. Peame oma toodet eelkõige mugavusteenuseks, kus hoone valmib tootmisruumides kindlate meistrite käe all ning seejärel paigaldatakse sihtkohal tervikuks. Peame praegu oma eeliseks võimalust pakkuda aastaringseks kasutamiseks mõeldud hooneid ka väikemajadena, mis teeb need taskukohaseks väga laiale tarbijaskonnale. Kliente me lahterdada kuidagi ei saa, sest tellijate seas on inimesi eri valdkondadest.
Kas teie kui ettevõtja jaoks midagi muutub, kui valdade ühinemise tulemusena satute Läänemaalt hoopis Pärnumaa alla?
Ei, meie ettevõttes ei tohiks valdade ühinemine mingeid muudatusi kaasa tuua.


authors:
Virgo Mihkelsoo
Tehnikateadlasest Mahetalunik

description: Teeseen on juba tuhandeid aastaid tuntud kui looduse meistriteos ja „imerohi kõikide haiguste vastu”. Meie esivanemad pidasid teeseent lausa imeseeneks ning kasutasid seda laialdaselt haiguste ravimisel.

title: Teeseent on aastasadu peetud suurepäraseks tervendajaks

maintext:
Teeseen (Medusomyces gisevi) ei ole üksik elusolend, vaid erinevate organismide (äädikahappebakterite ja pärmitaoliste seente) meduusitaoline kogum, välimuselt kahe-kolme sentimeetri paksune seenekübar. Väärtuslik on ka veelahus, milles teeseen elab, kuna organismide ühisel tegutsemisel rikastub teeseenevesi raviainetega.
Aastaid tagasi elas teeseen peaaegu igas peres marliga kaetud kolmeliitrises purgis köögilaual. Teeseene õigel kasvatamisel ja hooldamisel on teeseenevees tunduvalt rohkem kasulikke ja raviomadustega aineid kui kallites vitamiini-mineraalikompleksides. Viimasel ajal on huvi teeseene vastu igal pool maailmas kasvanud.
Teeseenel on palju tervisele kasulikke omadusi. Teeseenevesi aitab normaliseerida organismi happe-aluse tasakaalu, peatab kivide moodustumist siseorganites ja aitab neid kõrvaldada, normaliseerib soolestiku ja söögitoru limaskesta olukorda ning taastab soolestiku normaalse mikrofloora. Jook stimuleerib kõhunäärmenõre ja sapi eritust ning parandab isegi raskelt seeditava toidu seedimist. Samuti aktiveerib organismi puhastumist ning tugevdab lümfi- ja immuunsüsteemi. Noortel emadel suurendab rinnapiima eritust. Teadlaste uuringud näitavad, et teeseeneveel on ka suurepärased antibakteriaalsed ja antimikroobsed ning antibiootikumidele sarnased omadused.
Hea õnne korral võib teeseene juuretist saada naabri või tuttava käest. Teeseene juuretist ja tervendavate ning organismi tugevdate omadustega värsket teeseenevett saab tellida internetist (näiteks Amazonist, happy kombucha large scoby). Teeseen saadetakse kohale värskena või kuivatatuna ning seda saab ise kodus kasvatada.
Teeseene moodustamine ja kasvatamine
Seene moodustamiseks on algselt vaja mikroorganisme õhust ja taimede pinnalt, kasvufaktoreid puriine, C- ja B-grupi vitamiine, aminohappeid ja süsivesikuid. Tees ongi kõige rohkem puriine. Kõige õigem ja jõulisem teeseen kasvatatakse mustast teest ja kibuvitsa veetõmmisest. Seene toidulahuseks tuleb kasutada keedetud vett, milles pärast keetmist on vähem seene kasvu takistavaid mineraale, kaltsiumi ja kaaliumi.
Teeseene kasvatamiseks pange 100 grammi kibuvitsamarju termosesse, valage peale liiter kuuma keedetud vett ja laske tõmmata viis päeva. Siis peske kolmeliitrine purk soodaveega ja laske sellel ise kuivada. Pange 6 tl musta tee purustatud lehti teise kolmeliitrisesse purki, valage peale 2,5 liitrit kuuma keedetud vett, laske tõmmata ja jahtuda. Seejärel kurnake tõmmis ja lisage 200 grammi suhkrut. Valmis lahus valage välja pestud kolmeliitrisesse purki ja lisage termosest kurnatud kibuvitsatõmmis. Katke klaaspurk pealt marliga ja paigutage sooja ilma päikesekiirteta kohta.
Kolme-nelja päeva pärast hakkab lahuse pinnale tekkima õhukene seenealge. 10–20 päeva pärast hakkab veelahuse värv muutuma ja see hakkab meeldivalt lõhnama. Seen vajab lõplikuks väljaarenemiseks 30–40 päeva. Valmis seen, mis on kahe-kolme sentimeetri paksune ketas, paigutage ümber teise, eelnevalt pestud kolmeliitrisesse purki ja valage peale uus toitelahus. Esimese purgi vedelikku võib juba joogiks kasutada. Teises purgis valmib kasutamiseks kõlblik seenevesi 5–7 päevaga – siis on see kõige meeldivama maitsega. Tugevate tervendavate omadustega teeseenevee saamine võib võtta aega paar kuud.
Seenekultuuri tuleb edaspidi hoida valges soojas kohas, kus temperatuur 25–30 kraadi. Aeg-ajalt kergitage marlit, et seen saaks hapnikku ja lisamikroobe. Kui temperatuur langeb 16–17 kraadi piirini, võivad lahuses hakata arenema vetikad. Pärast seenevee eemaldamist tuleb seenele alati kohe lisada sama kogus uut toitelahust, et purgis oleks stabiilselt 2,5 l vedelikku. Regulaarselt, 10–12 päeva tagant tuleks seenele korraldada saunapäev – valage seen purgist välja ja peske külma keedetud veega. Seejärel, pärast viit minutit kuivamist, paigutage seen uude puhtasse purki ja lisage toitelahus. Kui seen on kasvanud liiga paksuks, võib 1–2 ülemist kihti eemaldada.
Säilitamine
Seenevett säilitage toasoojas või jahedas ruumis hariliku kaanega suletud nõus. Suurema koguse jooki võib villida klaaspurkidesse või -pudelitesse ja sulgeda õhukindlalt. Purgikaaned või korgid keetke läbi, nende sisepind katke vahakihiga. Jook on riknenud ega kõlba juua vaid siis, kui pinnale on tekkinud rohekas hallitus.
Tavapärase toitelahuse (tee ja suhkur) kasutamisel sisaldab teeseenevesi üle kümne tüübi happeid (sealhulgas äädik-, glükoon-, fosfor-, sidrun-, oblik-, piim-, püroviinamarjahape), parkaineid ja värvaineid, hulgaliselt ensüüme, mineraale (kaalium, kaltsium, mangaan, fosfor, tsink, jood), äädikhappebakterid, bioaktiivsed ja antibiootikumitaolisi aineid. 100 g teeseenevett sisaldab mitmeid vitamiine: A (0,1–0,18 mg), B 1 (0,1 mg), B 2 (1,1 mg), B 3 (1 mg, 0,1 mg), B 9 (0,27 mg), B 12 (0,005 mg), D (0,05 mg), C (0,65–4,4 mg). Koostis sõltub seenevee rikastumise ajast. Näiteks C-vitamiini väärtused vastavad viieteistpäevasele ja kuuekuulisele seeneveele. Kui toiteveele lisatakse tatramett või taimede tõmmiseid, siis rikastub seenevesi vitamiinide, mikroelementide, aminohapete ja teiste ainetega, tunduvalt suurenevad seenevee tervendavad ja ravivad omadused.
Pikemalt saab teeseenest lugeda Virgo Mihkelsoo ja Nelly Vahtramaa raamatust „Isetervendamine: kunst ja praktika”.


