authors:
Ott Karulin
Sirbi Peatoimetaja

description: On üsna tõenäoline, et riigikogu võtab lähiajal presidendi valimise korra luubi alla, kirjutab Ott Karulin Sirbis.

title: Ott Karulin: eliidi õnn luua

maintext:
Alustan järeldusega, milleni jõudsin siinsamas kuue nädala eest: «Väga lihtne oleks siinkohal nõuda nn musta hobust, kedagi, kes ilmub pildile alles valimiskogus ja kes osutub sobivaks kompromisskandidaadiks enamikule erakondadele. Tunnistan, et plaanisingi oma artikli just selle lootusega lõpetada, aga et arutelus – kui see ka on vaid sisediskussioon – sünnib teadmine, ei pea ma nn musta hobust ausaks lahendiks just põhjusel, et erinevalt eelnimetatuist pole ta läbi teinud avalikku kampaaniat ja mõjuks seetõttu – ehk paradoksaalseltki – parteide tagatoas tehtuna. See aga muudaks kogu seekordse avalikkuse silme all peetud presidendiks pürgimise protsessi sisuliselt farsiks» («Õnn luua eliiti», Sirp 26. VIII).
Nüüd teame, et valimiskogus nn must hobune pildile ei ilmunud, küll aga juhtus midagi veelgi jaburamat: presidendivalimised läksid tagasi riigikokku ehk uuele ringile. Õnneks on president nüüd siiski valitud. Arvestades selle protsessi vaevalisusega, on üsna tõenäoline, et riigikogu võtab lähiajal presidendi valimise korra luubi alla, et edaspidi selleaastast saagat vältida. Loodetavasti tehakse seaduses ka seekordse kampaaniaga kaasnenud kõige positiivsem muutus: presidendikandidaadid seatakse üles varem, mitte praegu seaduses sätestatud nelja päeva jooksul. Sel juhul saab avalikkus kandidaatide seisukohtadega mõistliku aja jooksul tutvuda (kolmest kuust peaks piisama, et kõik meediakanalid oma debati korraldatud saaksid, aga kodanikud kampaaniast veel ei väsiks). Selles osas on erakondadel ka ilmselt kõige kergem kokkuleppele jõuda ja nii hoitaks ära järgmine farss, kus lahendus saabub kui deus ex machina.
Kindlasti ei jõuta riigikogus üksmeelele selles osas, et presidendi võiks valida otse rahvas. On ülimalt oluline, et otsevalimised ei kujuneks võimaliku presidendi valimise korra muutmise keskseks, polariseerivaks teemaks, vaid see oleks läbirääkimistelaual kõrvuti teiste, esindusdemokraatiast lähtuvate variantidega. Selleks tuleb astuda paar sammu tagasi, lahenduste väljapakkumisest küsimuste sõnastamisse.
Põhiküsimus on iseenesest lihtne: kuidas saavutada erakondade koostöö presidendikandidaatide ülesseadmisel? Nagu eelmine ja see nädal on näidanud, on poliitikud võimelised konsensuseks, kui kaalul on nende usaldusväärsus ja/või tajutakse oma süüd läbikukkumise pärast. Kersti Kaljulaiule antud 81 rahvasaadiku hääl on vaieldamatult märkimisväärne tulemus. Need, kes on protestinud riigikogu vanematekogu tegevuse ja erakondade justkui liiga suure konsensuse vastu, võiksid aga uuesti põhiseaduse üle lugeda: eeldatakse, et president valitakse riigikogus, mis eeldab omakorda erakondadeülest koostööd.
Muidugi, koostööni jõudsid erakonnad alles piltlikult öeldes turmtule all, kui muud võimalust enam polnud, et päästa midagigi poliitikute renomeest rahva silmis. Ilmselt pole mõistlik luua põhiseaduse ja presidendi valimise seadusega olukorda, mis surub saadikud samamoodi nurka juba esimeses riigikogu hääletusvoorus esimesel ringil. See tähendaks sisuliselt, et üles saabki seada ainult ühe kandidaadi, kel esitamise hetkel juba kahe kolmandiku riigikogu toetus, mis poleks aga sugugi mõistlik ja kinnistaks presidendivalimiste protsessi parteide tagatuppa, kust siis väljavalitu ettenähtud päeval rahva ette saadetakse. Samasuguse turmtule-olukorra tekitaks ka riigikogu volituste kestuse sidumine presidendivalimiste õnnestumisega (kas siis vähemalt valimiskogus või kohe esimesel ringil riigikogus) – kui ära ei vali, tulevad erakorralised riigikogu valimised.
Kumbki lähenemine pole mõistlik, sest toob paratamatult kaasa keskpärased presidendi(kandidaadi)d, kuivõrd erakondade otsitud suurim võimalik ühisosa kujuneb ilmselt võimatult väikeseks ning pigem lähtutaks kandidaatide kaalumisel kõige vähem vastumeelse loogikast (erakonnad vetostavad neile sobimatuid kandidaate niikaua, kuni järele jääb see üks, kelle vastu keegi eriti pole – tõenäoliselt seetõttu, et temast polegi midagi karta ega loota). Kardan, et samasuguse tulemuseni jõuaksime ka presidendi otsevalimisega, kus, tõsi küll, nii poolehoidu kui ka vastumeelsust kütaks ennekõike populism.
Kui siinsete järeldustega nõustuda, tuleb ka nentida, et eesmärgi, s.o erakondade koostöö tagamise saavutamiseks tuleks praegust korda muuta pigem vähem. Jällegi peaks esiti hoiduma küsimusest, kas president tuleb ära valida ainult riigikogus, ainult valimiskogus, valimiskogus, kui riigikogus ei õnnestu, või mõnes muus kogus (nt rahvakogu põhimõttel kokku kutsutus). Eraldi ja vähemalt avalikkuses jaatava vastuse saanud küsimus on seegi, kas valimiskogu teises hääletusvoorus võiks kandidaat valituks osutuda lihthäälteenamusega (tühjad sedelid ei saa sel juhul tulemust mõjutada). Küll aga väärib arutelu kandidaadi ülesseadmiseks vajalik kvoorum ning selle koosseis. Praegu on kandidaadi ülesseadmise õigus riigikogus vähemalt viiendikul selle koosseisust ehk kandidaat peab saama 21 saadiku toetusallkirja. Sama palju toetajaid peab kandidaadil olema ka valimiskogus.
Üldjuhul on riigikogus vähemalt üks erakond (praeguses parlamendis kaks), kel saadikuid nimetatud kvoorumist enam ehk kes saavad autonoomselt seada üles oma lemmikkandidaadi. Nagu näitas seekordne presidendivalimiste protsess, naljalt sellest võimalusest ei loobuta. Olukorra muutmiseks on kaks võimalust: muuta kvoorumi suurust või seada tingimused selle koosseisule. Esimesel juhul on võimalusi mitmeid, aga konkurentsi säilitamiseks ei tohiks kvoorum ilmselt olla rohkem kui kolmandik riigikogu koosseisust (33 saadikut), mispuhul saaks üles seada kuni kolm kandidaati. Sel juhul jääb siiski võimalus, et mõni erakond on teinud valimistel niivõrd hea tulemuse, et saab ikkagi autonoomselt kandidaadi üles seada (praeguse riigikogu suurim fraktsioon on Reformierakond 30 saadikuga, neile järgneb Keskerakond 27ga).
Samm edasi oleks seada tingimused presidendikandidaadi ülesseadmiseks vajaliku kvoorumi koosseisule ehk nõuda vähemalt kahe riigikogu fraktsiooni liikmete esindatust kandidaadi ülesseadmise toetajate hulgas. Sellise lähenemise oht peaks seekordsete valimiste valguses selge olema: võivad tekkida lahkarvamused fraktsiooni sees. Tasub vaid mõelda, kuidas võinuks äsja lõppenud protsess kulgeda, kui näiteks Marina Kaljuranda eelistavad reformierakondlased keeldunuks Siim Kallase toetamisest ning otsinuks lisaallkirju oma lemmikule.
Kuid kas see polegi presidendivalimise protsessi eeldus, et saadikud (ja hiljem vajadusel valimiskogu liikmed) otsustavad oma tõekspidamiste, mitte erakondliku ettekirjutuse järgi? Ideaalis ehk tõesti, kuigi ilmselgelt teeks presidendikandidaadi ülesseadmiseks vajaliku kvoorumi koosseisule mitme fraktsiooni esindatuse nõue läbirääkimised keerulisemaks ja häälekauplemise hüsteerilisemaks.
Kas see võib viia ka selleni, et ükski kandidaat ei saagi vajalikku kvoorumit kokku ja riigikogu esimeseks hääletusvooruks ei seatagi ühtki kandidaati üles? Teoreetiliselt küll. Põhiseaduses ja presidendi valimise seaduses sellist võimalust siiski ette ei nähta, mistõttu puudub selleks puhuks ka käitumisjuhis. Põhiseaduses on presidendi valimine ära toodud riigikogu ülesandena, aga pole sõnastatud sanktsioone, kui esinduskogu selle täitmisega toime ei tule.
Siinkohal enam talupojaloogikast ei piisa, mistõttu loodan väga, et esmaspäeval ametisse astuv president Kersti Kaljulaid kutsub lähinädalail kokku ekspertide kogu, kes vaeks viimastel kuudel välja käidud presidendi valimise korra muutmise ettepanekuid ning leiaks neid juurdegi. Nii õigustaks ta ka riigikogult avansina saadud sümboolset kapitali avalikkuse silmis – või õigemini, ta lihtsalt ei saa selle teemaga tegelemata jätta.


authors:
Andres Ammas
Riigikogu Liige
Vabaerakond

description: Kui õpetajate palka kasvatatakse nii vähe, nagu riigieelarve eelnõus kirjas, siis pole võimalik täita valitsuse enda lubadust, et 2019. aastaks tõuseb õpetajate palk 120 protsendini riigi keskmisest, kirjutab riigikogu liige Andres Ammas (Vabaerakond).

title: Andres Ammas: õpetajale kümme protsenti palka juurde

maintext:
Uudiseid lugedes jäi silma CV Keskuse tööpakkumiste reklaam. Koduabiline Saksamaal saab tööd palgaga 1200–1400 eurot, ostujuht-müügijuht 1500, imikukaupade meditsiiniline esindaja alates 1500, programmi Leader projektijuht 1000–1400, kokk alates 1400 eurost, taksojuht 1000–1500 jne. Ja samas kuulutuses: programmi «Noored kooli» kaudu saab õpetajaks palgaga kuni 1100 eurot kuus. Mind kui endist õpetajat ja koolijuhti teeb selline kuulutus kurvaks.
2017. aasta riigieelarve eelnõu seletuskiri lubab õpetajatele palgatõusu kolm protsenti, minister intervjuus Postimehele siiski 4,6 protsenti. Vaja oleks tõsta vähemalt kümme protsenti, et valitsuse lubadus maksta 2019. aastal õpetajatele palka 120 protsenti riigi keskmisest saaks teoks.
Kui õpetajate palk tõuseb tuleval aastal nii vähe, nagu praegu näib, kaugeneb see riigi keskmisest veelgi. Pealekauba pole «keskmine palk» parim mõõdupuu, sest selle ajavad suuremaks õpetajad, kes teevad normist hoopis rohkem töötunde – ikka oma tervise ja pere arvel. Tegelikult peaks seadma eesmärgiks, et mitte keskmine, vaid miinimumpalk oleks 120 protsenti riigi keskmisest (tänavu 84 protsenti).
Haridus- ja teadusminister Maris Lauri ütles ETV «Foorumis» ausalt välja: me (valitsus) ei arvanud, et keskmine palk Eestis nii kiiresti tõuseb – tulevaks aastaks ennustab rahandusministeerium 5,5-protsendilist palgakasvu. Nii et Eestis valitsev tööjõu puudus ja sellega kaasnev palgasurve olid meie valitsusele üllatus? Mage lugu.
Meeldetuletuseks: Eesti õpetaja on magistriharidusega spetsialist. Kas keegi kahtleb, et õpetaja tuleks pisukese täiendusõppe järel toime ka CV Keskuse pakkumises nimetatud töödega? Seejuures nõuavad need tõenäoliselt väiksemat energia- ja närvikulu kui koolitöö. Õpetajate kiindumus oma ametisse on lihtsalt väga suur, ent kord võib igaühel kannatus katkeda. Mul on endisi kolleege, kes saavad hästi hakkama riigiametniku või reisikorraldajana, aga elatavad endid mõnusasti ka Haapsalu salle kududes või peenemat õmblustööd tehes.
Eesti valitsejad armastavad tsiteerida endale sobivast statistikat. Kevadine Emori uuring näitas, et õpetajaamet on eestlasele ikka tähtis, aga kuna töötasu ei vasta ootustele ja tööks vajalikule haridustasemele, siis seda ametit naljalt ei valita. Rahvusvahelises uuringus «Haridus lähivaates 2016» («Education at a glance 2016») toodi esile, et Eestis on peaaegu kõige vanem õpetajaskond ja võrreldes teiste riikide kõrgharidusega töötajate keskmise palgaga on Eesti õpetajate palgad ühed väiksemad. Neid tulemusi ministrid millegipärast ei rõhuta.
Eesti õpetaja keskmine vanus on 50 aasta ümber. Seepärast on paljud poliitikud aastakümneid mõelnud küüniliselt: ah, kuhu sel õpetajal minna on? On ikka küll. Küsimus ongi ju pigem selles, et õpetajaid koolis hoida. Nii head palka, mis kutsub kooli tööle, ei jaksa Eesti riik lähemas tulevikus nagunii maksta. Kooli toob südame sund. Aga palk ei tohi olla nii väike, et see õpetaja töölt peletab ja sunnib mujalt elatist otsima.
Õpetaja suurem palk on õiglane. Aga õiglus ei ole koalitsioonile ju argument. Ütlen siis nii: palgatõus on hädavajalik, sest hariduse ja majanduse vastastikune seos on siililegi selge. Me ei saavuta kunagi oodatud majanduskasvu, kui meie harituse tase hakkab langema, sest õpetajaid ei jätku. Väga häid, pühendunud ja uuendusmeelseid õpetajaid võiks nagunii alati rohkem olla. Aga praegu pole õpetajaametis üldse konkurentsi ja see ei pane mugavat tunniandjat pingutama, et saada pedagoogiks, ega innusta pedagoogi saama ÕPETAJAKS.
Tähele tuleb panna, et avalikus diskussioonis pole peaaegu üldse juttu lasteaiaõpetajate palgatõusust, mis omavalitsustes kõigub sama töö eest 300–400 euro võrra. Ometi peaksid ka magistritasemele vastava tasemega lasteaiaõpetajad saama muude õpetajatega samaväärset palka. Jalgratast ei peagi leiutama: Eestis on olnud aeg, mil riik eraldas omavalitsustele lasteaednike palgatõusuks raha, kui omavalitsus panustas ise teist sama palju.
Valitsus on toonud tuleva aasta eelarve eelnõus esile viis prioriteeti. Haridus ja teadus nende hulka praegu ei mahu. Vastupidi: hariduskulude osakaal eelarves on iga aastaga üha väiksem. Ükski mõistlik ja tulevikku vaatav inimene sellega leppida ei saa, sest nagu ütles minister Maris Lauri koolirahva tänuüritusel: õpetaja loob tulevikku.

