description: Presidendivalimised pole USAs ainus kuum teema. Väga tuline on ka keskkonnaprobleem Põhja-Dakotas, kus põliselanike inim-ja keskkonnaõigusi ei peeta millekski ning nende pühale maale ja veevõtukohta tahetakse ehitada naftatoru trass, kirjutab Eesti Rohelise liikumise juhatuse liige Kai Allikas.

title: Kai Allikas: teine suur USA dilemma

maintext:
Naftatoru ehitamise eesmärgiks on vahetada välja praegu toimiv raudteetransport, mis võimaldaks transportida naftat Chicagosse suuremas koguses ja kiiremini. Projekti maksumus on hinnanguliselt 3,8 miljardit dollarit ning maa-aluse toru pikkuseks umbes 1886 km.
Mis on konflikti põhjuseks?
Käesoleva aasta aprillist saadik on põlisrahvad aktiivselt vastu seisnud nii naftatoru ehitamisele nende esivanemate matmiskohtadele kui ka variandile, mille kohaselt peaks toru minema jõe alt (nende elukohast ülesvoolu). Alale, kuhu plaanitakse toru ehitada, on nad loonud rahumeelse palvelaagri. Algselt pidi toru läbima paika, kus see oleks ohustanud linna, kus elavad peamiselt valged jõukad inimesed. Seda seepärast, et see oleks olnud lühem tee. See aga ei olnud linnaelanikele sobilik, seega tõsteti marsruut ümber, põlisrahvaste reservuaarist vaid 1,5 km kaugusele.
Vastasseis põlisrahvaste ja projekti planeerijate ning kohaliku võimu vahel on läinud pingeliseks. Protestijaid on sadade kaupa vahistatud, nende vastu on kasutatud agressiivseid meetodeid (lukustatud väikestesse ruumidesse, alandavalt läbi otsitud, kasutatud kinnivõtmiseks liiga jõulisi meetodeid, pritsitud pisargaasiga, tulistatud inimesi ja loomi kummikuulidega jne), mis on niigi keerulist olukorda pingestanud. Juba on ka täitunud nende esimene hirm: osa nende pühast maast on juba üles kaevatud, nüüd võitlevad nad vee kaitsmise eest.
Mida kumbki pool tahab?
Firma Energy Transfer, mis toru ehitab, soovib saada kiiremat võimalust suurte naftakoguste transportimiseks. Projekti eestvedajad lubavad kohalikele tööd juurde tuua, seda vähemalt ehituse perioodiks.
Standing Rock'i Siuu Hõim, kes kaitseb oma esivanemate maid, tahab, et need jääks puutumatuks. Lisaks näevad nad naftatorus ohtu nii keskkonnale kui nende kultuurile. Kuna toru on planeeritud minema Missouri jõe alt neist ülesvoolu, siis igasugune leke on neile ohtlik. Jõgi on neile oluliseks ökosüsteemiks, mille teenuseid nad iga päev kasutavad, ning magevee allikaks ligi 10 miljonile inimesele allavoolu, mitte ainult indiaanlastele. Aktivistid kutsuvadki end pigem vee kaitsjateks kui protestijateks.
Naftatorust on siiski huvitatud suur hulk kohalikke farmereid, kes oma maa müügist loodavad suurt tulu teenida. Aga on ka neid, kes on pahased, et ilma neilt nõu küsimata lubati nende maadelt naftatoru läbi viia.
Kas naftatorud on ohtlikud?
Torude ettevõtted väidavad, et torud on ohutud ja õnnetusi juhtub vähe, eriti kui võrrelda alternatiividega nagu raudteetransport ja veoautod. Samas õnnetusi juhtub ja lekked on sagedased, lekete asukohti teinekord raske märgata ja nii imbub keskkonda märkimisväärne kogus naftat. Lisaks on veel mängus inimlik ahnus, kus ebaseaduslikult lõhutakse torusid, et naftat kätte saada, aga parandamine jäetakse kellelegi teisele.