description: Kui Tartumaal Ahunapalus asuva Kelgukoerte Treeningkeskuse omanik Heinrich Lukk koerad kelgu ette rakendab, jõuavad need vaevu ära oodata käsu „Läks!”. Kes ennast küllalt kõvasti kinni ei hoia, see võib kelgult lihtsalt lennata!

title: Lumi, kelk ja koerad ehk kelgusõit koertega Tartu taga

maintext:
Esimene tuhin saab aga varsti mööda ja sõit läheb edasi veidi rahulikumalt. Silme ette kerkib Jack Londoni „Valgekihvas” kirjeldatu – lõputud metsad ja vaikus ning nende keskel ainult üks liikumine – edasi rühkiv kelgukoerarakend. Need koerad võivad liikuda tunde, puhata ja jälle liikuda ning niimoodi mitu päeva jutti.
Kelgukoerte Treeningkeskuses on 23 Alaska malamuudi kodu. Ükski neist ei ole diivani- ega toakoer, kõik on sportlased. Osaga nendest käib Heinrich võistlemas ning läbitavad distantsid on muljetavaldavad – selle aasta alguses sõitis ta esimese eestlasena läbi 175 km distantsi põhjamaiste kelgukoerte maailmameistrivõistlustel Polardistants ja sai seal kolmanda koha. Sel talvel kavatseb Heinrich ette võtta 300kilomeetrise sõidu.
Kelgukoerad tunduvad imearmsad. „Nad on sõbralikud ja entusiastlikud. Nad tahavad hirmsasti vedada, aga ka suhelda. Kutsikad on eriti armsad, sellised karvapallid. Siiski on kogu selle nunnu pealispinna taga tegelikult tohutu töö,” räägib Heinrich. „Nii nagu sportlased, vajavad nad korralikku ja täisväärtuslikku toitu ning pidevat treenimist. Kõige alus on aga aretus, sest kui kelgukoeral vedamisinstinkti pole, siis temast vedajat ei saa.”
Pikad treeningud
Kolm-neli korda nädalas rakendab Heinrich tosin kelgukoera rakendisse ja läheb nendega kuueks kuni kümneks tunniks sõitma kas Järvselja metsadesse või talvel Emajõe-Suursoo veekogudele. „Nad peavad jaksama vedada, aga koerajuht peab ka suutma pidevalt keskenduda. Kui mingi vea teed, võib kelgult lennata. Vaimne pool on treeningu juures väga tähtis, sest koerad tunnetavad kohe, kui rakendijuht on ebakindel või närvis, siis muutuvad selliseks ka nemad,” teab Heinrich. „Ülipikkade mitmepäevaste sõitude juures hakkab suurt rolli mängima üleväsimus – muudkui sõidad ja sõidad, magada saad ehk tunnikaupa vahepeal. Polardistantsil läbisin 175 kilomeetrit 21 tunniga ning puhkasin tund aega kontrollpunktis 95. kilomeetril.”
Samas usub Heinrich, et sel hooajal võiks ta saavutada parema tulemuse. Nüüd tunneb ta juba maastikku ja tõenäoliselt teeb vähem vigu. „See on nagu maratoni jooksmine – pead ikka rada tundma, et teada, kus võib täiega panna ja kus tagasi hoida. Nagu sportlasi, tuleb ka koeri võistlusel õigesti toita, energiapuudust tuleb igati ennetada.”
Sellisteks pikkadeks treeninguteks on veel üks tingimus – ilm peab olema jahe, sest koertel on paks karv ja kuumal suvepäeval sõitmisest ei tule midagi välja. Nõnda algab koerte treeninguhooaeg siis, kui ööd jahedamaks muutuvad ehk umbes augustis. Alguses tehakse trenni lausa öösiti, sest päeval on kelgukoertel liiga palav ja tuleb harjutada igal ajal liikumist.
Elevus saalis
Koerte seas algab tohutu elevus juba siis, kui peremees, rakmepundar käes, maja ümber liigub. „Kõik nad loodavad, et just neid võetakse seekord kaasa,” ütleb Heinrich. „Kui liikvele läheme, siis on neil meeletu soov minna. Neil on täitsa ükskõik, kas keegi on kelgul või mitte, minulgi on nad kelku alt ära tõmmanud. Tõmbejõud on neil mitu tonni kamba peale.”
Kuidas juhtkoer teab, kuhu on vaja minna? „Suhtlen temaga kogu aeg, tema kuulab minu käsku ja teised koerad järgnevad talle. Samas vahetan aeg-ajalt juhte, sest alati võib juhtuda, et number ühega midagi juhtub. Siis on hea, kui teisedki koerad suudavad juhi rolli kanda. Ma ei sõida alati sama ringi, vaid iga kord erinevat. Kelgukoertel on nimelt väga hea mälu ja neil on täpselt meeles, kus nad eelmises trennis käisid. Aga seda ei tohi juhtuda, sest nemad peavad alluma minule ega tohi ette teada minu järgmist käiku,” selgitab Heinrich.
Treenitakse kelgukoeri juba väikesest peale. Üheksaliikmeline pesakond nõuab päevas pikka jalutusringi ja pärast kaheksa kilomeetri läbimist on väsinud pigem peremees kui kutsikad. Juba kuuvanuste kutsikatega teeb Heinrich viie-kuuekilomeetriseid tiire metsas. „Nende ema oli juba kutsikana väsimatu. Ostsin ta Norrast, ta oli kaheksa-üheksanädalane, kui temaga esimest korda pikemalt jalutama läksin. Ta muudkui vedas, tahtis alatasa kuhugi minna. Tegime üheksakilomeetrise ringi, temal polnud häda midagi, aga mina olin täitsa läbi,” muigab Heinrich.
Hobist sai töö
Heinrich leidis kelgukoertega tegelemises töö ja kutsumuse neli-viis aastat tagasi, kui perre võetud mõnele Alaska malamuudile oli juurde tulnud juba terve rakendi jagu koeri. Muidugi oli alguses soov kelgusõitu teha ja koerad rakendatigi kelgu ette. Aga vedamisest ei tulnud suurt midagi välja. „Siis hakkasime Rootsi ja Norra kelgukoerte kasvatusest uurima, kuidas nende koertega üldse õigesti toimetada, et nad korralikult kelku veaksid. Saime väga palju nõu ja kogemusi ning asi hakkas edenema. Järk-järgult kujunes kelgukoerandusest mitte ainult elustiil, vaid töö ja üldse kogu elu sisu.”
Nii saavadki huvilised Ahunapalu metsade vahel proovida siinmail väga eksootilist kelgusõitu koertega. Kui parasjagu lund pole, saab sõita käruga. Muidugi saab siit ka mitmekülgset nõu kõige kohta, mis puudutab kelgukoerte kasvatamist ja treenimist, ning rakendisõiduks vajalikku: kelke, veorattaid, rakmeid, rihmasid jne. Toidust rääkimata. Aeg-ajalt ka kutsikaid – just praegu saadab Heinrich uutesse kodudesse kolm kutsikat viimasest pesakonnast.
Alaska malamuut koeratõuna on Heinrichi sõnul üsna leplik tegelane. Ta võib vabalt elada õues, aga ka toas. Joosta ja liikuda tahab ta palju, aga kelgu ees jooksma tingimata ei pea. Vähemalt sama suure rõõmuga jookseb ta tõukeratta ees või niisama peremeest vedades. Samas on koeri, kelle vedamissoov on aretuse käigus kaduma läinud. Pikkadest uitamistest peavad siiski nemadki väga lugu.
Kelgukoer ei tohi olla kuri ja teda ei saa kasutada valvekoerana. Kurjad koerad ei suudaks nimelt rakendis koos töötada. „Liigne kurjus on kõige suurem probleem üldse. Eestis on palju malamuute, kuid ei suudeta rakendeid kokku panna, sest koerad ei salli üksteist. Olen näitustel näinud, kui agressiivsed on malamuudid. Tegelikult aga pole agressiivsus sellele tõule üldse omane,” ütleb Heinrich.
Kutsikaid loovutades küsib ta kutsikasoovijalt alati, miks tahetakse just Alaska malamuuti. Vastus, et nood on nii nunnud, ei rahulda. „Pean olema kindel, et isegi kui inimene selle koeraga sõitma ei hakka, siis tal on aega temaga tegeleda ja ta saab koeraga hakkama. Paljud tulevad kutsikaid perega vaatama, siis on kohe näha, kas peres osatakse omavahel suhelda. Kui omavaheline suhtlus puudub ja keegi ei kuula kedagi, siis tõenäoliselt ei saa nad ka koeraga hakkama ning koer kasvab üle pea.”
Alaska malamuut
Nad on elava loomuga, ümbritseva suhtes tähelepanelikud, intelligentsed ja püüavad olla iseseisvad. Sellepärast on kindlasti vaja koeraga läbida vähemalt üldsõnakuulelikkuse algkursus.
Ta ei sobi koduvalvuriks, sest on sõbralik ja tahab väga tähelepanu. Tõsi, välimuselt võib ta olla päris hirmuäratav – väliselt veidi sarnane isegi hundiga. Siiski puudub tal hundiga vähemalt lähedane sugulus.
Ta klapib lastega ja üldse kõigi pereliikmetega.
Lärmi ei tee ta palju, aga kui teeb, siis mitte haukudes, vaid pigem ulgudes. Niisama ilmaasjata ta naljalt lärmi ei löö.
Talle sobib hästi õue-elu, aga kindlasti on siis vaja kuuti, kuhu ta saaks vihma ja päikese eest varju minna.
Tal on vaja tegevust, sest muidu leiab ta endale muud tegevust igavuse peletamiseks, näiteks hakkab asju närima.
Arktilistest oludest pärit malamuudil on tihe ja pisut rasvane kasukas, mille hea omadus on see, et see püsib hästi puhas. Karva vahetab malamuut kaks korda aastas.
Allikas: http://www.alaskamalamuut.ee/