fasttext_language: et


authors:
Edward Lucas
Briti Ajakirjanik

description: Toomas Hendrik Ilvese hindamine poliitikuna jäägu eestlastele, kuid mina ja teised Eesti sõbrad hindame kõrgelt tema annet esindada oma riiki väljaspool Eestit, kirjutab ajakirja Economist toimetaja Edward Lucas.

title: Edward Lucas: Ilves ei ole ei ülespuhutud ega ebalev

maintext:
Ta on tark, vaimukas ja julge. Ta mõtleb ja kirjutab kiiresti. Tal on eksimatu pilk tühja loba, pettuse, kitsarinnalisuse ja rumaluse suhtes, ning ei kõhkle sellele reageerimast. Tal on suurepärane huumorimeel. Konverentsidel on ta olnud muljetavaldav panelist.
Lisaks on tal elu ka väljaspool poliitikat, oma pere, oma talu ja oma mõtetega, akadeemiliste teadmistega kirjandusest, filosoofiast, psühholoogiast ja sotsioloogiast. Ta ei ole mitte üksnes ainus riigipea, kes oskab arvutit parandada, ta on ka ainus riigipea, kes suudab rääkida mõistlikku juttu sel teemal, mida nimetame koondmõistega «küber-». E-Eestil ei oleks saanud olla paremat e-saadikut.
Ta on pea kõigist selle piirkonna poliitikutest väga erinev. Ta ei ole ei ülespuhutud ega ebalev, ei liiga ametlik, jäik ega kättesaamatu. Talle meeldivad uued asjad ja uued väljakutsed. Ta on soe ja tähelepanelik võõrustaja, nii Kadriorus kui ka oma armastatud talus. Ta suudab luua kiiresti usaldusliku vahekorra maailma liidritega, kas või näiteks George W. Bushiga võsalõikuritest rääkides.
Nagu meil kõigil, on ka Tomil (nagu olen teda sellest ajast kutsunud, kui 1990. aastate alguses koos ajakirjanikud olime) oma vead. Ta teab, et ta on arukas, ja näeb, kui mõned teised seda ei ole. Ehkki tegelikult on ta tagasihoidlik, võib ta paista arrogantsena. Ta tüdib kiiresti neist ülesannetest, milles on paras kogus tüütut igavust. Kuid kas see ei ole palju parem kui riigipea, kes on ise igav ja naudib igavust? Ei pea kaugelt otsima, et ka sellisele kirjeldusele vastavaid riigipäid leida.
Kõige olulisem on see, et ta ei ole võimuahne. Ma ei ole kunagi kuulnud teda torisemas, kuid mul on tunne, et ta pole just alati nautinud presidendiks olemist. Kui ta kohus riigi ees on täidetud, pöördub ta, nagu (mittediktaatorlik) Eesti Cincinnatus, rõõmuga tagasi oma adra (ja oma raamatute) juurde.
Ma olen uhke, et saan olla tema sõber.


description: Järgmisel aastal toimuvad Saksamaal föderaalvalimised ning uus Bundestag valib riigi järgmise kantsleri. Olenemata sellest, kas Angela Merkel suudab selle rolli säilitada – praegu ei paista olukord ei tema ega ta Kristlik-Demokraatliku Liidu (CDU) jaoks hea –, on üks asi kindel: Saksamaa kantsler ei hakka tulevikus enam olema de facto Euroopa kantsler. See aga muudab süvitsi seda, kuidas Euroopa toimib, mõningaselt ka paremaks. Segadus võib olla aga vastik, kirjutab Rahvusvahelise Valuutafondi endine missioonijuht Ashoka Mody.

title: Ashoka Mody: milline on Euroopa pärast Merkelit?

maintext:
Polnud vältimatu, et ühel Saksamaa kantsleril tekib Euroopa Liidu üle nii suur võim. Olukorra muutis selliseks Helmut Kohl. 1989.–1990. aastatel Saksamaa liitmise järel nägi ta oma ajaloolise ülesandena ka Euroopa liitmist. Kohl juhtis Euroopat Maastrichti kokkuleppest 1991. aastal kuni kriitiliste otsusteni euro kujundamisel 1998. aastal.
Euroopa ühtse valuuta idee oleks võinud nende aastate jooksul mitu korda surra. Kohli lähikondlane ja praegune Saksamaa rahandusminister Wolfgang Schäuble rõhutas 1994. aastal, et ainult viis riiki – mille hulka ei kuulunud Itaalia – olid valmis ühtsele rahale üle minema. Kohl aga surus edasi ja nõudis, et ka Itaaliat arvestataks.
Kohli mantlipärija Gerhard Schröder lähenes asjale hoopis teisiti. Tal puudusid isiklikud mälestused Teisest maailmasõjast, mistõttu ta – nagu ka kasvav osa sakslastest tol ajal – oli kindel, et Saksamaa saaks sõltuda iseendast ega vaja jätkuvat kinnitamist oma sidemetele Euroopaga.
Schröder tegeles aktiivselt Saksamaa riiklike huvidega. Ta noomis Euroopa Keskpanka, kui see intressimäärad liiga kõrgele upitas. Tema valitsus astus vastu ka Euroopa rahandusreeglitele, mida tolleaegne Euroopa Komisjoni president Romano Prodi kirjeldas üsna täpselt kui «rumalaid». Saksamaa majanduskasv oli peaaegu peatunud, kuid kasinusmeetmed oleksid tekitanud rohkem ja tõenäoliselt pikaajalist kahju. Schröder peaaegu et hävitas Volkswageni kaitseks Euroopa Liidu ettevõtete ülevõtmise reeglid. Tema ainuke «Euroopat toetav» lüke oli lubada Kreeka eurotsooni.
Oma ametiaja alguses, mis algas 2005. aasta novembris, paistis Merkel sarnanevat pigem Schröderi kui Kohliga. Schröderist palju nooremana ja üles kasvanud Ida-Saksamaal, oli ta nii ajaliselt kui geograafiliselt veelgi vähem seotud «sõjajärgse Euroopa» tähendusega. Ta ei tundnud kohustust pidevalt kinnitada oma «toetust Euroopale» ning oli rahul ka lihtsalt Saksamaa kantsleri ametiga.
Alguses töötas see hästi. Euroopa majandused – sealhulgas Saksamaa oma – elasid suures ülemaailmses majanduslikus ja rahanduslikus mullis. Peaaegu kõik riigid hiilisid finantsreeglite täitmisest kõrvale ning eurooplased uskusid, et euro on küte majanduskasvule ja see viib neid lõpuks ka poliitilise liiduni. Lihtsalt öeldes ei olnud Euroopal kantslerit vaja.
Majanduskriis
Kõik muutus 2008. aastale järgnenud majanduslangusega, mis paljastas nõrkused rahandusliidu struktuuris. Ülemaailmse majanduse allakäigu kahjudele lisaks seisis eurotsoon silmitsi ka Kreeka valitsuse eesootava pankrotiga. 2010. aasta märtsiks oli kindel, et Kreeka kriis ei lahenda end ise ning Merkel haaras aeglaselt ja kindlakäeliselt võimu enda kätte.
Ta ei tundnud sellest ülesandest rõõmu, vastupidi, ta tegutses eeldusega, et euro on «põrgumasin» – segadusetekitaja ja koorem tema riigile. Tal ei olnud aga väga valikut – kui oli vaja teha suur kriisihaldamisega seotud otsus, pöördusid kõik silmad tema poole.
Merkel käitus Euroopa kantslerina, kuid hoidis keskmes alati Saksamaa huve. Ta mõistis, et Saksa rahvas ei salliks nende maksutulu kasutamist Euroopa tarbeks. Eriti hella kohta puudutas Kreeka peale kulutamine. Merkel tegutses seetõttu minimaalselt – piisavalt, et vältida kokkuvarisemist, kuid liiga vähe, et lõpetada kriisid Kreekas või laiemalt euroga seonduvalt. Selle tulemusena arenes kriis edasi ja saavutas uued vormid, sealhulgas kõige ohtlikumalt Itaalia pangandussektoris, mida nimetatakse ka «Euroopa murrangujooneks».
2011. aasta lõpus oli Merkel selle taga, et Kreekas ja Itaalias asendati valitud valitsused tehnokraatidega. Keegi polnud õnnelik ning kõikjal kogusid jõudu poliitilised protestiliikumised. Seda ka Saksamaal, kus 2013. aasta veebruaris loodi parempoolne eurovastane partei Alternatiiv Saksamaa Jaoks (AfD).
Merkel võttis pagulaste suhtes põhimõttekindla seisukoha ning lubas Saksamaale üle miljoni pagulase. Selle käigus ei konsulteerinud ta aga oma Euroopa partnerite ega ka oma kodanikega. Peagi sai ta kodumaal selle eest karistuse. CDU on viimasel ajal kannatanud liiduriikide valimistel piinlikke kaotusi ning AfD populaarsus on oluliselt tõusnud.
Euroopa de facto kantsler
Praegu on Merkelil veel alles Euroopa de facto kantsleri roll, kuid ainult seetõttu, et alternatiive veel ei ole. Itaalia peaminister Matteo Renzi pöördub ikka veel Merkeli poole, kui ta vajab eelarvereeglites «paindlikkust». Briti peaministri Theresa May esimene ametlik välisvisiit oli Berliini.
Nii Saksamaa kui Euroopa on muutumas. AfD hiljutine tõus on tingitud ksenofoobsete väidete üleskeerutamisest. Isegi kui Merkel jätkab järgmise aasta valimiste järel Saksamaa kantslerina, saab tema toetus olema palju väiksem. Samal ajal vaagub Euroopa majandus hinge ja Itaalia murrangujoon ohustab läbi Euroopa saata šokilained. Usaldus Euroopa institutsioonide suhtes on hajunud ning Euroopa riikide vahelised kommertslikud suhted on etteaimatavalt kulunud, sest eksportijad on pöördunud kiiremini kasvavate turgude poole Aasias ja USAs.
Saksamaa järgmisel kantsleril, olgu ta siis kes tahes, ei saa olema Saksamaa toetust ega Euroopa heakskiitu Euroopa kantsleri ameti täitmiseks. Esimeseks langenuks võib saada Kreeka, mis Merkeli lubatud võlakergenduse asemel peab võib-olla lõpuks eurotsoonist lahkuma ning see viib ELi hoopiski kaardistamata territooriumile.
Kõik tagajärjed ei pruugi aga halvad olla. Kui kedagi pole juhirollis, on «rumalaid» rahandusreegleid kergem eirata. Selline riikliku suveräänsuse laienemine võib olla positiivseks arenguks, kui viib olukorrani, mida Harvardi Larry Summers nimetab «vastutustundlikuks natsionalismiks». Eurotsooni valitsused peavad teenima oma kodanikke, mitte mingisugust abstraktset Euroopa ideaali ning elama valimiskasti ja turu distsipliinide järgi. Sakslasest Euroopa kantsler lõhestaks vaid Euroopat veelgi.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org


description: Lihtsa Inimese Mäss

title: Lihtsa Inimese Mäss

maintext:
Maarahvas viis Leedus läbi väikestviisi revolutsiooni. Teada-tuntud erakondade ja nägude asemel hääletasid inimesed Talurahva ja Roheliste Liidu ning selle ekstsentrilise juhi Ramūnas Karbauskise poolt (46).
Ega keegi teda väga lähedalt ei tunne, kuid Karbauskist nähakse tõsise mehena. Napsu ta ei võta ning lubab üldse kogu alkoholimajanduse riigi kätte haarata. Nagu ka ravimikaubanduse.
Ebamugavust tunnevad pigem nooremad ja linnastunumad leedulased. Või need, keda peaks huvitama samasooliste kooseluõigus ja muud säärased liberaalide meelisteemad.
Karbauskis on järjekordne näide üle maailma levivast Lihtsa Inimese Mässust. Ta on mees, kes väidab end kõnelevat unustatute ja hooletusse jäetute nimel ning seisvat vastu müütilisele rahvusvahelise eliidi vandenõule. Ehkki ise on Karbauskis kõike muud kui lihtne ja vaene.


description: Pah-pah, kaikugu otsusekindluse trummid! Tuut-tuut, kõlagu kergenduse puhkpillid! Kompromisside viiulid ja konsensuse koor – valmis panna! Sügiskuldne viljapõld on valmis, pilved taevast kadunud, sest ta tuleb, tuleb siiski, kirjutab Sirbi peatoimetaja Ott Karulin värskes Sirbis.

title: Ott Karulin: üks roll

maintext:
Denis Kingi tunnuslugu «Galoppides koju» teleseriaalile «Musta Iluduse seiklused» (1972–1974) on kindlasti üks tuntumaid telemeloodiaid, ühe põlvkonna laste pühapäevaõndsuse märk, nagu seda on ka «Musta Iluduse uued seiklused» (1990–1991) omakorda nende lastele. Kes meist ei tahaks siis lapsepõlve, kus pisimgi mure saab lahendatud, sest appi tõttab inimese parim sõber, olgu selleks kolli nimega Lassie või ratsu Must Iludus?
Sinimustvalge lakaga musta hobust otsib meeleheitlikult ka riigikogu vanematekogu, sest mure on suur (riigil peab president olema, kui põhiseaduses nii kirjas) ja aega – nagu seikluste puhul ikka – häbiväärselt vähe, vaid mõni päev. Ja nii ongi kõigi silmad suunatud sügistormi ootuses viljapõllule, kõrvad kikkis, et mitte galoppiva päästja esimest kolme kabjalööki maha magada. Jah, teised allüürid – samm või traav – pole enam piisavad, sest stardipauk kõlas nii ammu, et ülejäänud võistlejad on juba finišeerinud ja koju äragi läinud.
Kas ta juba paistab? Kes ta on?
Just viimast on viljapeade vahel külitav rahvas, kel polegi muud võimalust kui oodata taevasse vahtides riigivanemate õiglast lahendust, sel nädalal palju küsinud. Muidugi pole Kersti Kaljulaid õiguskantslerina sõnakalt riigikogulasi ja valitsust korrale kutsunud (ja seetõttu teiseks ametiajaks valimata jäänud) ega ole teda kunagi ministriks nimetatud, teda pole suursaadikuna rünnatud Venemaal ega karikeeritud parteijuhina kodukamaral. Ta pole ei Jõks, Reps, Kallas, Kaljurand ega Helme.
Euroopa Liidu sõltumatu välisaudiitor Euroopa kontrollikoda, mille liige on Kaljulaid 2004. aastast, lihtsalt pole eriti seksikas töökoht, kui ka selline mulje on võinud jääda valitsuskoalitsiooni kemplemise tõttu Juhan Partsi sinna määramise pärast. Ka Kaljulaidi juhitud «Eurominutid» Kuku raadios on pigem nišitoode ning kuigi ta on sage külaline sama jaama «Keskpäevatunnis», on seda justkui ikkagi liiga vähe, et kuulajal oleks saanud tekkida temaga emotsionaalne side.
On see tõesti tema, kes nüüd trummipõrina ja fanfaarihüüu saatel lavale astub?
Silm veel päriselt ei seleta, aga nagu paistaks horisondil tema peanupp, õlgadeni juustega, mis lakist puutumatuna ka tuulega dialoogi asub. Nagu oleks tema tugev kulmujoon ja ülahuule alt piiluv hambarida, mis valmis iga hetk koostöös põselohkudega naeratuse näole vormima. Jah, ka pintsakut kannab Kaljulaid meelsasti – tavaliselt küll mitte nii tumedat ja lihtsat, kui teisipäeval Eiki Nestori kõrval pressikonverentsil istudes. Juba kostab ka tema rahulik, kuid otsusekindel hääl. See pole malbe, stereotüüpne ametniku hääl, mis varjab isikliku hinnangu monotoonsusesse. Kaljulaiu kõnes pole hinnang ka alla joonitud, vaid peidetud pigem retoorilise küsimuse või õrnalt iroonilise nendingu taha. Kes kuulab, see leiab.
See kõik lubab arvata, et Kaljulaidis on rohkem sisu, kui seda on massimeediale ja rahvale mugandatud, suhtekorraldajate ja poliitiliste niiditõmbajate poolt üldsuse ootustele vastavaks timmitud traavlites. Nagu see on ka Anna Sewelli romaani «Must Iludus» (1877) peresõbralikumas edasiarenduses «Musta Iluduse seiklused». Selle peategelast, kes on ka raamatu minajutustaja, ei peeta õnnetuse järel enam piisavalt esinduslikuks, et pererahva kaarikut vedada, ja ta saadetakse seejärel raskemale tööle, Londonisse rendivankrit vedama ehk taksot sõitma. Sewell kirjutas oma romaani, et pöörata tähelepanu loomaõigustele, ning väidetavalt kergendatigi raamatu ilmumise järel taksolitsentsi tingimusi, mis tõi muu hulgas kaasa paremad hoiutingimused hobustele.
Eks näis, kas ka Kaljulaid suudab – vastukarva üldsuse ootustele – muutusi initsieerida või kui terav on tema huumor tegelikult. Need, kes ootavad temalt heroilist, aga taltsast troonitäitmist, peavad ilmselt siiski pettuma. Nagu needki, kes eelistavad retoorikatulevärki ja jõulisi kujundeid ridade vahele peidetud sõnumile.
Nii et mürtsugu need trummid ja puhugu fanfaarid – kui ka Kaljulaidist ikkagi presidenti ei saa.


description: Mõned ehk mäletavad, et Richard Fuld oli kurikuulsa investeerimispanga Lehman Brothers juht. Viimastel nädalatel räägitakse palju Saksamaa suurpanga Deutsche Banki raskustest, kuna pank seisab silmitsi hiigeltrahviga USAs.

title: Kas Euroopa Fuld?

maintext:
Deutsche Bank ei ole tavaline pank. Deutsche Bank on üks maailma suurimaid investeerimispanku, mille käes on umbes viiendik globaalsest valuutaturust. Seetõttu on kõlanud küsimus, kas Deutsche Bankist ei saa äkki uus Lehman Brothers.
Panga tegevjuht John Cryan on kinnitanud, et Deutsche Banki bilanss pole olnud viimasel kahel aastal nii tugev kui praegu. Ehkki panga aktsia liigub ajaloo madalaimal tasemel, on turud tervikuna üsna rahulikud, mis tähendab, et esialgu süstemaatilist riski ei nähta. Samas liiguvad kuuldused, et pank valmistub investoritelt lisaraha saama.
Turgude meelsus on väga heitlik. Täna tõstetakse sind parnassile, homme võidakse paisata põrmu.


description: Möödunud nädalal sain pärast arvamusloo «Vanake Kupce lahkumine» avaldamist erinevat laadi tagasisidet, nii positiivset kui ka negatiivset. Viimase puhul oli kõige üllatavam Toomas Hendrik Ilvese ja Arnold Rüütli kaitsele viskunud vanemate prouade (ja ka mõne härra) raevukas reaktsioon – nad helistasid ja kirjutasid, et oma nördimusest teada anda.

title: Taavi Minnik: idaeurooplane ootab isa ehk homo soveticus’e viimne ohe

maintext:
Nende reageeringu juures mängisid rolli erinevad faktorid, alates huumorimeele puudumisest (paljud pole võimelised mõistma ei sarkasmi ega irooniat ning vananedes nõrgeneb inimeste huumoritaju paraku veelgi) kuni selleni, mida võib täheldada paljudes postkommunistlikes Ida- ja Kesk-Euroopa maades ning mida on kunagi kirjeldanud psühhoanalüüsi isa Sigmund Freud. Eksisteerib väga tugev juhifiguuri identifikatsioon: juht kui isa. Paljude jaoks sobitub just riigipea sellesse rolli. Olgu selleks Päts, Rüütel või Ilves. Ja otseloomulikult ei tohi isa kritiseerida.
Sellises samasuses on ühtlasi tugev seksuaalne komponent, millele näivad olevat vastuvõtlikud naisterahvad erinevates vanuserühmades. Ja erinevates riikides. 2009. aastal ostsid just eelkõige naised Moskovski Komsomoletsi kogu tiraaži kohe hommikul ära, kuna lehe esikaanel oli palja ülakehaga Vladimir Putin. Venemaa 64-aastase juhi seksapiilsuse kummardamine sealses ühiskonnas on äärmuslik näide, kuid tugev ja enesekindel liider ilusas ülikonnas või šiki kikilipsuga tekitab imetlust ning alateadlikku seksuaalset tõmmet mujalgi.
Viimastel Eesti presidendivalimistel kõlas meedias ühe ja teise arvamusliidri mõte, et valitav president võiks olla terve eesti rahva isa või ema. Kersti Kaljulaidil on suurepärased eeldused heaks presidendiks saada. Kuid absurdne isa või ema ootuse tagant õhutamine toob tulevikus paratamatult kaasa pettumuse. President ei pea olema isa ega ema ning jäägu minevikku ajad, mil elati mõisnikust isa eestkoste all suurperedena või kui režiim kultiveeris teadlikult juhi isakuju.
Ida- ja Kesk-Euroopas oleks tegelikult viimane aeg minevikul minna lasta. Õiglast, aga vajadusel ka karmi isa taga igatsev kunagine homo soveticus näib tänapäeval juba arhailise rudimendina ning pole vahet, kas selle seltskonna esindajatele meeldis kunagi kommunistlik režiim või mitte, ta on praegu üks osa selle arhailisest pärandist.
Just see homo soveticus’e jäänuk hääletab Ida- ja Kesk-Euroopas nüüd aktiivselt kohalike maavillaste Trumpi-teisendite poolt ning see on viinud juba oma nukrate tagajärgedeni: Poolas on võimul putinliku Ühtse Venemaa kohalik kaksikvend Õigus ja Õiglus, Ungaris on aga mindud nii kaugele, et asutud sulgema valitsuse suhtes kriitilisi seisukohti väljendanud väljaandeid.
On vaid üks lootus autoritarismi ja totalitarismi taagast vabaneda: põlvkondade vahetus. Loodetavasti leiab see väikestes ning maailmale avatud Ida-ja Kesk-Euroopa maades aset kiiresti ja valutult.


description: Mis on ühist kartulil ja laulupeol? Mõlemat peetakse eesti kultuuri lahutamatuks pärisosaks, kuigi tegu on importkaubaga – kartul jõudis eestlaste toidulauale alles 18. sajandil Lõuna-Ameerika eksootikast, laulupidu on aga ärkamisajal baltisakslaste lauluseltside ja -pidude pealt maha viksitud traditsioon ehk puhtakujuline mimikri, kirjutab Henri Kõiv värske Müürilehe juhtkirjas.

title: Henri Kõiv: kaitskem traditsioone traditsioonide kaitsjate eest

maintext:
Võhiku jaoks tundub esimene aga igavesti siinsesse pinnasesse juurdunud kultuurtaimena ning teine Maarjamaa mullast võrsunud originaalse ja loomuomase traditsioonina. See on mugav pettemanööver, mida on ühelt poolt tarvis eneseväärikuse säilitamiseks, teisalt tagab selline silmamoonutus stabiilse jalgealuse. Kes aga minevikku ei mäleta (või mäletab seda valesti), see elab tulevikuta. Sellised väärarusaamad on tihti pinnaseks veendumusele, et traditsioonid on pühad, neid on tarvis iga hinna eest kaitsta ja nendest hälbimine mõjub kultuurile saatuslikult. Tagurlik traditsioonikäsitlus baseerub eksistentsiaalsel hirmul, mis oma ideaalkujul päädib kultuuri reservaadistumisega, sest kultuuri peetakse valmisproduktiks, mida tuleb uute arengute eest taraga piirata, arhiivis säilitada ja üksnes mõnes muuseumis kaitsva klaasi taga eksponeerida.
Eespool kasutatud analoogia võib tunduda kohatu – ei saa võrrelda õunu ja apelsine, nagu nad ütlevad. Nii ei peaks olema võimalik võrrelda ka kartulit traditsioonilise perekonnaga. Aga vähemalt ühes mõttes on nad võrreldavad, sest traditsiooniline perekond nagu ka traditsioonilise perekonna kaitsjad on täpselt samasugune importkaup nagu kartul. Esimene saabus siia hilinemisega ja vägivaldselt Euroopa ristiusustamise käigus ning siinse talurahvaühiskonna kontekstis oleks ehk õigem rääkida leibkonnast, sest armastuse ja perekondlike väärtuste asemel sidusid meest ja naist enamasti maa ning töö. Samamoodi hilinenult saabus ilmalikuks muutuva Euroopa äärealale USA usufundamentalistide pealt kopeeritud liikumine SA Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks (SAPTK), mis on toonud Ameerikast kaasa ka kultuurisõja ideoloogia.
Vananev Euroopa on kultuurisõjas uue rinde avamiseks igati sobilik paik. Selle sõja peamised apologeedid kirjeldavad Euroopat moraalses kriisis sipleva, traditsioonilisi identiteete eirava ning sisemise jõu kaotanud moodustisena. Need on inimesed, kes on reaalsusele jalgu jäänud ja üritavad oma versiooni sellest ühiskonnale peale suruda, kleepides sellele sildi «traditsiooniline». See on sama kohatu kui näiteks olukord, kus paleodieedi austajad hakkaksid kirjutama ette, mida ja kuidas süüa tohib, põlistades oma väiteid argumendiga, et nii on inimesed aegade algusest toitunud. Enamasti on tegemist suitsukattega, mis üritab varjata selliste liikumiste ideoloogilist vundamenti. Aga, make no mistake, kui te kaitsete koos Varroga traditsioonilist perekonda, siis toetate ka abordi ja abielulahutuste keelustamist ning riigikirikut. See käib paketiga kaasas.
Kultuurisõja piirjooned hakkasid Eestis jõulisemalt avalduma 2012. aasta lõpus, kui ilmus teos «Eesti ajalugu II», milles ajaloolased senist tuumnarratiivi revideerida üritasid. Käremeelsed konservatiivid eesotsas Lauri Vahtrega olid kohe tagajalgadel, süüdistades õpiku autoreid põhimõtteliselt läänest kopeeritud diskursuste toel Eesti ajaloo väärastamises. Rohkem kui sada aastat varem baltisakslastelt laenatud rahvusromantiline ajalookäsitlus tundus uute moevoolude kõrval juba niivõrd omana, et selles polnud põhjust kahelda. Seesama ajaloo tõlgendusvõimaluste konflikt tõusis uuesti päevakorda tänavu seoses Okupatsioonide muuseumi nimevahetusega. Minu jaoks oli Vabamu uus kontseptsioon ja seda sümboliseeriv nimi näide sellest, kuidas arenev ja enesekindel kultuur peaks oma minevikku käsitlema, jäädes selle suhtes alati kriitiliseks, tuues sisse uusi ja seni ehk allasurutud hääli ning loobudes müüdistamise ahvatlusest. Eestlaste kannatuste narratiiv võis aidata meil rahvana edasi kesta rõhuva võõrvõimu tingimustes, kuid uutes oludes tuleb õppida jutustama teistsuguseid lugusid. Helmedele kurvastuseks tuleb tõdeda, et võib-olla ei ole neid määratud jutustama tõupuhtad eestlased. Näiteks kirjanduses on taasiseseisvumise järel ehk kõige olulisemateks autoriteks olnud hoopis Andrei Ivanov ja Sofi Oksanen. Allasurutud hääled nemadki, kes on suutnud oma problemaatilise positsiooni tõttu luua kohalikul kultuuriväljal tähenduste plahvatuse.
Seevastu kultuurisõdalaste propageeritav nägemus reservaadistunud kultuurist on minu jaoks sügavalt vastuvõetamatu, sest see ei arvesta sugugi traditsioonide arengupotentsiaali. Loovusele, innovatsioonile ja julgusele rajatud kultuuris on traditsioon huumuskiht, kuhu lisandub pidevalt uusi ladestusi, mis võivad olla laenatud teistest kultuuridest või remiksitud arhiivileidudest, nii et varasemad ladestused võivad alati uuesti aktualiseeruda, kuid siis juba originaalses võtmes, näiteks võib keegi lisada laulupeotraditsioonile pungikultuuri kihistuse või tutvustada laulukooridele gospelmuusika mõjutusi. Või võtkem näiteks praegu üle maailma laineid lööv folkansambel Trad.Attack!, mis on etnomuusikat uuendades toonud pärimuskultuuri juurde värsket verd ja uut hingamist. See on jälle cool!
Vastavatud Eesti Rahva Muuseum peaks olema teoorias koht, mille arhiivides ja arvukates kogudes tunneb eesti kultuur kogu oma paljususes ennast kaitstult, kuid see oleks tagurlik nägemus ERMi rollist. Kõige paremini on kaitstud elav ja arenev traditsioon. Ma väga loodan, et kultuurireservaadi asemel saab ERMist selle kosmilistele mõõtmetele vastavalt pigem innovatsioonikeskus, mis huumuskihi kollektsioneerimisele lisaks aitab seda oma tegevusega ka paisutada. Sellisel juhul oleks see kultuurile suurem julgeolekugarant kui ükskõik milline sõjaväebaas.


description: Sirbi vahelt leiab Diplomaatia nr 10.