description: Kuigi sügise esimene lumi on ära olnud – kus nädala eest, kus alles nüüd –, alustan ilmajuttu jälle esimesest lumest.

title: Veelkord esimesest lumest ja polaarfrondist

maintext:
Esimese lume juttude peale saabus üsna elav tagasiside (teiste teemade kohta on seda tulnud oluliselt vähem), mille hulgas üks Tallinna elanik meenutab väite peale, et kui esimese lume tulek on kokkulepitult 25. september, siis tema teada oli see hoopis 21. septembril 1941. Osundan valikuliselt: "Meelde on jäänud, et 1941. aastal sai kartuleid võtta mullast, mis endast lumega segatud putru kujutas, ja see toimus sügisese pööripäeva ajal. Ning kuupäevana kummitab mälus 21. september... Elasin siis Saue valla Pääsküla külas, olin 16-aastane. Must-valgel materjale tollest ajast ilmselt kuskil ei leidu. Sest sõja-aeg ju oli. Saksa väed jõudsid Tallinnasse vähem kui kuu aega enne seda, ja kui sõjaväel oma ilmateenistus oligi, siis mingit sellega tegelevat tsiviilasutust ilmselt polnud."
Kommentaariks niipalju, et selliseid meenutusi ei saa kahjuks kinnitada ega ka ümber lükata. Mälu ei ole usaldusväärne allikas – näiteks on mul meelest läinud 2003. aasta oktoobri lumetormid, millest hiljuti oli juttu Tartu Postimehes. Ja lisaks: kes teab, kas see oli üldse lumi – äkki hoopis midagi lumekruupidesarnast –, sest sageli ei eristata erinevaid sademeliike (lume sugulastest olen juba varem kirjutanud).
Lumeteema lõpetuseks veel üks lustakas mõtteavaldus: „Tegelikult oleks ju hiiglama põnev saada tänapäeva mõistes täpset ilmainfot selle kohta, kuidas on lume, vihma, päikese ja kõige muuga lood olnud vähemalt viimased 2016 aastat. Kuna see pole paraku võimalik, siis tuleb meil leppida uhkeks olemisega, et näiteks aastal 4032 on inimestel võimalik täpselt teada, milline ilm valitses kunagi hallil ajal.“
Eesti ilmastiku tähtsaks kujundajaks on polaarfront. See on klimatoloogiline front, mis eraldab väga erinevate omadustega õhumasse, täpsemalt troopilist õhumassi polaarsest õhumassist. Polaarfrondi ülapiiril puhuvad kitsa vööna äärmiselt tugevad tuuled – seda tugevate tuule vööndit nimetatakse jugavooluks.
Polaarfront lookleb koos jugavooluga üsna palju moodustades nn Rossby lained. Need looked liiguvad suhteliselt aeglaselt läände, määrates muutliku parasvöötme ilmastiku.
Polaarfront määrab eeskätt kevadel ja sügisel selle, kas ilm on suvine või talvine, kusjuures kevadel on erinevus suurem. Eesti jääb praegusel ajal just sellisesse kohta, kus polaarfront on sage külaline. Suvel taandub see põhja poole, talvel lõuna poole, kuid pole siingi mingit ranget reeglit.
Mida liikuvam on polaarfront ja mida lähemal see on, seda kontrastsem on ilmastik. Seda tunneme ka praegu, kui talvised episoodid vahelduvad pehmete sügis- või kevadhõnguliste ilmadega – vastavalt sellele, kas polaarfront asub meist põhja või lõuna pool.
Novembri juhatas sisse rahuliku ilmaga kõrgrõhuhari, kuid see asendus juba samaks õhtuks aktiivse tsükloniga, mis tõi tugevat tuult ja sadu peamiselt lume ja lörtsina, kohati tuiskas. Tundub, et talvenäoline ilm jääb esialgu püsima. Kui tekib mereefekt, võib Soome lahe ääres sadu olla tugevam, eriti 3. novembri paiku (ööpäevane lisanduv lumekogus >10 cm). Seejärel on lühike rahuliku ilma periood, kuid pärast seda võib oodata järjekordse aktiivse tsükloni saabumist. See võib tuua ohtralt lund ja tuisku, aga ka sula. Elame-näeme!