title: Sirbis sel reedel: helid ja seks, geenid ja seks, naised ja seks, mehed ja seks

maintext:
ARASH YAZDANI: Heli, poliitika, pimedus ja seks
Georg Friedrich Haas räägib asjadest, millest enamik nüüdisheliloojaid eelistab vaikida.
Vähesed nüüdisheliloojad on saavutanud Georg Friedrich Haasi omaga võrreldava edu ja tunnustuse. Veel vähesematel on see õnnestunud eluajal. Tema parimad teosed pole lihtsalt muusika ega helid. Need on sensoorsed uurimused või suisa seiklused. Tema muusika ei meenuta midagi varem kuuldut. See ei ole uus ega vana. Mõningaid tema teoseid esitatakse täielikus pimeduses, teisi osalises pimeduses ning ootamatute valguskiirtega pimeduses. Ometi varitseb pimedus kõigis tema teostes. Võib öelda, et Georg Friedrich Haasi helikeeles tähendab valgus pimeduse puudumist.
Ta on ka mees, kes ei karda vastuolusid ega seda, et teda mõistetakse vääriti. Muusikaringkond suhtus tema neljandasse abiellu Ameerika BDSM-aktivisti ja seksikoolitaja Mollena Williams-Haasiga ning nende seksuaalelu avalikult arutamisse üsna külmalt.
PEETER HÕRAK: Kiire elu saab läbi terava taibuta
Elukäikude evolutsiooni teooria ehk elukäiguteooria on evolutsioonilise ökoloogia haru, mis seletab, kuidas ja miks just nii organismid oma käsutuses olevaid piiratud ressursse eri funktsioonide vahel jaotavad.
Läinud kevadel äratas laialdast meediatähelepanu Cambridge’i ülikooli geneetikute avastus, et suguelu alustamise vanus on päritav. Selgus, et ca 25% süütuse kaotamise vanuse varieeruvusest on nii naistel kui ka meestel geneetilise taustaga. John Perry ja Ken Ongi juhitud teadlaste kollektiiv kasutas Ühendkuningriigi Biopanga kogutud enam kui 125 000 Euroopa päritoluga briti andmeid ülegenoomseks assotsiatsiooniuuringuks, kust selgus muudki huvipakkuvat. Teadlased avastasid 38 kromosoomipiirkonda, mis seostuvad suguelu alustamise vanusega. Osa neis piirkondades paiknevatest geenidest mõjutas sugulise küpsemise kiirust ja sigimisbioloogiat, teine osa aga aju arengut, käitumise kontrolli ning isiksuseomadusi.
Silvia Urgas: Ühiskondlikult taunitud kooselud
Miranda July, Esimene paha mees. Inglise keelest tõlkinud Helen Rohtmets-Aasa. Toimetanud Kristi Sinissaar. Kujundanud Helene Vetik. Varrak, 2016. 256 lk.
Milvi Martina Piir, Pelikanide abielu. Kujundanud Ats Piir. Tähepärg, 2015. 214 lk.
Kukkusin sel suvel käeluu katki. See oli mu elu esimene luumurd. Olen alati olnud täiesti kindel, et mul ei ole vaja kellegi abi. Üpris abitu paremakäelisena, kes nüüd ainult oma vasakut kätt kasutada sai, ma enam nii ei arvanud.
Nagu tellitult räägivad kaks kipsis olemise aegu loetud romaani – Milvi Martina Piiri „Pelikanide abielu“ ja Miranda July „Esimene paha mees“ („The First Bad Man“, 2015) – ühest ja samast: kuidas inimesel on vaja teisi. Täpsemalt, nende abi, sest elus on mingil hetkel liiga raske, et üksi läbi murda. Seejuures on neis raamatutes tegu väga naisekeskse maailmaga. Naised toetuvad teistele naistele, sest mehed on nad koos lastega juba maha jätnud (Piir) või on nad lihtsalt üpris kasutud ebarealistid (July). Kuigi mõlemas raamatus on keskseks teemaks naiste kooselu, mis traditsioonilise perekonna kaitsjatel kopsu üle maksa ajab, on tegu kahe teineteisest täiesti erineva raamatuga.
MEELIS OIDSALU: Kaks inimest aadamaülikonnas
Münchner Kammerspiele „Spectacular Lightshows Of Which U Don’t See The Effect“ („Imetlusväärsed valgusmängud, mis ei jäta muljet“), autorid ja esitajad Risto Kübar ja Benny Claessens. Esietendus 21. VI 2013. aastal Münchenis, Tallinnas teatris NO99 anti külalisetendusi 1. ja 2. X.
Risto Kübara ja Benny Claessensi lavastus tekitab tahtmise korrata Classensi enda öeldut Eesti teatri- ja muusikaakadeemia tänavusel teatrikonverentsil: haavatavus on relv. Meestest armastajapaar ei karda sellest relvast pauku teha.
Kahe mehe korterisse suletuses on kohe alguses midagi ahistavat. Lavastus algab rutaka lahtiriietumisega. Miks neil nii kiire on riideist vabanemisega koduseinte vahel? Rõivad heidetakse kiirustades seljast, justkui need põleksid või haiseksid või oleks neile õmmeldud häbistavad sildid. Kübara ja Claessensi alastus on vabanemise, aga ka sellele eelneva süü, stigmatiseerituse, hüljatuse märk. Korter võib olla küll nende paradiis, kus alasti hullata, aga selles hullamises ja lõbutsemises on midagi välist, vägivaldset, närvesöövat, süsteemsele ahistusele ja sotsiaalsele neuroosile osutavat.
AHTO LOBJAKAS: Koduse konservatismi apooriad
Eesti poliitilise mõtlemise vaesuses on süüdi konservatiivse mõtte nõrkus. Liberalism ei kao kusagile ka siis, kui Eestis esindavad seda Reformi- ja Keskerakond. Vasak tiib, kuigi aja märgistatud ja allasurutud, on vähemasti gobaalselt vitaalne. Konservatism samas on kohalik nähtus, mis üha enam elanikonna poliitiliste eelistuste skaalal laiutab, kuid teeb seda mõtestusevabalt, afektiivsusele rõhudes. Väljapaistaid konservatiive on meil täpselt üks - Mihhail Lotman. Tedagi tuleks aga pigem pidada üliettevaatlikuks liberaaliks, kuna ta mõtlemisele ei ole iseloomulik universaalse äratõukamine ja mäss üldkehtiva vastu, mis on meie pärismaise konservatismi peamine tunnusjoon.
Vabadus sünnib julgusest teha vigu. Joonas Hellerma intervjuu Ben Okriga.
Briti prosaist ja luuletaja BEN OKRI: „Looming algab kontaktist süvamõistusega ja oma pealispindse mina unustamisest.“
JAAK VALGE: Strandman tagasi Toompeale
Pole sugugi kindel, et Pätsile püstitatud ausammas astub meiega positiivsesse dialoogi. See võib saata hoopis sõnumi, et riigivõim ei arvesta ka praegu ühiskonna arvamusega.
Monumente püstitatakse elavatele, mitte surnutele, nagu on täpselt sõnastanud saksa kirjanik Frank Wedekind. Ausammas on seda õnnestunum, mida positiivsem ja intensiivsem on dialoog monumendi ja selle püstitamisjärgse aja hoiakute vahel. Diktaatoritele nende valitsusajal püstitatud ausammaste ning vägivaldse režiimi sümbolite kõrvaldamises pärast diktatuuriaja lõppu – tihti nende kunstiväärtusele tähelepanu pööramata – väljendubki just positiivse dialoogi puudumine.
TRISTAN PRIIMÄGI: Pisaratega, Varssavist
Poola filmi hetkeseis peegeldab minevikupaineid selleks, et olevikuprobleemidega paremini toime tulla.
Eestlastel on kaks toredat vanasõna: „Kes minevikku meelde tuletab, sel silm peast välja“ ja „Kes minevikku ei mäleta, elab tulevikuta“. Pragmaatilised eestlased hoidsid ilmselt need mõlemad mõtteterad oma salves varuks ja kasutasid vastavalt vajadusele kas üht või teist neist kahest vastukäivast tõeversioonist. Küll tundub, et vähemalt kultuurikäsitluses kipub domineerima teine: kui üldse rääkida eestlase suurest narratiivist, siis on see ju jutustus kestmajäämisest, 600-aastasest orjapõlvest, oma keele, rahva ja maalapi säilitamisest kõigi kiusajate kiuste. Eestlane on see, keda on olnud võimatu välja juurida. Selle pidev meeldetuletamine annab meie eksistentsile mõtte, argipäevale elujõu ja igapäevastele võitlustele selle vajaliku underdog’i positsiooni, mis lisab teatud eepika isegi olmeprobleemidele.
LIINA JÄNES: Elame Teise maailmasõja järgses keskkonnas
Möödunud sajandisse oleme jäänud füüsilise ruumi poolest, aga paljuski ka mentaalselt.
Saksamaal Kielis oli Läänemere maade kultuuripärandi foorumil 28. ja 29. septembril jutuks Teise maailmasõja järgne ehituspärand. Regiooni arhitektide-uurijate-muinsuskaitsjate uuringuile lisandus ka kõrvaltvaataja pilk Suurbritanniast, Hollandist ja USAst. Arhitektidest esinesid David Chipperfield ja Wessel de Jonge, urbanistidest Panu Lehtovuori, ajaloolased-uurijad mitmetest ülikoolidest, näiteks Marija Drėmaitė, Jānis Lejnieks ja Peter Aronsson, samuti Poola, Rootsi ja Suurbritannia muinsuskaitseameti juht, eksperdid jpt. Sissejuhatuse Läänemere regiooni arhitektuurilukku ja ida-lääne vastasmõjudesse tegi Mart Kalm.
LIINA-LIIS PIHU: Kelle probleem on ohtlikud hooned?
Vastutuse veeretamise asemel tuleb lahenduste leidmiseks valdkondadel ja instantsidel jõud ühendada.
Järelevalve ohtlike ehitiste üle valdades ja linnades, Riigikontrolli aruanne Riigikogule, avaldatud jaanuaris 2016. Autor peakontrolör Airi Mikli, auditirühma kuulusid Illar Tõnisson, Janne Kurg, Alvar Nõuakas. Auditis vaadeldakse 15 omavalitsust ja 79 ehitist.
Rahvastiku arv kahaneb ja hüljatud ruumis laiutab entroopia – Eesti riik on füüsiliselt lagunemas, koost pudenemas. Riigikontroll auditi „Järelevalve ohtlike ehitiste üle valdades ja linnades“, analüüsimisel lähtusin huvist ressursside, materjalide ja taaskasutuse vastu. Pakun välja kolm mõttearendust probleemi lahendamiseks, kaardistamiseks ja ennetamiseks.
MERLE KARRO-KALBERG: Väikelinna ei jaksa elus hoida üksnes supermarketi parkla
On tarvis eraldi fonde, foorumeid, kompetentsikeskusi ja nõustajaid, kes aitaksid äri- ja avaliku huvi konfliktis leida parima linnaruumi lahenduse.
Kaubanduskeskuste ja suurpoodide ehitamise buum on taas käes: ehitatakse uusi ja laiendatakse vanu. Mõni aasta tagasi suurenes Ülemiste keskus ja seal on nüüd pea kaks korda rohkem ruumi kui uues ERMi hoones; Ülemiste vastu, teisele poole raudteed ehitatakse uut, 130 000 m2 mitmesaja poega hoonet; Balti jaama turg korrastatakse nüüdisaegsetele standarditele vastavaks kaubanduskeskuseks; Tartu Lõunakeskusele ehitatakse juurde hotell, spaa, liuväli ja kinosaal; väiksemad ja kohalikku asumit teenindavad suurpoed teevad järjest laiendusi. Ka väikelinnu on tabanud kaubanduskeskuste laienemise laine. Kuigi möödunud buumi vigadest on palju räägitud ja loodetavasti on eelnevast midagi õpitud, tuleb tõdeda, et taas astutakse sama reha otsa: kavandatakse juurde- ja uusehitisi, mis meenutavad ruumikultuurilt 1990. aastate lõpu, 2000. aastate alguse lahendusi. Eriti rabavalt tuleb see esile väikelinnades, näiteks Elvas ja Viljandis.
Nobeli kirjanduspreemia Bob Dylanile
Uitmõtteid Eesti ja Läti viimastest nüüdisooperitest
Margus Oti Hiina pärimus IV
Arvustamisel
Rakvere teatri „Somnambuul“ ja Pärnu Endla „See asi“
Eesti mängufilm „Õnn tuleb magades“
Hardo Pajula „Kassi nurinad“
Amos Tutuola romaan „Palmiveinijoodik“
Kadri Mälgu näitus „Testament“
IX Viljandi kitarrifestival ja Tartu vanamuusikafestival „Orient et occident“
Viis keraamikanäitust ja kolm noorte ehtekunstnike näitust


description: Neljapäeval kell 13.30 on Postimehe otsestuudios 17-kordne absoluutne Eesti meister kulturismis Ott Kiivikas ja möödunud nädalavahetusel Läti karikavõistlustel bikiini fitnessis esikoha saavutanud Helena Mang.

title: PÄEVAINTERVJUU Stuudiose tulevad Eesti kulturismi ja fitnessi tipud

maintext:
LAUPÄEVAINTERVJUU Ott Kiivikas: 95 protsendil inimestest on toitumine totaalselt paigast ära
«Mul on veerandsada aastat kogemust, kuidas kasutada toidulisandeid ning tean, mis neist annab efekti ja mis mitte,» ütles Ott Kiivikas Postimehe stuudios, kes on 17-kordne absoluutne Eesti meister kulturismis ning 11 aastat oma elust olnud dieedil.


description: Siseminister Edgar Savisaare nõunik Vilja Laanaru tunnistas eile avalikkusele, et poliitikute vestlustest tehtud avalikud salvestused, millel on üheks tegelaseks alati Edgar Savisaar, tegi Vilja Laanaru. Laanaru avaldust ei usu ei opositsioon ega Koonderakonna fraktsiooni esimees Mart Siimann. Vilja avaldust ei usu ka tema ema.

title: Postimees 1995. aastal: siseministri nõunik tunnistas end poliitiliste vestluste salvestajaks

maintext:
Laanaru kinnitas oma avalduses, et Savisaar polnud lindistustest teadlik ning kuulis nendest alles pärast SIAs kaks nädalat tagasi toimunud läbiotsimist. Savisaare kauaaegne abi ütles BNSile, et lindistas Savisaare kõneluse Indrek Kannikuga ning vestlusringi, kus osales Siim Kallas. Laanaru väitis, et tahtis kõneluste autentset sisu säilitades kaitsta Savisaart provokatsioonide eest. Küsimusele kuidas leiti lindistus eraturvafirmast SIA vastas Laanaru, et laenas SIA aparatuuri.
Kaitsepolitsei peadirektor Jüri Pihl väitis eile Postimehele, et uurimisel selgunud objektiivne pilt lubab kahelda Laanaru ülestunnistuses.
Vilja Laanaru ema Evi Laanaru Võru Vaabina külast ütles eile Postimehele telefoni teel, et oma tütrest küll ei usu, et just tema tütar on need kõnelused salvestanud või tegelenud sellist laadi nuhkimisega. «Eks ta võta nüüd Savisaare süü endale. Ega ma tea ka, kas Savisaar süüdi on. Eks seda pea veel uurima. Kuid Vilja küll süüdi ei ole,» rääkis ta.
11.10.1995


description: Hiljuti kasutas kohaliku sotsiaalmeedia kõige kõrgema meelelahutusliku väärtusega «toimetaja» kellegi hoomamatu rikkuse kirjeldamiseks rahaühikuna eurot. Minul riivas see silma, sest millegipärast olen ma harjunud, et tõsistest summadest rääkides on rahaühikuks USA dollar (USD), kirjutab arvamusportaali kolumnist Peeter Koppel.

title: Peeter Koppel: tundub, et maailma kahe olulisema valuuta vahetuskurss on varsti üks ühele

maintext:
Seda nii sellepärast, et see on globaalne reservvaluuta – eri riikide keskpangad hoiavad selles reserve kui ka sellepärast, et kuni pool kõigist maailma majandustehingutest lepitakse ühel või teisel moel kokku dollaris. Rääkimata sellest, et kõiki olulisimaid toormeid kaubeldakse dollaris ning katsed ameeriklastele koht kätte näidata ja hakata kauplema näiteks naftaga mõnes muus valuutas on jäänud parimal juhul suure egoga tegelaste võimaluseks end meedias käepigistusi tegemas näidata.
Isegi maailma juhtiv, ka kahtlemata mõjukaim, majandusajaleht (just ajaleheks nad end nimetavad) The Economist teisendab kõik summad dollarisse, sest see on lihtsalt maksimaalselt suurele osale lugejatest kõige arusaadavam.
Meile siin, kes ostame oma piima ja leiba eurode eest, võivad mõne aja pärast tunduda dollaris esitatavad summad vägagi arusaadavad. Nimelt tundub kangesti sedasi, et maailma kahe olulisema valuuta vahetuskurss liigub suunas, kus ühe euro eest saab (ainult) ühe dollari.
Ameeriklased on oma majanduse stimuleerimisel olnud eurooplastest tublimad – ja mis seal salata – nad saavad paremini hakkama ka strukturaalselt.
Peamine põhjus on see, et ameeriklased on oma majanduse stimuleerimisel olnud eurooplastest tublimad – ja mis seal salata – nad saavad päriselt paremini hakkama ka strukturaalselt. See on tekitanud turule aimduse, et USA majanduskasv võib lähematel kvartalitel olla oodatust kiirem. See tähendaks aga omakorda seda, et dollari Föderaalreservi poolt otsustatavad suunavad intressimäärad võivad tõusta ka oodatust kiiremini.
Euroalal on lood teised – pigem oodatakse seda, et võrreldava perioodi lõikes niigi kesine kasv aeglustub veelgi. See tähendaks aga seda, et keskpank võib pikendada oma rahatrükiprogrammi. Võimalik, et vastavasisuline otsus või vähemalt vihje selle võimalikkusele saabub detsembris. Detsembris oodatakse ka ameeriklastelt tegutsemist – esimest intressitõusu üle väga pika aja.
Seega USA ja Euroopa intressimäärad lähevad teineteisest üha kaugemale ning paraku näib sama toimuvat ka majandustega. Eurooplased seisavad silmitsi üha suuremate probleemide ja üha kasvava (poliitilise) ebastabiilsusega, keskpangal pole enam võimalik jäneseid mütsist välja tõmmata ja oodata on vaidlusi teemal, kes ja kuidas peaks majandusel «tuld all» hoidma. Mida rohkem segadust sellised vaidlused tekitavad, seda tõenäolisem on see, et euro võib odavneda isegi allapoole eelmainitud tasemest üks ühele.
Mida peaks sellest järeldama investor?
Tunnistan ausalt, et mina hoian enda valitsetavates portfellides professionaalses keeles öelduna «dollari riski lahti» ehk kasutan muuhulgas instrumente, mis võidavad dollari kursi tõusult euro vastu.
Põhjuseid selleks on kaks. Esiteks juba eelkirjeldatud ootus dollari tugevnemiseks euro vastu. Teine on aga mõnevõrra proosalisem – nimelt kipub dollar tõusma enamikul juhtudest siis, kui riskantsete varade turgudel leiab aset mõni mõõdukam ehmatus. See aga on juba päris hea, kuid samas väga lihtne vahend portfelli riske veidikene meeldivas suunas reguleerida.


description: Jüri Ratasel on kombeks anda korduma kippuvatele küsimustele korduma kippuvaid vastuseid, lausudes, et keskerakond on ühtne ja eri leere pole. No mille pagana pärast siis keskparteilastele küll esimehe vahetust vaja on, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tarmo Pikner.

title: Tarmo Pikner: milleks Keskerakonnale uus esimees, kui Ratase sõnul eri leere pole?

maintext:
Nobeli preemiate jagamise aegu on igati paslik tegevus otsida vanade sumerite seast välja üks inimene – kes see Uruki linnakodanik ikkagi oli, kes leiutas ratta? Leiutajat ennast ei saa muidugi Nobeli auhinna laureaadiks enam esitada, kuid ratta leiutaja kindlakstegija võiks küll Nobeli preemia saada – ratas on ikkagi inimajaloo enim kasutatav element (nüüd juba nutitelefoni järel teine).
Otsinguid on alustanud kõige aktiivsemalt keskerakond ja see on ka tulemusele kõige lähemale jõudnud. Leiutati, et kapist tuleb võtta taaskasutusse Ratas ja panna uuesti Savisaare vastu kandideerima. Partei poolt vaadatuna oli arvestus selline, et viis aastat tagasi puudu jäänud 282 häält on tänaseks kokku kogutud – just nii palju hääli sai Savisaar 2011. aastal partei esimeheks tagasivalituna rohkem.
Teistes parteides plaksutatakse käsi ja jälgitakse õhinaga – saab näha, kas lõpuks tehaksegi igiliikur Edgar Savisaarele ära. Ja kui tõepoolest juhtub juhtumatu ja keskerakond saab uue juhi, haarab otsekohe riigikogulasi mängulust. Hakatakse juba ei tea mitmendat korda 101 häält uuesti üle lugema ja koalitsioonimänge mängima, et veenduda – jah, matemaatika reeglid kehtivad kahjuks ka Toompeal.
Edgar Savisaar. Foto: Erik Prozes
Kiibitsejail tekib aga rida kiuslikke küsimusi. Kas Savisaare pensionile saatmisest piisab tantsuparketile naasmiseks? Kas tantsusammud pole üheksa aastaga mitte ununenud? Reformierakonna juht Taavi Rõivas on sellise muudatuse juba ette mittepiisavaks tituleerinud, oodates keskerakonnas põhimõttelisi muutusi. Kas on võimalik teisiti mõtlema panna Yana Toomi või Mihhail Kõlvartit? Ainuke teadaolev (parteisse jäänud) ümbersündinud keskerakondlane on Jaanus Karilaid – endisest andunud savisaarlasest sai aasta jooksul ootamatult simsonlane.
Politoloogia õppetunnid
Pool muna on käes. Arvestades, et alles hiljaaegu oli vaid tühi munakoor, on see suur saavutus. Lisaks riigikogu fraktsioonile ja juhatusele vallutasid teisitimõtlejad ka volikogu. Kersti Sarapuu sai, mis tahtis – hakkab juhtima keskerakonna volikogu koosolekuid. Viimane Savisaare seisev tugipost Kalev Kallo vahetati välja.
Savisaar läks volikogusse oma nimekirjaga ja hävis – Peeter Ernits jäi volikogu esimehe valimisel teiseks ning kuna teine koht ei maksa keskerakonnas midagi, siis lõi ta ühtlasi partei lõhki. Kogu üritus leidis aset igati sobivalt rahvusvahelisel käte pesemise päeval (küll ikka mõeldakse lollusi välja!).
Jäänud on kongress ja esimehe koht. Kuid koera saba ongi tavaliselt kõige raskem ületada. Ei pea olema politoloogiks õppinu, et mõista mõistlikku – Mailis Reps oleks positiivse presidendiralli (palju ei puudunud, et oleksime uuesti saanud pool läti presidendipaari) laineharjal surfanud ilusti partei esimehe toolile. Pealegi oleks nüüd Repsi kord partei esimehe kohta püüda, Ratas ja Simson (55 puuduvhäält eelmisel aastal) on seda juba tulutult üritanud.
Mailis Reps. Foto: Mihkel Maripuu
Isegi kui Ratas viie häälega võidab Savisaart, ei too see kaasa muutusi, mida võimurid täna ootaksid. Oodatakse Keskerakonna põhjalikku raputamist, millega alustasid Simson ja Reps (õieti jätkasid kunagist Seppiku–Laaneti tööd teise taktikaga, seestpoolt õõnestades). Naistandem Repsimson tegi suure töö ära ning nüüd läheb Jüri Ratas vilju noppima. See pole ju džentelmenlik tegu. Sel ajal, kui Simson ja Reps mööbeldasid keskerakonna kontoris ja tolmutasid hallitanud partei arhiivi, istus Ratas vait kui sukk ja nuias spiikrihaamriga.
Üleüldse on Jüri Ratas pärast 2011. aasta parteiesimehe valimisi pidanud murust madalamat profiili. Kui ta riigikogus haamriga juhuslikult pildi peale ei jääks, ei teakski temast üldse midagi. Korra püüti Ratast veel pildile veeretada – siis, kui käis olümpiakomitee tuulutamine, kuid ka sellel üritusel oli ta pigem kahvatu vari.
Samas ega Savisaargi maga, ta on asunud ehitama enda ümber aegsasti märtri oreooli: «teil on kaks jalga, mul ainult üks.» Seegi on ratastoolis. Savisaar presenteerib end, nagu inimkonna kaitsjat, aheldatud Prometheust – kõik nokivad tema maksa, prokuröridest kuni parteikaaslastest reeturiteni. See peaks tooma vähemalt härdameelsemate parteilaste hääled koju. Ahjaa, õe-venna Lenkide hääled muidugi lisaks.
Mitu Keskerakonda meil ikkagi on?
Jüri Ratasel on kombeks anda korduma kippuvatele küsimustele, korduma kippuvaid vastuseid, väites naiivselt: keskerakond on ühtne ja eri leere pole. No, kuulge, keskparteilased: milleks teile küll esimehe vahetust vaja on - palun väga, astuge siis ühtselt edasi!
Samal ajal võimutsevad meedias pealkirjad Keskerakonna sisevõitluse kohta. Savisaar lausus: «Minuga võideldakse nii, nagu mul oleks vähemalt kaks tervet jalga all.» Toom ütles: «Ma veel võitlen. Sõda käib, nii et laibad järel.» Aga Ratas pole sellest nagu midagi kuulnud – kõik on ühtsed! Kas need inimesed on ikka päris kindlad, et räägivad ühest ja samast erakonnast?
Jüri Ratas ja Kadri Simson. Foto:Liis Treimann
Teisalt on Keskerakond nii hoogu täis läinud, et valitakse ühes paketis ühtlasi ka Reformierakonnale uut liidrit. Ratas ei saanud kuidagi välja ütlemata jätta, et mitu tähtsat võimuparteilast on arutanud uutmoodi koalitsiooni moodustamist, kus osaleksid need reformierakondlased, kes pole parajasti võimupirukale ligi pääsenud. Politoloogid vaataksid siinkohal hommikuudust maastikku ja jutustaksid tõsiste nägudega, et selline avaldus on mõeldud kongressihäälte püüdmiseks – kui annate hääle Ratasele, pääseb keskpartei lõpuks valitsema.
Kiibitsejana kaldun siiski arvama, et tegemist on hoopiski järjekordse lapsusega. Riiki saab juhtida ja rahvast valitseda, kui räägitakse ausalt, kuidas olukord on, mida ja kuidas kavatsetakse teha ja siis võetakse ette ning seda ka tehakse. Nii lihtne see ongi. Selleks, jõudu, RSR!
Tarmo Pikner on töötanud 18 aastat Saare maavalitsuses arendusjuhi ja välissuhete juhina ning samuti ELi programmisekretariaadis. Ta on endine Lümanda vallavanem ja kuulunud rahvusvaheliste organisatsioonide Eurohouse, B7 ja CPMRi juhatusse. Pikneri sulest on ilmunud raamat «Eesti orhideed».


description: Koostöö tegemist vaadeldakse enamasti kui midagi, millest kõik võidavad, mis on edasiviiv, arendav ning ühiskonda tugevdav. Mis on aga koostöö hind? Mis olukorras võib tugev omavaheline koostöö stabiilsust ohustavaks jõuks muutuda, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tuul Sepp.

title: Tuul Sepp: kuidas koostöö stabiilsust ohustab?