description: Kaugelt vaadates oleks nagu kuldnokasalk pihlaka otsa laskunud ja asunud pihlamarju nokka ahmima. Peaaegu täpselt samasugune lennumaneer, aga kuldnokad nüüd, novembris?

title: Nagu pisikesed papagoid pihlapuudel

maintext:
Nendele marjasööjatele ligemale minnes näeme, et tegemist on hoopis kirevamate lindudega – enamik sulekuube ja kuklatutt pruunikashall, sabaalune kastanpruun, mustad tiivad kirjatud valge, kollase ja punasega, saba keskosas must ja tipuvööt helekollane. Tähelepanelikult vaadeldes selgub, et nad polegi kõik ühetaolised: osal on kollane sabavööt laiem ja punaste suletippudega – need on isaslinnud, paljudel pole tutti ega punaseid sulenaaste – need on noored, emastel aga on lõuaalune must laik ähmasepiiriline. Aeg-ajalt lastakse kuulda helisevaid sirrr-hüüde, mis on neile andnud ka viristaja nime.
Tegemist on siidisabadega, kes pesitsevad põhjapoolsete hõredate taigametsade vööndis Fennoskandiast Kamtšatkani ja ka Ameerika mandri põhjapoolsemas Kaljumäestikus. Soomes hinnatakse nende arvukuseks ligemale 20 000 haudepaari, kogu levialal aga arvatakse elavat umbes kolm miljonit siidisaba. Külmade ilmade hakul liiguvad nad mitmekümne- kuni mitmesajalinnuliste (Eestis on nähtud koguni 750 lindu üheskoos) salkade-parvedena järjest lõuna poole, vastavalt marju kandvate puude lagedaks tegemisele. Peale pihlakate kõlbavad viristajatele ka lodjapuu-, kadaka-, viirpuu- ja ligustrimarjad, neid nähakse toitumas ka lumemarja- ja isegi kibuvitsapõõsastel. Harvem tarbitakse tuhkpuumarju või nokitakse õunu.
Marju noppides on siidisabad lausa akrobaadid ja võivad oksatippudel rippuda ka pea alaspidi. Maha pudenenud marju nad naljalt üles ei korja – ohtlik vist? Suhteliselt lai kurgupära lubab marjad tervelt alla neelata. Päeva jooksul võib üks siidisaba endale sisse vohmida kuni tuhat marja. Toidus leiduvad karotenoidid annavad materjali küünrahoosulgede tippudel, isastel ka sabatipul olevate vahajate punaste naastude kujunemiseks. Pika sügise puudel olnud marjad on tihtipeale käärima läinud ja neis tekkinud alkoholist võivad siidisabad päris purju jääda, nii et lausa kakerdavad okstel. Röövlindu nähes võetakse varjeseisak: keha ja kael tikksirgelt püsti, nokk taeva poole. Siiski langeb neid raudkullide ja hallõgijate ohvriks, Kesk-Euroopas võtavad nende seast matti ka väikepistrikud ja viud.
Eestisse jõuavad esimesed salgad oktoobri keskel, aga kui Põhjamaadel on marjanappus, siis septembriski. Põhiline sisselend on novembri hakul. Meil talvitavate siidisabade hulk arvatakse mõnel aastal küündivat kahekümne tuhandeni, kuid enamasti on neid vähem. Järk-järgult liigutakse lõuna poole Kesk-Euroopasse, jaanuaris jõuavad mitmed salgad Musta mere äärdegi. Mõne õnnestunud pesitsushooaja järel, eriti aga marjasaagi ikalduse aastail on nähtud invasioone ehk irdrändeid. 1970. aastatel täheldati seda kolmel-neljal sügisel, viimati aga 2008. aastal. Siis jõuavad nad Vahemereni, samuti Iirimaale.
Paaritruudust pole – igal kevadel leitakse uus partner. Sügava kausi kujulise paksuseinalise pesa ehitab siidisabapaar puuvõra ülaossa tüve ligidale, eelistades okaspuid. Mune on neli kuni kuus, need on sinakashalli tumedatähnilise koorega. Pesitsusajal on menüüs põhiliselt selgrootud, suve lõpul ka madalate puhmaste viljad, näiteks kukemarjad ja pohlad. Haub emalind üksi, isalind toob talle toitu, sealhulgas marju. Putukaid, peamiselt sääski ja kihulasi, püüavad siidisabad õhust, kogudes need poegadele viimiseks neelu. Juuli keskel hakatakse salkadesse koonduma ja vähehaaval lõuna suunas uitama. Mingit kindlamat korrapärasust selliseil hulgurändeil pole sedastatud – kõik oleneb toidu leidumisest.
Kevade eel on puudele-põõsastele marju jäänud üsna vähe ja siis söövad tagasi rändavad siidisabad okstelt ka pungi ja varajasi õisi. Meil võib neid viibida veel maikuuski, ent suveks jäädakse harva. Poolesaja aasta eest kohati ühel Tartumaa rabal äsja lennuvõimestunud poegadega pesakonda, kuid see ongi jäänud ainsaks teadaolevaks siidisaba pesitsemisjuhuks Eestis.
Hoidkem siis silmad lahti, et näha neid värvikirevaid linde tegutsemas-toitumas puistuservadel, puiesteedel ja eraldi kasvavatel puudel nii maal kui ka asulates-linnades.


authors:
Maa Elu
Dmitri Kotjuh
Järva Teataja

description: Veterinaar- ja toiduameti andmetel diagnoositi 15. novembril sigade Aafrika katk Läänemaal Lääne-Nigula vallas ühel kütitud metsseal.

title: Katkusiga leiti seafarmi lähedalt


description: Eelmise nädala kolmapäeval küsiti maaeluministrilt Urmas Kruuselt Riigikogus, miks põllumeestele mõeldud üleminekutoetused riigieelarves taas kirja on jäänud panemata. Minister põhjendas seda kahe printsiibiga.

title: Ministri kaks printsiipi

maintext:
„Esimene printsiip on see, et kui me räägime üleminekutoetusest, siis me räägime ka väga vanast referentsist,“ lausus Kruuse. „See tegelikult tähendab seda, et üleminekutoetuse referents on umbes 20protsendilise ebaefektiivsusega. Meil oleks kohustus välja maksta toetusi nendele ettevõtjatele, kes näiteks piimandussektoris enam ei tegutse. Ja teine väga oluline printsiip meie jaoks on olnud see, et me oleme tahtnud kõik toetused maksta välja fookustatult, täpselt ja kiiresti. Selle tõttu, arvestades võimalike vabade vahendite olemasolu, on otsustatud valitsuses maksta täiendavat erakorralist toetust.“
Tunnistan ausalt, et minu jaoks jäi see sõnademäng mõistmatuks. Aga lugegem stenogrammi edasi. Riigikogu saalis juhiti ministri tähelepanu maaelukomisjoni tellitud uurimusele konkurentsivõime kohta piimanduses ja seakasvatuses, mis näitas, et Läti, Leedu ja Poolaga võrreldes on Eesti riigi toetus oma põllumeestele väiksem.
Siingi võttis Urmas Kruuse appi kaks printsiipi. Esiteks tõdes ta, et „kui me räägime lihtsalt faktist, et Eesti riik ei ole maksnud paaril viimasel aastal üleminekutoetust, siis see fakt on aus ja õiglane.“. Ja lisas siis kohe: „Kui aga rääkida konkurentsivõimest, siis väide, et üks sent väljamaksmata üleminekutoetust piima kilo kohta süvendab meie konkurentsi või nõrgestab meie konkurentsieeliseid, ei vasta kindlasti tõele.“
„Müüginumbrid näitavad, et vaatamata sellele, et Läti ja Leedu riik on maksnud oma põllumeestele või piimatootjatele toetusi, saavad nad piima eest turul veel vähem kätte kui Eesti Vabariigis,“ leidis minister.
Mida ta sellega öelda tahtis, jäi mulle taas arusaamatuks. Kas seda, et Lätis ja Leedus on keskmine palk väiksem ja poehinnadki selle võrra väiksemad? Või siiski midagi muud?


description: Maaeluminister Urmas Kruuse allkirjastas käskkirja, millega peatab alates 12. novembrist kohapüügi kaluri kalapüügiloa alusel Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel, sest koha lubatud aastasaak on piirkonnas ammendumas.

title: Aasta lõpuni on kutseline kohapüük Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järvel peatatud

maintext:
Maaeluminister peatab kooskõlas kalapüügiseaduse § 49 lõikega 1 kalapüügi kui sellele veealale kehtestatud lubatud saak vastava kalaliigi osas on ammendunud 90 protsendi ulatuses.
Peipsi, Lämmi- ja Pihkva järve kaluri kalapüügilubade alusel oli 11. novembri 2016. aasta seisuga püütud vähemalt 715,575 tonni koha. Piirkonna lubatud aasta kohasaak on 757,5 tonni. Sellega on piirkonnale aastaks lubatud kohasaak ammendunud enam kui 90% ulatuses, mistõttu kohapüük peatatakse.
Lisaks peatatakse püük põhjanooda ehk mutnikuga, nakke- või raamvõrguga kaldast kaugemal kui üks kilomeeter ning Lämmi- ja Pihkva järvel kaldast kaugemal kui 500 meetrit ning püüvõrguga. Tegemist on peamiste kohapüügi vahenditega.
Käskkirja alusel kehtestatud keeld kehtib 31. detsembrini 2016. aastal. (ME)


description: Kuigi läinud aastal Eesti parimaks mahetootjaks valitud Kopra Karjamõis pakub laia tootevalikut, mille järele on ka nõudlust, püsib ettevõte püsti peamiselt entusiasmil ja toetustel.