maintext:
Paar nädalat tagasi kuulasin seminari, kus Oxfordi ülikooli evolutsiooniteooria professor Kevin Foster tutvustas oma teadustöö tulemusi mikroobide sotsiaalse evolutsiooni kohta. Ühiseluliste putukate (mesilased, sipelgad) uurijana alustanud teadlane oli sealt saadud kogemused ja teadmised koostöö tegemise kohta üle kandnud bakterimaailma uurimisse ning jõudnud intrigeerivate tulemusteni (vt. nt. 1, 2).
Mikroskoopiline tasand
Esiteks, kas bakterid üldse on võimelised omavahel koostööd tegema ning kui jah, kas koostööd tegevatel bakteritel läheb paremini või halvemini kui egoistlikel eeltuumsetel tegelastel? Koostöö on ju enamasti kulukas, teiste aitamisele kulutame ressursse, mida endalgi vaja läheks.
Evolutsioonibioloogia klassiku William Hamiltoni sõnastatud reegli (3) kohaselt tasub koostöö tegemine ära ainult siis, kui sellest võidavad sinu sugulased. Nagu ütles tuntud briti matemaatik ja evolutsioonibioloog John Haldane: «Annaksin rõõmuga oma elu kahe venna või kaheksa nõo eest.» Oma sugulaste eest hoolitsedes aitame kaasa ka meie endi geenide egoistlikule eesmärgile jääda ellu ja jõuda järgmistesse põlvkondadesse.
Bakterite puhul seisneb koostöö tegemine näiteks seedeensüümide eritamises ümbritsevasse keskkonda – kui toit rakuväliselt juba veidi töödeldud on, saavad kõik lähikonnas pesitsevad bakterid seda lihtsamini tarbida. Muidugi on selliste ensüümide tootmine veidi kulukas. Fosteri teoreetiliste (ja ka laboris järgi proovitud) mudelite kohaselt jäävad koostöötegijad konkurentsis peale vaid siis, kui nad on keskkonnas laiguti koos – nii aitavad nad üksteist, mitte egoiste, ning on sedasi koos tugevamad, arenevad ja paljunevad kiiresti ja võtavad populatsioonis varsti võimust. «Stronger together!» («Koos tugevamad!» - toim), nagu ütleks Hillary Clinton. Kui aga koostöötegija on ümbritsetud egoistidest, maksab ta ainult hinda ja kasu ei saa ning tema liin sureb varsti välja.
Mis aga juhtub koostöötegijatega, kui populatsiooni tabab mingi vapustus, mis «bakteriühiskonna» alustalad korralikult läbi raputab? Milline ühiskond on stabiilsem, kas koostöötegijatest või egoistidest koosnev? Koostöötegijad on omavahel seotud tugevate koostöösidemetega, seega tõmbavad nad halvas olukorras üksteist alla. «Kui meie põleme, põlete teie koos meiega!» oli Katniss Everdeeni sõjahüüd vaenlastele «Näljamängude» sarjas: tuleb välja, et see kehtib pigem koostööpartnerite kui vastaste korral. Egoistid on aga üksteisest sõltumatud ning ühe hukk teist ei mõjuta. Igaüks püüab omaette toime tulla, mõned küll kaovad, kuid suuremas osas jääb kooslus püsima.
Mõtleme nüüd meie jaoks olulisima bakterikoosluse peale – meie soolestiku mikrofloora, meie seedeelundkonnas elavate bakteriliikidele. Mikrobioomi tähtsust on viimase aja uuringud üha enam esile tooma hakanud – see ei mõjuta mitte ainult meie seedimist, vaid ka vastupanuvõimet haigustele ning isegi vaimseid võimeid, isikuomadusi ning laste arengut. Kas me tahaksime, et meie sees elavad bakterid omavahel koostööd teeksid või mitte? Õige vastus on, et ei taha (4).
Eduka koostöö korral võtaksid mõned bakteriliigid kiiresti võimust, kaoks meie mikrofloora mitmekesisus, ning igasugused suuremad raputused lõhuksid hoobilt peene tasakaalu, mis meie sisemist mikroobikooslust iseloomustab. Me vajame stabiilsust, kuid koostöö tegemine seda ei soodusta. Stabiilne bakterikooslus koosneb egoistidest. Seega tuleb loota, et koostöökalduvusega bakterid meie kõhus üksteisest võimalikult lahus püsiksid.
Makroskoopiline tasand
Seminaris kuuldud ideed viisid mu mõtted bakterimaailmast tagasi makroskoopiliste organismide juurde. Mõned huvitavad paralleelid. Inimesed on teadaolevalt ühed kõige osavamad koostöötegijad looduses, kui välja arvata needsamad artikli alguses mainitud ühiselulised putukad. Oskus teha koostööd ja tööjaotus on meid toonud kaugele meie liigi looduslikust sünnikodust, Aafrika savannidest. Meie kollektiivne mõistus ületab kaugelt iga indiviidi teadmised ja oskused. Ma ei pea teadma, kuidas arvutit ehitada, juustu valmistada või riideid õmmelda, ometi saan kõiki neid mugavusi nautida.
Mida tähendab aga inimeste hea koostööoskus looduskeskkonna stabiilsusele? Mitte midagi head. Üks osav koostööd tegev liik domineerib Maa kooslusi, lükates kogu looduse stabiilsest tasakaalust välja, põhjustades paljude liikide väljasuremist ning elupaikade hävimist. Inimeste heaolu arvestades tuleb loota, et ükski teine liik sellist koostöövõimet evolutsiooni käigus ei omanda.
Samamoodi tähendavad inimliigi sisesed tugevad koostöösidemed seda, et suurema katastroofi korral oleme ühiselt veel rohkem hädas, kui igaüks omaette oleks olnud – me ei tea, kuidas leida endale toitu, hoida ennast soojas, ennast kaitsta või taasluua mugavused, mida me praegu naudime. Arenenud Lääne ühiskonna selline haavatavus on seotud just sõltuvusega koostööst (5).
Koostöö stabiilsust ohustavat hinda tajume ka majanduslikult. Euroopa Liit põhineb tugevatel koostöösidemetel liikmesriikide vahel. Selle tulemusena oleme heas majandusolukorras kõik tugevamad, areneme kiiremini ning suudame edukalt konkureerida väljaspool koostöötegijate gruppi asuvate konkurentidega. Mis aga juhtub rasketel aegadel? Koostöösidemed muutuvad ahelateks, mis ühe partneri langedes tõmbavad kaasa ka teised. Kahjuks ei ole koostöösidemed midagi sellist, mida saaks toimivana hoida vaid heades oludes ja raskete aegade tulles kergesti läbi lõigata.
Ebastabiilsus rasketes oludes on koostööst saadava kasu hind, ja seda nii bakterikooslustes meie soolestikus kui ka superorganismide, riikide tasemel. See ei tähenda, et koostööd teha ei tohiks – kahtlemata on see üks edukuse võti. Tuleb lihtsalt meeles pidada, et nagu kõigel muul, on ka koostööl oma hind. Ja selle hinna maksmisest ei pääse ei mikroskoopilised bakterid ega ka võimsad riigid.
Viited:
(1) Foster KR. 2005. Hamiltonian medicine: why the social lives of pathogens matter. Science 308: 1269-127
(2) Rakoff-Nahoum S, Foster KR, Comstock L. 2016. The evolution of cooperation within the gut microbiota. Nature 533: 255–259
(3) Hamilton, W. D. 1964. The Genetic Evolution of Social Behaviour. Journal of Theorethical Biology 7: 1-16.
(4) Coyte KZ, Schluter J, Foster KR. 2015. The ecology of the microbiome: networks, competition, and stability. Science 350: 663-666.
(5) Päärt. 2015. Kaido Kama ellujäämisõpetus. http://ekspress.delfi.ee/intervjuu/kaido-kama-ellujaamisopetus?id=72333675
Tuul Sepp on Tartu Ülikooli teadlane, kelle peamisteks uurimisvaldkondadeks on loomaökoloogia ja evolutsioonibioloogia. Oma arvukate populaarteaduslike artiklite eest on ta pälvinud ajakirja Eesti Loodus kõige viljakama autori tiitli, Eesti teaduse populariseerimise auhinna ning kultuuriajalehe Sirp laureaadi tiitli. Peale maineka Marie Skłodowska Curie individuaalgrandi pälvimist 2016. aastal täiendab ta ennast järeldoktorantuuris USAs Arizona osariigi ülikoolis.


description: Huumori toel saame hakkama absurdiga poliitikas ja ühiskonnas, räägib briti koomik Bill Bailey Sirbile antud intervjuus.

title: Intervjuu koomik Bill Bailey'ga: naeruga nõmeduse vastu

maintext:
Veel kümmekond aastat tagasi võis vaid und näha stand-up comedy ehk püstijalakomöödia maailmanimede esinemisest Eestis. Nüüdseks on siinse publiku ette astunud nii Eddie Izzard, Jimmy Carr kui ka Dylan Moran, viimane lausa kahel tuuril. Sarjas «Raamatupood»1 Morani tegelaskuju Bernard Blacki assistenti mänginud Bill Bailey on Suurbritannias ilmselt vähemalt sama kuulus koomik, näitleja ja multitalent. Tallinna väisab ta 2. oktoobril samuti juba teist korda. Tema uus kava «Limboland» on väidetavalt senistest personaalsem ja poliitilisem.
See on sul teine kord Eestit külastada. Mida mäletad eelmisest esinemisest?
Jaa, mäletan seda hästi. Mind viidi teletorni tippu ja sain turnida selle äärel. See oli fantastiline. Kuulsin kogu teie (laulva – toim.) revolutsiooni lugu ning see on erakordne. Oli ka üks suur ilmutuslik hetk. Mind viidi ühte kohvikusse, mis jäi raudtee ja kuidagi tuttavliku värava lähedale ning mul tekkis väga tugev déjà-vu tunne. See rabas mind, aga ma ei suutnud välja mõelda, kuidas ma seda kohta tean. Tegin fotosid ja ütlesin kaaslastele, et see on nagu kaader Tarkovski «Stalkerist».2 Ja siis teatati mulle: siin seda filmitigi. Täpselt siin. Püha jumal, see on üks mu lemmikfilme ja ma olin täiesti ootamatult selle võttepaigas. See oli hämmastav! Show ise oli samuti vapustav ja publik suurepärane. Üritasin pisut Google’iga tõlgitud eesti keelt rääkida ja publik püüdis omakorda kaasa aidata. See kõik oli väga tore.
Eestlastele meeldib väga, kui välismaalased Eestist midagi teavad. Seega oled juba heas kirjas. Kellena sa end publiku ette astudes tunned? On su eesmärk meelt lahutada, provotseerida või harida? Milline on tänapäeva koomiku roll?
Ma arvan, et tuleb teha kõike seda korraga. Ennekõike on eesmärk muidugi meelelahutus – panna inimene naerma. Seda tuleb meeles pidada ega tohi mitte kunagi unustada. Naer kosutab hinge ja on füsioloogiliselt kasulik. Ma arvan, et on väga hea end vabaks lasta ja lihtsalt millegi üle naerda, paariks tunniks mured unustada ja ennast pisut elavamana tunda. Huumori kaudu katsun ka maailmast aru saada, kirjeldada seda mõistetavalt ja pakkuda ühtlasi välja mõne uue vaatenurga. Huumoril on ka ühendav roll. Euroopa ja Euroopa Liit on praegu väga ohtlikus olukorras, lõhkimineku äärel, seega kulub ära kõik, mis inimesi ühendab. Ja kui publik on kogunedes võõras, aga lahkub tundega, et on saanud osa millestki ühisest, siis on eesmärk täidetud.
Mainisid Euroopa Liidu hetkeseisu. Kui suurt mõju avaldab päevapoliitika su esinemistele?
Päris märkimisväärset. Olen ju äsja pealt vaadanud, kuidas Ühendkuningriik otsustas lahkuda Euroopa Liidust. See valik tehti asja läbi mõtlemata, inimesed olid halvasti informeeritud. Nad ei saa arugi, miks nii hääletasid. Valitsusel ei ole omakorda mingit plaani. Pole olnudki. Nüüd oleme suures segaduses, triivime sihitult. Võib-olla läheb aastaid, enne kui suudame Euroopa Liiduga oma positsiooni uuesti läbi rääkida, ehk kulub aastaid, enne kui me liidust lahkume, võib-olla me ei lahkugi … Täielik kaos. Minu Suurbritannia ei ole kunagi selline olnud. Ma ei saa koomikuna sellest mööda vaadata. Kaosest leiab koomik muidugi palju naljakat, mida ära kasutada, aga kodanikuna olen kohutavalt vihane ja šokeeritud, et mu riik on nii teinud.
Tundub, et elame paradoksaalsel ajal. Ühelt poolt on poliitika üha meelelahutuslikum, vaadakem kas või Farage’i või Trumpi. Samal ajal liigume ühest kriisist teise, ühiskond polariseerub, kõik on justkui üha tõsisem ja ohtlikum. On see koomikule hea aeg?
Ilmselt küll – nii palju materjali! Nüüd poliitikast minu kavas. Alustasin ühe kiruva postitusega ühismeedias. Seepeale sain elus esimest korda rohkete solvangute osaliseks. Mind nimetati halvakspanevalt vasakpoolseks, intellektuaaliks, maailmakodanikuks, elitaristiks. See oli mulle midagi täiesti uut, ent kannustab tohutult kirjutama, vastu lajatama, selle kõige üle nalja tegema. Isiklikul tasandil see jällegi masendab ja šokeerib. Inimesed on poliitikast niivõrd kaugenenud, et ei saada päriselt aru, mis toimub. Selline tunne on, nagu tehtaks revolutsiooni. Kunstil on siin suur selgitav roll. Olen kindel, et reaktsioonina tuleb kindlasti veel näidendeid, filme. Suur osa loomingust sünnib konflikti tõttu ja praegu elame konfliktisituatsioonis. Nii palju seni varjus püsinud ksenofoobiat ja rassismi on valla pääsenud. Otsus Euroopa Liidust lahkuda on nüüd selle kõik justkui legitimeerinud.
Suurbritannias on tegutsenud hulk intellektuaalseid, tasakaalukaid, ka ühiskondlikel teemadel argumenteeritult sõna võtnud koomikuid John Cleese’ist Eddie Izzardini ja Stephen Fryst David Mitchellini. Sina oled ju ka selle tõrviku kandja. Kust see kõik pärit on?
Meil on väga pikk satiiritraditsioon. Juba sadu aastaid tagasi tögati karikatuuridega poliitikat. Meie huumor on teinud läbi väga palju muudatusi ning ajapikku küpsenud. See on osa meie igapäevaelust, võimalus saada hakkama absurdiga poliitikas ja ühiskonnas. Igal ajalehel on oma kolumn, kus lõõbitakse päevapoliitika üle. Ka lapsena üritasin kõiges huumorit leida ja nüüdseks on sellest saanud minu elutöö. Paljud inimesed tulevad etendusele lihtsalt naerma, aga komöödia on hea viis hõlmata kompleksseid küsimusi. Huumor on vastumürk elu depressiivsusele ja absurdsusele.
Eestiski on ühiskond polariseerunud, kuid kahjuks pole meil nii pikka huumoritraditsiooni. Mis hoiab sind selle kõige keskel terve mõistuse juures? Näed sa tunneli lõpus valgust?
Ma loen poliitilisi kommentaare näiteks Guardianist ja Timesist, kus suudetakse kaose keskel seoseid luua. Need kinnitavad, et ma pole ainus, kes nii arvab. Räägin palju sõpradega. Me oleme nüüd vähemuses ja sellest sünnib hoopis uus eesmärgitunnetus, solidaarsuski. Enamus otsustas Euroopa Liidust lahkuda, aga paljud on lihtsalt šokeeritud. Me ei lepi sellise asjade seisuga, 48% inglastest pole leppinud. Tekib missioonitunne: inimesi tuleb hakata ümber veenma ja argumente lahti hammustama. Ma tahan aru saada, miks arvatakse, et Euroopa Liit on hiigelsuur koll. Muidugi on sel oma vead, täiuslikkusest ollakse kaugel. Kindlasti on korruptsiooni ja raha väärkasutust, aga seda saab öelda iga valitsuse kohta.
Üks probleeme on kindlasti info üleküllus. Kõike on küll palju, aga inimesed lähtuvad ikkagi hetkeemotsioonist, mida kütab lihtsakoeline valeinformatsioon. Faktid justkui enam ei loe. Kuidas sa sellega hakkama saad?
On mõned autorid, keda ma loen. Kõik sõltub ka maailmavaatest. Kui oled kergeusklik ja võtad tõena kõike, mida lehes kirjutatakse, siis näed maailma kõverpeeglis. Eluterve skeptitsism aitab kaasa ka tasakaalukama maailmavaate kujunemisele. Minu on päästnud uudishimu. Üritan kõiges kahelda ja leida kinnituse igale väitele. On loov aeg, aga ka pingeline aeg. Tunne on nagu Thatcheri ajal, kui loovinimesed end ohustatuna tundsid, kuna nende vaated olid justkui mässulised.
Millist kultuuri sa tarbid ja soovitad?
Soovitan lugeda Nick Coheni ja Owen Jonesi kirjutisi Guardianis. Nad on peale artiklite ka väga häid raamatuid kirjutanud. Praegu loen uuesti «Moby Dicki» – otsin kirjandusest sageli varju. Pooleli on Joan Didioni «Maagilise mõtlemise aasta»,3 kus räägitakse leinast, sellest, kuidas abikaasa surmaga hakkama saada. Tundub väga ajakohane.
Paljud eestlased teavad sind ennekõike poeabilisena «Raamatupoest». Nii sina kui ka teised osalised Dylan Moran ja Tamsin Crieg on teinud pärast sarja suurepärase koomikukarjääri. Kas hoiate omavahel sidet?
Aeg-ajalt ikka kohtume, satume vahel kokku. Dylaniga suhtlen natuke vähem, kuna ta ajab Edinburghis oma asju. Tamsiniga kohtusime just ühel auhinnatseremoonial, kuna andsime järjestikku auhinnad üle. Hüüatame iga kord, et kohtume millalgi, aga kõigil on nii kiire. Peaks tegema „Raamatupoe“ kokkutuleku, jooksime veini ja tantsiksime totralt.
Ma arvan, et mitu tuhat, kui mitte rohkem fänni ootab endiselt «Raamatupoe» filmi.
See oleks supertore!
Dylan paistis oma viimase etteaste ajal Eestis väsinud ja vormist väljas ning paljud naljad ei jõudnud publikuni. Ka Louis CK, kes oli ikkagi kohutavalt hea, ilmutas pika tuuri tulemusena väsimusmärke. Kuidas sina end värske hoiad?
Iga etendus peab ka mulle endale huvitav olema. Seetõttu teen alati midagi teistmoodi, näiteks räägin publikuga, küsin inimeste arvamust, et saada mõni uus suhtluskogemus. Mängin palju muusikat ja räägin sellest publikuga ning ükski vestlus ei kordu. See hoiab mu töö värskena. Tean väga hästi, mis juhtub pikal tuuril. See väsitab ja kurnab ära. Kui oled päev läbi reisinud, tahad ju õhtul süüa midagi head, võtta pokaali veini ja minna magama. Meie peame aga saalitäie inimesi naerma ajama! See on sageli väga keeruline ülesanne. Ma tean seda väga hästi ja püüan väsimust ennetada. Igal esinemisel peab lähtuma just tollest õhtust ja siis on ka minul lõbus.
Kas on mõni teema, mille üle sa nalja ei tee?
Ilmselt mitte. Mõned teemad on väga keerulised ja õrnad, tabu. Komöödias saab sellest mööda: tuleb lihtsalt leida õige lähenemisnurk, näiteks mõni absurdne reaktsioon mingis situatsioonis. Komöödia oma parimal kujul on katarsis. Inimesed naeravad mingis mõttes lausa iseenda kiuste. Liiga tõsiselt ei tohiks seda kõike võtta. Me lahutame ikkagi meelt, seetõttu lähenen keerulistele teemadele ettevaatlikult ega taha kedagi rünnata. Mulle meeldib inimesed protsessi kaasata. Mu publikus on inimesi vanuses kümme kuni kaheksakümmend, neil on erinevad huvid, kultuurieelistused ja sotsiaalne taust gootidest kuni perekonnainimesteni, metalli- ja džässifännidest hipsterite ja pensionärideni. Kõik peaksid saama etendust nautida. Minu missioon on viia komöödia võimalikult paljudeni.
Mida ütled neile, kes sind viimati vaatamas käisid ja mõtlevad, et oeh, jälle see Bill, ja piletid on ka nii kallid.
Ma loodan, et show pakub midagi kõigile. On igasugust nalja: klassikalise püstijalakomöödia laadis igapäevaseid tähelepanekuid, sürrealismi ja suvalisi märkusi, vestlust publikuga, poliitikat, isiklikku kraami, suhteid, muusikat, rokki, džässi, folki ja elektroonikat. Ma loodan, et seal on igaühele midagi.
Kõlab nii, nagu oleks tulemas kaheksatunnine show.
Võib vabalt tulla!
1 «Black Books», 2000–2004.
2 «Сталкер», Andrei Tarkovski, 1979.
3 Joan Didion, The Year of Magical Thinking. Knopf, 2005.