title: Tubli mahetalu sõltub toetustest

maintext:
Kopra Karjamõisa peremees on karuse olemisega, ent samas muheda jutuga ja külalislahke Jüri Koppel. Talu ise asub Eestimaa kõige tagumises nurgas, Läti piiri ääres hõreda asustusega piirkonnas, kus elab keskmiselt vaid kaheksa inimest ruutkilomeetri kohta. e
Läti piir seostub praegu alkokaubandusega, ent Jüri Koppelit ei kõiguta see teema karvavõrdki. Ent alati pole see nii olnud. Mees ei salgagi, et võitles aastaid viinakuradiga ja et tema peamine elueesmärk oli vaid järjekordne peatäis kätte saada.
Vaadates elu maapiirkondades, kõlab see väga tuttavalt: tööd nagu oleks, aga tegijaid napib, sest nende huvi pole põllumehe rasket tööd teha, vaid külapoe ukse taga või bussipeatuses jorutada. Ent Jüril sai sellisest elust kõrini. Seitseteist aastat tagasi võttis ta ennast kokku ja tõmbas senisele elule joone alla.
Uue eluga kohaneda polnud üldse lihtne. Vaba aega oli palju, millega mees ei osanud esialgu midagi peale hakata. Rääkimata sellest, et rahakott oli tühi, tuli tagasi maksta ka vanad võlad, mis polnud õnneks kuigi suured: sada krooni. Midagi pidi ette võtma.
Mehe käsitööhuvilisest ema kasvatas koos kasuisaga oma talus villa ja lõnga tarbeks kahtteist lammast. Neil oli ka kaheksateist hektarit maad kasutada.
Tulemuseks oli talu
Kopra Karjamõisa keskus asub Vilaski külas. Siin tervitab meid puust koprakuju. Selle nikerdas Jürile mõned aastad tagasi juubeliks naabrimees. „Mõtlesin, et mida ta saeb seal ööde ja päevade kaupa, aga sünnipäeval tõi selle kohale,” muigab Jüri.
Koprad on ka ettevõtte logol, mis on tegelikult Põlva maakonna vapi koopia, ainult kollane taust ja mustad koprad on asendatud rohelise tausta ja pruunide närilistega. Jüri on selle kooskõlastanud ka heraldikutega ning teeb enda sõnul Põlvamaale reklaami. Logole on eraldi lisatud lamba siluett. Tekib küsimus, kas siin on siis tõesti niipalju kopraid elanud, et on andnud põhjuse nende järgi ettevõttele nimi panna. „Eks neid siin Väike-Emajões on olnud,” märgib Jüri, kuid lisab, et nimevalikul pole närilisega pistmist. „Mina olen Koppel, paarimees on (Raoul) Raud. Kahe nime esitähtedest moodustuski Kopra,” selgitab Jüri. Siiski on Jüri saanud endale hüüdnimeks Kopraonu.
Siin Vilaski külas on Jüril kasvuhooned, kus ta kasvatab tomateid, paprikat, tillit, maitsetaimi. Traataia taga paterdavad haned. Laudast käivad sisse-välja kanad ja pärlkanad. Nemad on Jüri laudas uued tegijad. Eemal karjamaal on tuhanded lambad.
Köögiviljad kasvavad eemal põllul ning sibulate kuivatamiseks ja laohoonetena kasutab ta endist Laatre sovhoosi sööklat, mis asub siit mõned kilomeetrid eemal küla keskuses.
Veel eelmisel kevadel tutvustas Jüri rõõmuga ristandsigu, kes aia taga külalistele uudishimulikult vastu ruigasid.
Kuri haigus tegi aga siin läinud suvel laastamistööd. Kuigi Jüri kartus, et tema on esimene talunik Eestis, kelle karja seakatk maha murrab, ei läinud täide, ei jäänud ka tema vabas õhus elanud kari puutumata. Samas paigas haigutab praegu tühjus ja selle meenutamise käigus tungib nukrus ka suure ja tugeva mehe sisse. Kari oli ju võimas ja loomade hulgas alles kevadel sündinud põrsad. „Sigu ma enam ei võta,” teatab mees resoluutselt. Kas isegi siis mitte, kui haigus siit ära kaob? „Ei,” on mees surmkindel.
Kopra Karjamõis pakkus ostjale mõnusalt magusa mekiga ristandsigade liha kõrval konserve, vorsti ja suitsuliha. Kui see otsa sai, teatas ta klientidele, et nad ei pea söögipoolise pärast muretsema, sest taimetoitu õnneks jagub. Kuigi löök oli valus, elas Kopra Karjamõis selle siiski üle.
Alguses seda ja teist
Kui Jüri ema väikse lambakarjaga alustas, polnud tal aimugi, kui suureks see kõik kasvab. Mees proovis kasvatada ka mustikaid, vaarikaid ja valmistada koguni grillsütt. Kogemusi tal polnud, kõike tuli ise katsetada ja siis kas hävida või võita.
Üks kindel asi on ikkagi lambad, neid on koos talledega olnud koguni 4500pealine kari.
Lisaks on talu mitmekesist valikut täiendatud maitsetaimedega. Tomatitaimede ettekasvatamiseks mõeldud ruum seisis talvel tühjana ning sellele oli vaja otstarve leida. Jüri tunnistab, et alguses polnud tal maitsetaimedest aimugi ning oli isegi mõneti koomiline, kui suur ja tugev mees käib iga päev potte uurimas ja puurimas, mis sealt tärkab. Kui esimest korda külvatud seemneist hakkasid võrsed ninasid välja pistma, polnud teada, kas need on mullast kerkiv umbrohi või soovitud taimed. Lõpuks sai Jüri aru, et tuleb osta võõrastest idudest puhas kasvuturvas.
Tootevalik on paljuski sõltunud sellest, mida restoranid küsivad. Teinekord on õnnestunud seemnemüüjatel Jüri midagi kasvatama panna. Kasvuruum endise karjalauda teisel korrusel on parasjagu küll tühi, aga eks kevadel selgub, mida Jüri seal ette võtab. Ta on isegi kaalunud kurkide kasvatamist, ent see on paras pähkel. Kurk vajab vähemalt 16 soojakraadi ja talvel on seda hoida raske.
Jüri on mõelnud uue katlamaja ehitamisele, ent see on suur investeering. „Kui olin noorem, tegin kõik asjad õhinal ära ja korjasin niimoodi suured pangalaenud, nüüd olen ettevaatlikum, teen asju tasa ja targu,” räägib Jüri plaanidest.
Kirju kanakari ja värvilised porgandid
Jüri kanakari on kirju nagu pusle. Jüri ei teagi enam täpselt, mis sorti nad on, sest kõik on omavahel segunenud. Kirju kanakari muneb väga kirjusid mune: helerohelisest ja helesinisest kuni tumepruunini. Eksootilist värvi munad pakuvad huvi restoranidele, sest millegipärast arvatakse, et nende rebugi on kollasem.
Jüri oli esimene Eestis, kes hakkas kasvatama värvilisi porgandeid, sedagi restoranide palvel.
Veel saab Kopra Karjamõisast tellida kuivatatud õunu, kuusevõrseid, nisuorast. Metsasaadustest pihlakaid ja seeni.
Uusimad liikmed Jüri kollektsioonis on pärlkanad. „Sada muna tõin, 60 koorus välja, 55 kana on alles,” räägib Jüri. Pärlkana muna on hästi väärtuslik, sest säilib kuus kuud.
Mahetootmine tähendab kadusid
Suured kaod on mahetootmises paratamatud. Iseenesest pole mahetootmises ju midagi keerulist. See on looduse kulgemine ilma inimese toodetud keemiliste vahendite sekkumiseta. Nii linde, loomi kui ka taimi ohustavad bakterid ja putukad, keda keemiliste vahenditega tappa ei tohi ega ka taha. Jüri on selles osas põhimõttekindel.
Mahetootmine tähendab ka loomadele ja lindudele vabaduse andmist. Seetõttu ei surunud ta oma seakarja lauta ja linnudki käivad suurel maa-alal õues ussikesi nokkimas. Kahjuks viivad kullid umbes kümnendiku lindudest minema. On küll soovitatud, et tõmba võrk peale. „Aga kuidas ma tõmban mitmele hektarile võrgu peale. Sellist asja pole võimalik teha,” räägib Jüri. Lauta ta linde kinni ei pane. „Mul on oma põhimõtted.” See on lisanud paberimajandust ja toob tallu regulaarselt kontrollid. Aga on ka positiivne pool – toetused. Ilma nendeta Jüri ots otsaga kokku ei tuleks, kuigi müük kasvab pidevalt ja ta müüb maha kogu oma toodangu.
Mees ostis suvel endale sülearvuti, et lambakarja valvates tegevust leida. Karjamaa serval lõigi ta oma talu tulemused üksipulgi lahti.
Kopra talu kaubaga sõidab auto pealinna poole igal neljapäeval ja viib kliendile soovi korral tellitu lausa koju kätte. Lisaks leiab Kopra Karjamõisa toodangut ökopoodidest ja saab tellida MTÜ Tagurpidi Lavkast.


description: Metsataimede ühishangete korraldajad hakkasid tellimusi vastu võtma.

title: Metsaomaniku tarkus: enne jõule mõtle kevadele!

maintext:
Kevaditi erametsadesse jõudvate taimedega ja metsauuendusega üldisemalt on head lood ja kehvad lood. Heade lugude hulka kuulub tõsiasi, et viimastel aastatel on erametsa taimevajadus jõudsalt kasvanud. Seda on soodsalt mõjutanud ühishanked.
Metsaühistute puidu ühismüügiks asutatud Keskühistu Eramets alustas taimede ühishangete korraldamist 2013. aastal, kui metsaühistute kaupa ja Sakala metsaühistus ka laiemalt oli kogemus juba olemas. Süsteem keskühistus toimib lihtsalt: kohapeal tegutsevad metsaühistud suhtlevad metsaomanikega, koguvad tellimusi ja jagavad hiljem taimed laiali. Keskühistu suhtleb aga taimekasvatajatega, keda tuleb ekstra otsida, kuna RMK kasutab oma suurte taimlate toodangu ära oma lankidel ja erasektori taimekasvatajad ei suuda nii palju taimi pakkuda, kui erametsaomanikud tahaksid.
Aprillini ja detsembrini
Eelmiseks kevadeks jõudis Keskühistu Eramets kaudu erametsadesse üle 2,2 miljoni metsataime. Tegevjuht Priit Jõeäär loetleb just avatud uue hanke võimalusi: kodumaise päritoluga suletud juurekavaga (nn potitaim) kuuse-, männi-, kase- ja sanglepataimed ning Eesti ja Leedu päritolu 3‒4aastased paljasjuursed kuusetaimed. Lisaks saab tellida suletud juurekavaga vahatatud kuusetaimi.
Oma soovidest saavad metsaomanikud kohalikele metsaühistutele märku anda 31. märtsini või seni, kuni eelkokkulepetega kindlustatud taimi jätkub. Vahatatud kuusetaimi (vahatamine on männikärsaka tõrjumise võte) on piiratud kogus ja neid saab tellida vaid 1. detsembrini. Taimede eest maksmine käib Keskühistu Eramets kaudu tehtud tellimuste eest kevadel, kui taimed käes.
„Kuna taimi tellitakse korraga suures koguses, on hind odavam kui üksi ostes,” ütleb Põhja-Eesti metsaühistu metsameister Tarvo Aasver, kui soovitab metsaomanikel taimi ühistu kaudu tellida.
Keskühistu kõrval tehakse taimede ühishankeid ka üksikute ühistute kaupa. Näiteks alustas oma liikmete taimesoovide kogumist MTÜ Ühinenud Metsaomanikud, kus aastane taimevajadus on 600 000 kuni 700 000. Et kodumaal riigimetsa taimlates jutule ei pääse, on käidud maad kuulamas Eesti piiri lähedale jäävates Läti riigitaimlates. Lätlased peavad au sees metsaselektsiooni ja kasvatavad taimi (välja arvatud kask) seemlaseemnetest. Kaup on nii kvaliteetne, et Ühinenud Metsaomanikud on otsustanud kevadeks kaks kolmandikku taimevajadusest katta Läti taimedega.
Kas metsaomanikud ikka leiavad üles metsaühistud, kes taimede ühishankeis osalevad? „Mõttekas on pöörduda oma metsaühistu poole ‒ või leida endale see oma ‒ ja uurida sealt, kuidas just taimede tellimine käib. Mida varem oma taimevajadusest märku anda, seda parem,” räägib Ühinenud Metsaomanike juhatuse esimees Kadri-Aija Viik.
Päris tõhus hoob
Metsaomanike istutushuvi teine aktiivne mõjutaja on riigi metsauuendustoetus, mis on kujunenud erametsades uue metsa rajamise tõhusaks hoovaks. Näiteks Võrumaa metsaühistus tuli 2005. aastal hankida istikuid vaid vähestele metsaomanikele, kuid 2012. aastal telliti neid juba 81 000. 2015. aastal telliti 156 000 taime ja 2016. aastal 350 000.
Samamoodi näitavad kasvu Keskühistu Eramets andmed: esimesel ühishangete korraldamise aastal kujunes koguseks 621 525 taime, 2014. aastal kasvas arv peaaegu 900 000ni ja 2015. aastal juba hüppeliselt kahe miljonini.
Kuigi kaasa räägib ka metsaomanike järjest suurem teadlikkus, kasvab suure hooga ka nende küsitud metsauuendustoetuste maht. Näiteks 2011. aastal taotleti metsauuendamistoetust 1005 hektari uuendamise jaoks, aga 2014. aastaks oli maht juba kasvanud üle kahe korra (2374 ha), 2015. aastal taheti toetuse abil uuendada 2559 hektarit.
Arvud näitavad, et otsus riigi toetuste abil erametsade uuendamist hoogustada on olnud õige.
Alles tee alguses
Kehvem lugu on sellega, et hoogsast kasvust hoolimata uuendatakse meil erametsa ikka veel liiga vähe, hinnanguliselt vaid 20% lankidest (mõnedel andmetel veidi rohkem, riigimetsas samas 85%). Metsanduse arengukavaga on võetud siht, et 2020. aastal võiks see protsent erametsas olla 40.
Läänemaa metsaühistu tegevjuht Mikk Link, kes on vaadelnud just toetuste abil tehtud metsauuendust, märgib, et toetuse hea mõju on olemas, kuid sellega oleme ikkagi suhteliselt alguses. Aastas ümmarguselt 25 000 hektari erametsades lagedaks raiutavast alast uuendatakse toetuste abil praegu 1565 ha ehk 6,3%. Et jõuda arengukava sihini, selle 40 protsendini, peaks riigi seni istutust tõepoolest elavdanud toetus olema mitme miljoni võrra suurem ja taimi oleks erametsa vaja aastas 25 miljonit.
Kui metsaistutuse suurendamiseks lisahoobasid ei kasuta, jääb suurem osa erametsa lageraielankidest looduslikule uuendusele, mis tähendab, et suur osa aladest, kust on raiutud kuuske ja mändi, kattub lehtpuumetsaga.
Ainult uuendamise lisahoovast ei piisa, kuna praegu ei oleks erametsal kusagilt 25 miljonit taime võtta ‒ hoogustada tuleb ka taimekasvatust. 2015. aasta kevadeks oli Eesti taimekasvatajatel nii riigi- kui ka erametsa uuenduseks pakkuda kokku 24,6 miljonit taime. Koos imporditud taimedega istutati metsa 27,7 miljonit, sellest erametsa 8,7 miljonit taime.
2016. aasta kevadeks oli taimekasvatajatel taimi pakkuda 29,9 miljonit ‒ varasemaga võrreldes rõõmustavalt rohkem, kuid vajadusega võrreldes ikka liiga vähe. RMK istutab aastas ligi 20 miljonit taime (tänavu 19,8 miljonit). Kui lisada erametsa tulevikuvajadus 25 miljonit, teeb see kokku 45 miljonit taime.
Riiklikud käärid
Nukker lugu on ka sellega, et ootamatult, tegelikult valitsuse otsuse kohaselt, ei ole riigil enam raha, et metsauuendust seniseski mahus toetada. Lihtsustatult öeldes otsustas Eesti valitsus tänavu kevadel hoopis toetada raskustesse sattunud põlevkivitööstust. Sellega vähendab ajutiselt, järgmise aasta lõpuni põlevkivi kaevandamiselt makstavat ressursitasu ‒ 1,58 €/t asemel 0,275 €/t.
See otsus tekitas suure augu Keskkonnainvesteeringute Keskuse eelarvesse, mis kujuneb suures osas ressursi- ja keskkonnatasudest. Eesti riik eraldab erametsatoetusteks raha Keskkonnainvesteeringute Keskuse kaudu.
Esimene nähtav märk toetusraha nappusest oli erametsas see, et tänavu sai juba sügiseks otsa metsaomanike nõustamistoetuseks mõeldud rahasumma. Üle riigi laialt propageeritud võimalus, et kui metsaomanik oma teadmistega metsas jänni jääb, otsigu üles lähim metsakonsulent, kellelt saab metsakasvatuseks kahe tunni ulatuses tasuta nõu, on vastu taevast. Kes tahab nõu saada, peab selle eest ka maksma.
Nüüd ähvardab kahanemisoht ka teisi metsatoetusi, muu hulgas seda raha, mis viimastel aastatel on silmanähtavalt pannud metsaomanikke uut metsa istutama ja toonud neid metsakasvatuslikke hooldusraieid tegema. Senine rada on olnud selline, et erametsades on hoogustunud metsakasvatus, mis omakorda on kindlust andnud metsataimekasvatajatele, kes jälle on julgenud alustada tootmise laiendamist, et turule rohkem taimi pakkuda. Teisalt annab erametsaomanike huvi oma metsaga rohkem tegeleda kindlust metsatööstusele, kes on just viimastel aastatel teinud suuri investeeringuid tootmise laiendamisse – et saeveskit või graanulitehast ülal pidada, on ju puitu vaja.
Praegu pole ette teada, kui suurt mõju pooleteiseaastane auk erametsatoetuste rahakotis metsaomanike käitumisele avaldab. Valitsuse otsus on ikkagi seotud sõnaga „ajutine”, mis võiks tähendada, et alates 2018. aastast senine olukord taastub.
See ei pruugi aga olla kogu tõde. Keskkonnaministeerium on muutmas metsaseadust. Selle paragrahv 10 käsitleb erametsanduse toetamist: „riik toetab” ja järgneb kuus valdkonda, kuhu toetusi suunatakse. Muudatusega on plaan lisada üks sõna, mis järjepidevust enam ei garanteeri: „riik võib toetada”. Seletuskiri põhjendab, et see toob nüansi, kus riik kasutab võimalust riiklikult erametsanduse arengut suunata, kui selleks raha on.