description: Muidugi on inimese tervis eelkõige ta enda asi. Samas ei saa kelleltki oodata, et koolis õpitust piisaks, et endale diagnoos panna ja ravi määrata. Selleks vajame ikka spetsialistide ehk meedikute abi.

title: Sirje Niitra: kelle asi on tervis?

maintext:
Meid toetab riiklik tervishoiusüsteem koos haiglate ja tervisekeskustega, haigekassa, terviseamet, sotsiaalministeerium ja mis kõik veel. Justkui on, kuhu pöörduda ja abi saada. Samas muudavad paljud viimase aja uudiste peakirjad inimesi rahutuks ja mõned võivad lausa paanikasse sattuda.
Küll lubatakse kroonilised haiged perearsti järjekorra lõppu panna, küll soovitatakse väiksema häda korral arsti asemel apteekri poole pöörduda. Siis teatatakse, et haigekassa on suures miinuses, EMOd «valede» patsientidega ülekoormatud ja keegi on taas arsti arvatava ravivea tõttu kohtusse kaevanud.
Kõige vähem on inimesed rahul eriarsti järjekordadega. Puutusin sellega ise hiljaaegu kokku, kui perearst mu valutava randme pärast ortopeedile suunas. ITKst sain telefoni teel teada, et uueks aastaks järjekorda panekuks peaksin helistama uuesti novembri algul. PERHis oli rohkem õnne ja seal anti kohe aeg veebruari keskpaigaks. Vähemalt ei pea uuesti helistama, olin rahul. Muidugi võib juhtuda, et selleks ajaks on valu pika kannatamise peale üle läinud, aga siis on ju ka kõik hästi.
Need, kes haiglas käinud, teavad, et arstikabinettide taga rahvast murdu ei ole. Paljud, kes aja poole aasta eest kinni pannud, on tõenäoliselt selle kas unustanud või leidnud muu lahenduse. Mis muud, kui süsteem lonkab. Ehk annaks mõnele idufirmale ülesande see sujuvamaks muuta? Midagi tuleks välja mõelda ka selleks, et info tervishoiusüsteemi sees liiguks. Praegu on nii, et patsiendil võeti vahepeal näiteks emakas ära või sai ta infarkti, aga perearst ei tea sest midagi. Kuidas saab ta niimoodi oma patsiendil silma peal hoida? See, et üks arst ei tea, mida teine teeb, on kahjuks tavaline.
Ma ei tea kedagi, kes teaks kedagi, kel oleks perearst kodus külas käinud. Ometi kinnitab statistika, et perearstid teevad aastas tuhandeid koduvisiite. Gripihooaeg on tulemas – oleks väga vajalik, et haigestunud tervisekeskustesse teisi nakatama ei läheks. Kas arsti koju kutsumise võimalust üldse kusagil pakutakse?
Üks viga on, et patsient ei saa sageli aru sellest, mida tohter talle räägib, ja ei julge või ei oska küsida ka. Vahel võivad ka inimese enda ootused liiga kõrged olla. Noor inimene usub, et iga häda vastu leidub rohi, ja on pahane, kui abi ei saa. Vanemad juba teavad, et kõike ei saagi ravida, ja on leplikumad. Aga me kõik tahame, et tohter meid kuulaks, meiega räägiks ja vahel ka lohutaks. Seda kõike on muidugi kahekümne minuti pikkuse vastuvõtuaja sisse raske mahutada. Aga miks ma ei võiks näiteks kümme minutit arsti tähelepanu juurde osta? Praegu selline võimalus puudub.
Käisin eelmine nädal Hiina meditsiini arsti Rene Bürklandi uue raamatu esitlusel. Rahvusraamatukogu suur saal oli pilgeni täis. Ta rääkis sellest, et peame ise võtma vastutuse oma tervise eest ammu enne seda, kui haigeks jääme. Tuleb vaadata, mida süüa ja juua, kuidas elada. Ehk peitub võti siin.


description: Sirbis 28. oktoobril 2016:

title: Sirbis sel reedel: alkohol ja sõltuvus

maintext:
TIIT PALU. ... arg näitleja, kes laval ...
Kord joovastust tundnud näitleja teab: realism on ainult promilli puudus veresoones; kui see puudus ületada, kaob ka realism ning avanevad väravad imelisele kiirteele.
Teatri ja alkoholi juured on pikad ja paralleelsed, nad ühinevad ajaloo hämarikus. Uurijate teateil on teater saanud alguse viljakusriitusest, mille käigus joobes hõimuliikmed jumalatega kokkuleppe nimel laulsid ja tantsisid, maske ja rekvisiite kandsid, dekoratsioone püstitasid ja kaunistasid, astusid vahekorda esivanemate hingedega ja omavahel.
PAAVO MATSIN: Pearu, vala!
Endine klassikute kammerteenri kammerteener tutvustab oma alkoholikontseptsiooni ning manab esile pildikesi promillidega minevikust.
Vaateid alkoholile on inimestel servast serva ja kui mõnikord satud kuulma oma kontseptsiooniga sobivast käitumisest, tunned solidaarsust. Lugesin kunagi kuskilt, et kuulus laululooja Serge Gainsbourg (supererootilise armulaulu „Je t’aime“ ja paljude muude autor), legendaarne geniaalne jota, tavatses puhata nii, et võttis lapsed (need olid tal Jane Birkiniga) ja läks lihtsalt nendega kuhugi hotelli jooma. Mäletan, et mõtlesin siis, et kui oleks piiramatult raha, sulguks ka ise kuhugi luksuslikku hotellituppa nagu mõni vananev Pariisi staar ja alustaks aegsasti aeglase ja stiilselt rituaalse „põletusmatusega“.
MART NIINESTE: Muusikaelu känguks alkoholita
Istusime sõbraga levikas ja arutasime maailma asju. Jõudsime järeldusele, et alkoholiprobleem on peamine, mille noor inimene pungilt saab. Meiegi vestlust õlitas nullkraadine Baltika. Kergematest kesva- ja marjamärgadest ning tummisemastki tuliveest on aga meil läbi imbunud kogu muusika. Vahet pole, mitu püramiidi on vaataja silmades – füüsikaseadused kehtivad, lihtsalt margid muutuvad.
TOOMAS VINT: Juua või mitte juua?
Aastatega on maailm kohutavalt muutunud, ent toonased müüdid ja legendid on jäänud. Praegusedki loojad ihkavad elustiili, mis eeldab seikluslikkust ja normidest üleastumist.
Arvan, et küsimust „juua või mitte juua?“ on lahendada püüdnud lugematu hulk loomingulisi inimesi, kes ekslevad oma ning tegeliku maailma vahel. Kui nad õige tihti ei suuda joobnuna karmi tegelikkust tegelikkuseks pidada, siis vangutab nii mõnigi kõrvalseisja pead ja pomiseb: „Mis neist boheemlastest muud loota või oodata.“
MARGUS OTT: Joodikud
Alkoholism on sõltuvus, korraga nii füüsiline, psüühiline kui ka sotsiaalne. Füüsilise küljega tegelevad narkodispanserid ja kainestusmajad. Kainestusmaja ei tegele probleemiga, vaid ainult selle teatud tagajärgedega, sunniviisiliselt ja lühiajaliselt. Narkodispanserisse võõrutusravile lähevad jällegi ainult need, kes seda ise tahavad (olgu omal algatusel või lähedaste veenmise peale), see maksab palju ja selle tulemuslikkus ilma alkohooliku psüühikat tõsiselt kaasamata on küsitav.
TUUL SEPP, SIIM SEPP: Surmav sõltuvus, mida ühiskond ei teadvusta
Tänapäeval teame kõik, et alkohol ja tubakas on meile ohtlikud ja nende tarbimist tuleb hoolega reguleerida. Keegi ei tule selle pealegi, et ühiskond võiks suunata lapsi endale neid sõltuvusi tekitama, isegi kui see annaks ettevõtjatele majanduslikku kasu. Tervis ennekõike. On aga sõltuvus, mis on suurema osa epideemiatena levivate krooniliste haiguste taga ja põhjustab enneaegset suremust. Just see kujundatakse välja lapseeas, aga reguleerimise katsetele vaadatakse ühiskonnas viltu. See on suhkrusõltuvus.
RIINA RAUDNE: Eesti alkoholipoliitika
Valitsuse otsused, mis muudavad alkoholipoliitikat ja meie alkoholikeskkonda tervikuna, annavad suurema tulemuse, kui üksikute inimeste probeemidele lahenduste otsimine.
Kõige lihtsam on alustada suure pildiga. Ja alustada klišeedega. Alkohol on ajalooline küsimus, öeldakse. Eks ikka ole inimesed kääritatud jookidest või muudest ainetest meeleseisundi muutust otsinud. Tõsi ta on. Aga oluline on samas ka välja tuua, et mitte kõik inimesed kõigis ühiskondades ei ole alkoholi joonud, ja et enamik ühiskondi on ajalooliselt proovinud erinevate meetoditega alkoholi joomise tagajärgi kontrollida. Alkoholi tarbimise tase (näiteks 10 liitrit elaniku kohta) ühes riigis ei ole naturaalne asjade seis, mis tuleneb riigi kliimast, inimeste dispositsioonist ja ajaloost. Kui kaevata, võib välja tulla, et sajand tagasi joodi elaniku kohta alla 4 liitrit ning et naised igapäevaselt joomisest osa ei võtnud. Kuivõrd joomine üldse igapäevane oli. Erinevate riikide alkoholi ajalugu uurides tuleb hoopis välja, et alkoholitarbimise tase on enim seotud alkoholi müügile, reklaamile ja müügikohtade arvule seatud reeglitega ning müügireeglite muutudes on paljudes riikides nähtud, et alkoholi tarvitamise tase ja sellega seotud kahjud muutuvad. Näiteks võib tuua Soome alkoholitarbimise muutumise läbi 20. sajandi.
Disainihariduse revolutsionäär Martin Pärn. Ene Läkk intervjueerib Eesti disainiauhindade 2016. aasta disainihariduse preemia pälvinud Martin Pärna. MARTIN PÄRN: „Me lahendame tihti pseudoprobleeme, mis on püstitatud inertsist. Ülikool võiks olla uute ideede katsetamise ja visioonide loomise koht.“
Sõna kurjuse ja nalja piiril. Maria Juur intervjueerib Ameerika luuletajat ja juristi Vanessa Place `i. Novembris külastab Vanessa Place esimest korda Eestit, et NU performance’i-festivali raames ette kanda vägistamiskultuuriteemaline performance „Kui tahaksin su arvamust teada, eemaldaksin su huultelt teibi“ („If I wanted your opinion, I’d remove the duct tape“).
Kuidas kujutada haavatavat superkangelast? Tristan Priimägi intervjueerib Alain Gangoli ja Jean-Loup Felicioli, kes suutsid oma täispika animadebüüdiga „Kass Pariisis“* jõuda välja täispika animafilmi Oscari nominatsioonini. Nüüd on nad poolehoidjaid kogumas oma teise pika filmiga „Fantoompoiss“. Selle nimitegelasel on võime lahkuda oma kehast ja ta hakkab veidi film noir’likus fantaasialoos ajama kuritegeliku Katkise Näoga Mehe jälgi New Yorgis.
HENRIK EHTE: Eesti autori võimalused muusikaäris
Eestis tuleb ületada arusaam, et siin ei ole võimalik helilooja ja artistina elatist teenida. Kui üks hull võtabki pähe soovi pühenduda oma karjäärile, siis võib ta tugineda loomemajanduse ökosüsteemile. Seejuures saab ettevõtmise mitmel moel tulusaks teha. Tärkava talendi tee võiks lihtsustatult olla järgmine: õpi muusikat, kirjuta lood, moodusta ansambel, esine konkurssidel, käi laulukirjutajate laagris, leia mänedžer, tooda ühisrahastuse või kultuurifondi toetusel album, esitle, levita ja müü plaati, astu üles esitlusfestivalidel, teeni firmaürituste pealt, sõlmi sponsorilepinguid, müü fännitooteid. Kui oled kohalikus mastaabis läbi löönud, siis asu piiritaguseid riike vallutama.
Arvustamisel
Roosi tänav Tartus
Mängufilm „Teesklejad“
Jaak Alliku „Kihnu Jõnnist Savisaareni“
Jelena Ahtjorskaja „Paanika kohvris“, Tamur Kusnetsi „Puud kasvavad kõigile“ ja Mathias Énard’i „Varaste tänav“
Juntae TeeJay Hwangi näitus „Sinine lõhekala“ ja David Kennedy Cutleri „Sunnitud lahkumine“
Rahvusvahelise grupi Mago „InTime“ ja R.A.A.A.Mi ja Vaba Lava „Ma pigem tantsiksin sinuga“


description: Viimane nädal on üsna uudisterohkelt kulgenud. Lõpuks pärast pikka punnimist sai Eesti esimene naispresident valitud ja kohe puhkes kisa, kas maksab ikka seda rõhutada, et ta on naissoost, kirjutab arvamusportaali kolumnist Indrek Kuus.