description: Esimesed vabariiklikud põllumajanduslike kutsealade mitmevõistlused korraldati Eesti NSV maanoorte III spordimängude finaalpidustuste raames 23. ja 24. juulil 1966 Gagarini-nimelise näidissovhoostehnikumi Vana-Võidu osakonna väljakul ja õppekabinettides.

title: 50 aastat esimesest agronoomide kutsevõistlusest

maintext:
Eraldi jõukatsumised toimusid neljal kutsealal: agronoomid, zootehnikud, mehhanisaatorid ja autojuhid. Osavõtuõigus oli antud kõikide rajoonide võistkondadele ja põllumajandustehnikumide koondvõistkonnale, võistkonda võis kuuluda igalt kutsealalt üks võistleja.
Agronoomide mitmevõistluses oli osavõtjaid 13. Võisteldi neljal alal: traktoriga külvamises, mineraal- ja mikroväetiste tundmises, heintaimede ja umbrohuseemnete tundmises ning kergejõustikus (kuulitõuge, kaugushüpe või 800 meetri jooks).
Esimene võitja Sulev Pallon
Esimesel võistlusalal, traktoriga külvamisel olid teistest tugevamad toonase Kingissepa rajooni (ehk Saaremaa) põllumajandusvalitsuse vanemagronoom Vello Kuusk, Valga rajooni Hellenurme kolhoosi agronoom Sulev Pallon ja Sootaga sovhoosi agronoom Helmut Press.
Kõik mineraal- ja mikroväetise proovid määrasid õigesti Kohtla-Järve rajooni põllumajandusvalitsuse peaagronoom Jaan Aarelaid ja Gagarini NST osakonnajuhataja Endel Nälk.
Heintaimede ja umbrohtude seemneid tundsid teistest paremini Viljandi rajooni Koidu kolhoosi agronoom Arnold Almers ja Tori näidissovhoosi osakonnajuhataja Jüri Laas.
Kuuli tõukasid kõige kaugemale Sulev Pallon, Jõgeva näidissovhoosi seemnekasvatusagronoom Aleksander Moor ja Helmut Press. Nelja ala kokkuvõttes kujunes agronoomide mitmevõistluse paremusjärjestus järgmiseks (üksikala esikoht andis ühe miinuspunkti, teine koht kaks miinuspunkti jne):
1. Sulev Pallon (11 miinuspunkti), 2. Endel Nälk (19), 3. Arnold Almers (19,5), 4. Vello Kuusk (21), 5. Jaan Aarelaid (23,5), 6. Aleksander Moor (26).
Kõik need agronoomid olid edukad ka järgnevatel aastatel. 1966–1981 peeti neid võistlusi 11 korral. Võitjaks tulid Sulev Pallon aastail 1966 ja 1968, Arnold Almers 1967, Eerik Müts 1969, Jaan Kiisk 1970–1972 ja 1975, Vello Sepp 1974, Heino Sepp 1976 ja Aare Laaneots 1981.
Noortele eraldi mõõduvõtmine
Eesti noorte agronoomide kutsealavõistlusi, kus vanusepiiriks 30 aastat, korraldati tehnikumidevaheliste jõuproovidena ka varem, kuid andmed tulemustest on alates 1974. aastast, mil neid hakati pidama EPA juures.
Aastail 1974–1986 peeti noorte agronoomide meistrivõistlusi 11 korral. Kolmekordseks võitjaks tuli Erik Link (1977, 1980 ja 1981), kaks võitu saavutas Jaan Kaljula (1974 ja 1975) Seitse korda oli üheteistkümne aasta jooksul esikolmikus Tõnu Kippasto.
Kuna noorte agronoomide võistlustel andsid tooni tehnikumide õpilased või tehnikumi lõpetanud agronoomid, hakati EPA agronoomiateaduskonnas dekaan Paul Kuldkepi algatusel eraldi korraldama teaduskonna võistlusi. Neid peeti järjepidevalt viisteist aastat, 1975–1989.
Esimesel võistlusel 1975. aastal oli kindlalt parim V kursuse üliõpilane Aare Laaneots. Mina olin nendel võistlustel enne viimast ala teisel kohal. Põrumine külvisenormi määramisel kukutas seitsmendaks.
EPA agronoomiateaduskonna agronoomide kutsevõistluse parim oli viiel korral Erik Link (1976–1978, 1980 ja 1981) ning neljal korral Marika Rahuoja (1986–1989).
Viimased mohikaanlased
8. juunil 2007 peeti Kuremaal Jõgeva agronoomide seltsi ja Paul Kuldkepi eestvedamisel agronoomide viimane taoline jõuproov kaheksa võistlejaga. Seal kohtusid viimane Eesti agronoomide 1981. aasta meister Aare Laaneots ja 25 aastat oma võimalust oodanud Aivar Niinemägi, kes oli 1982. aasta noorte agronoomide võistluse parim. Aivar tuligi nüüd võitjaks, aga Aare oli kohtuniku rollis. Autasustamisel poseerisid kaks karikaomanikku agronoomide koolitaja Paul Kuldkepi koostatud ja hoitud stendi ees.
Sellel pildil leiduva info põhjal ongi siinne lugu kirja pandud. Kes soovib täpsemalt agronoomide võistluste kohta teada, võib materjale küsida põllumajandusmuuseumist.