title: Indrek Kuus: Eesti esimölaka otsingud, reformatsioon ja mängult Neitsi Maarja purustamine

maintext:
Olgu, ütleme siis lihtsalt Kersti ja loodame, et alamad hakkavad teda veel palavamalt armastama kui meie Marinat, toda Kaljuranda ikka, kelle silmis süttis ka korraks riigimehelik säde ja soov rahvast teenida. Tore, kui leidub tarmukaid naisi, kel mure südames ja tahtmist valitseda. Pärast Katariina-nimelist tsaari polegi Eesti üle naiselik valitsusvaim lehvinud.
Samal ajal on meesterindel lood teisiti. Minu hea sõber ja vapper agitaator Juku-Kalle võttis nõuks jälle paljastada ning andis välja raamatu Edasi ja Postimehe eelmise peatoimetaja Kadastiku Jaak Kalju nime all vene ajal ilmunud paskvillid. Kadastik, kuigi vanem mees juba, otsustas vastupanu osutada ja kaebas Jukukese kohtusse. Piiskop Viilma käis Eesti Rahva Muuseumis, õnnistas seda ja sai kurvaks, et kristlikku kultuuri ei austata. «Matsikari,» arutles tänapäeva inimestele kahekrooniselt tuntuks saanud Baer ikka väga targasti.
Rumalus! Inimesi kohtusse anda on politsei ja prokuratuuri kohus ja süüdlased peavad saama karmi karistuse, kuid oma ligimest kohtusse ei kaevata. Oma sõpra Jukut ma mõistan, Kadastikul võib koguni õigus olla, et Juku on veel suuremale hulgale inimestest haiget teinud, kui tema omal ajal mõnda vabadusvõitlejat mõnitas. Ei kavatse mina Juku-Kallele mingit kaitsekõnet pidada, ta saab sellega ise hakkama, lihtsalt ma tean, et ta on jultunud, kuid pole halb. Kadastikku ma ei tunne ega ütle tema kohta seetõttu midagi. Juku-Kalle on nagu Agu Sihvka või Tintin: aus huligaan.
Vahelepõikena ütlen, et pidin ka rahvusringhäälingu uudistetoimetajana antud teemaga tegelema ja alguses näis see mulle lõbus. Ülemus Samost arvas ja palus: «Indrek, ära jama, las see asi olla.» Aga uudiskera kukkus veerema ja kus sa ikka mööda vaatad, kui Raid, Kadastik, Linnamäe ja otsapidi ka Indrek Tarand vastastikku irriteerivad. Keda seekord pekstakse? Mart Kadastikku. Miks? Et liiga vähe omal ajal palus vabandust. Võimalik, aga kõik me oleme lugenud inimeste elulooraamatuid ja teame, et neis on kombeks kas rohkem või vähem endale ja ilmarahvale pisut kokku luisata ja asju ilustada. Nii on see alati olnud.
«Ajastut saab sulgeda vaid siis, kui kannatuste põhjustajad andeks küsivad ja aru saavad. Sest põhiseaduses pole üldsegi kirjas, et inimene ei tohiks saada targemaks või andeks,» kirjutab Juku raamatu «Paradokside puntras» eessõnas.
Miks ei saa? Ikka saab. Minevikuga saab ikka rahu teha, olgu see 25 või 500 aastat tagasi. Piibli lugejaskond on suurem kui Kadastiku kunagi ilmuvate kogutud teoste, ajalehe KesKus ja Edasi ning Postimehe oma kokku.
ERMi eksponaat
Mulle tegi alguses päris palju nalja, kui piiskop Viilma käis Euroopa viie uhkeima muuseumi hulka kuuluvat muuseumit õnnistamas, kuid tuli Tartust Tallinnasse tagasi kurvalt. «Siiski häiris mind üks eksponaat. Tegemist on suure, peaaegu inimesekõrguse läbipaistva ekraaniga, millel on kuvatud valgusjoontega neitsi Maarja figuur. See figuur on seal püsivalt, kuni keegi lööb jalaga ettenähtud ja vastavalt märgistatud kohta ekraani all servas. Löögi tagajärjel lendab figuur kildudeks. Ja see ongi selle eksponaadi mõte – lasta purustada jalalöögiga neitsi Maarja kujutis,» kurvastas Viilma.
Aga kurvastas ka minu hea sõber õigeusu preester Sakarias Jaan Leppik, kes ütles targasti: «See on empaatiavõime puudumine, see on oskamatus mõtelda kaugemale ning tunda teiste inimeste tundeid ja sügavaid emotsioone.» Sakariast ma austan ja juba ainuüksi tema pärast ei vannu ega viruta neitsi Maarjale jalaga, kuigi ma paraku olen jäänud ilma võimest aduda kristlikke võlusid.
Aga kas nii võiks öelda ka Juku Kadastikule ja Kadastik Jukule. Varsti ju jõulud. Kuidas leida Eesti esimölakas? Kas on teda üldse vaja? Kas tema peaks ametisse nimetama riigikogu?
Savisaare kunagine abikaasa Vilja kirjutas Facebookis: «Kui oleks võimalik valida Eesti esimölakas, siis minu lemmikkandidaat oleks kahtlemata Indrek Tarand. Suur null Euroopa parlamendis, aga kui vaja Eestis populismi pritsida, või mõnda edukat Eesti kolleegi solvata, on ta alati esireas.»
Vahelduseks võiks kokku leppida, et ei Kadastik, Juku, neitsi Maarja, Viilma, Savisaare eksnaine ja teised möödunud nädala tegelased pole Eestile olulist kahju tekitanud, nagu ütleb igasuguste segaste juhtumite korral minu kolleeg Marek, kelle võiks vabalt riiklikuks lepitajaks nimetada. Aga paraku on jõudnud kallis koduvabariik olukorda, kus isegi Euroopa Kontrollikotta töötaja saatmine võtab kauem aega kui türklastel paari praami kokkukeevitamine.
Kuna tsiteerimine jätab targa mulje ja seda arvestavad nii kirikuõpetajad kui teised sõnaseadjad, siis mul on juhtumisi üks raamat pooleli ja paslik koht vaatas vastu. «Paralleelitades ja kontrastitades ajaloolisi jt nähtusi ning mitte arvestades iga üksiku nähtuse arengut ja selle seost ja ajaloolist tausta, võime teha üsna usutavaid ja vägagi efektseid järeldusi /…/ Trükikunst ja raamat olid reformatsiooni käes sõjariistaks, mis tõid võidu. Reformatsioon aga muutis rea rahvaste elu teiseks ja ei jätnud mõju avaldamata ka teiseusulistesse maadesse.» (Daniel Palgi «Raamatu osa Eesti arengus», Eesti Kirjanduse Selts. Tartu, 1935.)
Indrek Kuus on lõpetanud Tallinna Ülikooli eesti keele ja kirjanduse õpetaja erialal ning töötanud 1994. aastast ajakirjanikuna-toimetajana uudisteagentuuris BNS, Linnalehes ja Postimehes.


description: Mida iganes tänane päev ei too, troonib üle kõige üks ja ainuke kahest osast koosnev sündmus, mille rütmis hingab kirglikult meedia ja hingab kergendatult väsinum osa Eesti inimestest, sest «see on nüüd siis ametlikult läbi, Taara olgu kiidetud».

title: Kaupo Meiel: president ei lõhu su puid

maintext:
Toomas Hendrik Ilvesest saab tänasest ametist lahkunud president ja Kersti Kaljulaidist Eesti Vabariigi president. Presidendivahetuse tseremoonia tuleb varasematest mitu korda pidulikum ja miks mitte, sest presidendiamet ongi enamjaolt seotud pidulikkusega.
Eesti president, ükskõik kui karismaatiline, arukas või vastuoluline ta ei ole, ei lahenda mitte ühtegi probleemi. President ei pane vabrikutöölistele palka juurde. President ei tõsta talunike rõõmuks piimaliitri hinda ega langeta seda samal ajal ostjate rõõmuks. President ei korista meie tube ega aita vastu talve puid lõhkuda. Õigupoolest president ei tee ega peagi tegema midagi, millest tõuseks praktilist, käegakatsutavat kasu.
Samal ajal võib sümboolne kasu, mida Eesti Vabariigi presidendil on võimalik tuua, olla väga suur ja hea suhtumise korral anda jõudu endal tube koristada ja puid lõhkuda.
Toomas Hendrik Ilves ütles eile, oma viimase täispika tööpäeva lõpetuseks tehtud telepöördumises: «Minu hinges on rahulik tunne. Kümme aastat presidendina on iga päev kinnistanud seda, millesse uskusin juba lapsena. Et Eesti rahvas on tubli, nutikas ja sitke. Meil on ärgas meel, usk iseendasse ja oma riiki.»
Presidendi sedastusele ei järgnenud ühtegi «aga». Nelja lausesse oli lühidalt kokku võetud peamine, mida presidendilt tahaks ikka ja jälle kuulda. Vähimagi irooniata – hea on kuulda, et presidendil, kes ei ole kunagi pelgalt indiviid, vaid samuti institutsiooni esindaja, on säilinud usk sellesse, et Eesti rahvas on tubli, nutikas ja sitke ning et meil endil on säilinud usk iseendasse ja oma riiki. Halb tuleb alati enamasti ise meelde ega kipu meelest kaduma, kuid hea teadvustamiseks peab vaeva nägema ning abi selleks on alati teretulnud
Muidugi ütles president Ilves oma pika ametiaja jooksul mõndagi, mis mõnelgi inimesel ehk siiani südames kripeldab, kuid lõppsõna positiivsusest negatiivset välja manama hakata oleks ebaõiglane ja mitte kõnelejale, vaid kuulajale.
Ei president Päts, president Meri, president Rüütel ega president Ilves ole muutnud eesti rahvast ei paremaks ega halvemaks, sellega saab rahvas alati ise hakkama. Samamoodi ei muuda meid ei paremaks ega halvemaks täna ametisse astuv Kersti Kaljulaid. Kõik, kes vastupidist loodavad või kardavad, lihtsalt petavad end.
Toomas Hendrik Ilves avaldas oma viimases avalikus pöördumises Eesti Vabariigi presidendina kindlust, et Kersti Kaljulaidist saab Eestile hea riigipea. «Palun teid, kaasmaalased, hoiame kõik koos uut presidenti, tema peret ja tema lähedasi,» ütles ta ning seegi sõnum vaatega tulevikku kannab positiivset lisasõnumit. Kui me kõik koos hoiame uut presidenti, tema peret ja tema lähedasi, suudame ehk rohkem hoida iseennast, oma peret ja lähedasi ja kui me sellega toime tuleme, siis võime ise uhked olla ja miks mitte lasta presidendil end uhkena tunda, ning hoolimata kogu sümboolsusest polegi see nii ebaoluline.


authors: Eesti Meditsiiniekspordi Klaster Juhatase Liige

description: Küllap on kõik kuulnud diagnoosi, et Eesti majanduskasv kiratseb juba pikemat aega. Ravist oleme samuti kuulnud: eksport peab kasvama. Apteeki minnes on aga pilt nukker, sobivaid ravimeid ekspordi edendamiseks paistab nappivat.

title: Inge Suder: meditsiin arstib ka majandust

maintext:
Tegelikult ei napi, ka president Kersti Kaljulaid tõi oma ametisseastumise kõnes välja, et eksportima peaks peale toodete ka teenuseid. Üks kõrgema lisaväärtusega teenuseid on kahtlemata meditsiiniteenus. Inimesed on valmis maksma nii enda kui ka oma lähedaste tervise eest.
Meditsiiniteenuste eksport aitab meie pideva rahapuuduse all ägavale tervishoiusüsteemile vajalikku lisaraha hankida. Eelmisel aastal oli meditsiiniteenuste ekspordi maht ligi 10 miljonit eurot ja seda hoolimata Venemaa turu jäätumisest. Tänavu on oodata ekspordikasvu ligi 10 protsenti.
Peale naaberriikide Soome, Läti, Rootsi ja Venemaa on meditsiiniteenuste ekspordi kasvavad turud endised SRÜ riigid Kasahstan, Ukraina ja Aserbaidžaan.
Kindlasti võib just Kasahstani osas tekkida küsimus, kas nii kaugele tasub meditsiiniteenusega üldse proovima minna. On ju Tallinn Kasahstani peamisest ärikeskusest Almatõst ligi 4000 km kaugusel – sama kaugel kui näiteks Aasia metropolid Hongkong ja Shanghai. Meie viimase paari aasta kogemus näitab, et tasub proovida ja nutikas tegutsemine toob üsna kiiresti reaalseid tulemusi. Praeguseks on juba sadakond Kasahstani patsienti saanud ravi Eestis.
Kasahhid on valmis kvaliteetse teenuse eest väga korralikult maksma ja maksujõulisi kliente on seal omajagu. Kvaliteetne teenus sisaldab nende jaoks kindlasti ka personaalset lähenemist ja isiklikku suhtlust, muidu pole mõtet seal äri tegema hakata.
See omakorda tähendab, et vaja on võtta aega, minna ise kohale ja suhtevõrgustikku arendada. Ainult veebilehe, telefoni ja e-kirja abil pole võimalik Tallinnast Almatõsse või ka Bakuusse meditsiiniteenust müüa.
Sellistes riikides on oluline riigi ja erasektori tihe koostöö: riigijuhid ja diplomaadid peavad aitama avada uksi, et ettevõtjad saaksid äri ja suhtevõrgustikku arendada. Meie viimaste aastate praktiline kogemus Kasahstanis ja Aserbaidžaanis näitab, et eduka suhtevõrgu loomine ilma Eesti diplomaatide abita on väga keeruline. Sind lihtsalt ei võeta tõsiselt. Loodetavasti neis riikides Eesti diplomaatiline kohalolek jätkub, kuigi viimaste kuude uudised ei anna ses osas kindlust juurde.
SRÜ riikide arste ja patsiente huvitavad meditsiiniteenustest just keerukamad ja tippkvaliteediga protseduurid, näiteks vähiraviga seotud valdkondades. Almatõs on meeste keskmine eluiga ainult 50 ja naistel 55 aastat ning üks peamine surma põhjus ongi vähk. Seni on jõukam elanikkond end ravinud peamiselt Iisraelis ja Saksamaal, kuid meie tugevus on peale meditsiiniteenuste väga hea hinna-kvaliteedi suhte kindlasti korralik vene keele oskus. See on oluline nii haigele kui ka tema lähedastele, kes reisivad haigega tihti koos.
Ekspordist huvituvaid meditsiiniettevõtteid ühendav Medicine Estonia klaster soovib lähiaastatel kindlasti nii Kasahstanis kui ka Aserbaidžaanis tegevusmahte kasvatada, sest seal on meie vastu positiivne huvi olemas. Me peame selle huvi ära kasutama.
Iga välispatsientide toodav lisaeuro aitab suures plaanis ravida ka meie eksporti ja majandust, kuid see pole peamine. Lisaraha võimaldab väärikamalt hinnata meie oma arste ja õdesid, hoida neid Eestis ja seeläbi saavutada kõige olulisem eesmärk – pakkuda meie oma Eesti inimestele tipptasemel ravi.