Lekked võivad olla väiksed, aga on ette tulnud ka torude purunemist, mis klassifitseeruvad juba looduskatastroofi alla. Näiteks 2013. aastal purunes toru, mille tagajärjel valgus Põhja Dakotas kohaliku farmi maadele üle kolme miljoni liitri naftat. Sarnane õnnetus juhtus ka 2010. aastal, kui Michiganis voolas Kalamazoo jõkke pea sama suur kogus naftat. Selle koristamiseks kulus aastaid ja kuludeks hinnati üle miljardi dollari. Lisaks on naftatorudel kindel eluiga, aga ettevõtted üritavad neid kasutada võimalikult kaua, suurendades nii õnnetuste riski. Nt Aafrikas Nigeri deltas on looduskeskkond naftalekete tõttu tõsises ohus. Seda eelkõige seetõttu, et puudub poliitiline tahe olukorraga tegeleda.
Mida USA võimud sellest arvavad?
Presidendiametist peatselt lahkuv Barack Obama on viimaks andnud lootust, et kaalutakse veel võimalusi paigutamaks toru teise kohta, jõest kaugemale. Hillary Clintoni lühike kommentaar antud küsimuses oli, et rahvuslikes infrastruktuuriprojektides tuleks kuulata kõikide hääli ja võtta arvesse kõiki vaateid. Donald Trump pole sel teemal sõna võtnud, aga on tuvastatud tema lähedane rahaline seotus naftatoru operaatoriga.
Miks see lugu oluline on?
1) Vähemuste arvamust ei peeta nii oluliseks. Sellistes kokkupuudetes esineb rohkem vägivalda, inimõiguste rikkumisi ja valetamist. Samuti on ka meedia tähelepanu tavaliselt kuskil mujal, mis laseb ettevõtetel tegutseda nii, nagu neile sobib – business as usual. Põlisrahvad peavad USAs tihti võitlema õiguste eest, mis valgetele on enesestmõistetavad. Seetõttu ei ole probleemiks ainult naftatoru ja keskkonnareostuses, vaid ka inimõiguste rikkumine.
2) Kliimamuutused on tõsine oht kogu maailmale. Pariisi kliimaleppe valguses tundub pikaajalistesse fossiilsete kütuste projektidesse investeerimine veelgi lühinägelikum. Seda eriti juhul, kui on ette näha, et see toob kaasa lisaks kliimamuutustele ka teisi keskkonnaprobleeme.
3) Selliste suurte projektide puhul on kogukondade kaasamisel oluline roll, mida antud juhul ei täidetud. Demokraatlikes ühiskondades on mõeldamatu, et valitsused (ja suurkorporatsioonid) teostavad endale antud võimu ilma kohalikke huvisid arvestamata, inimesi kaasamata ning sealhulgas paljusid inim- ja keskkonnaõigusi rikkudes.
Homme toimub Tallinnas ka meeleavaldus põliselanike toetuseks.
Lisalugemist:
Dakota pipeline protesters set for «last stand» on banks of Missouri river. The Guardian
https://www.theguardian.com/us-news/2016/oct/31/north-dakota-access-pipeline-protest-last-stand
Dakota Access pipeline: Native Americans allege cruel treatment. The Guardian https://www.theguardian.com/us-news/2016/oct/29/dakota-access-pipeline-native-american-protesters
«We are protectors, not protesters»: why I'm fighting the North Dakota pipeline. The Guardian https://www.theguardian.com/us-news/2016/aug/18/north-dakota-pipeline-activists-bakken-oil-fields
North Dakota Oil Pipeline Battle: Who’s Fighting and Why. The New York Times http://www.nytimes.com/2016/11/02/us/north-dakota-oil-pipeline-battle-whos-fighting-and-why.html


authors:
Maarja Vaino
Mihkel Maripuu

description: Minu silmis on Taavi Rõivas teinud küll ühe konkreetse ja põhimõttelise vea. Ja ma ei ole sugugi kindel, et uus valitsus – kes selle ka moodustavad – seda viga ei kordaks, kirjutab kolumnist Maarja Vaino.

title: Maarja Vaino: Taavi Rõivase üks viga

maintext:
Endine peaminister Taavi Rõivas küsis «Pealtnägijas» mõneti lihtsameelselt: mis on see üks viga, mille ta on valitsusjuhina teinud. Pakutud vastus (Tallinna Sadama korruptsioonijuhtum) teda ei rahuldanud ja võib-olla see tõesti ei olnud parim näide.
Õieti on olukord selline, et ükskõik, millist üht konkreetset seika välja tuues näib, et see pole piisav põhjus. Osalt paistab asi nagu iga purunenud suhte puhul – paljud asjad käivad teise juures närvidele ja annavad tülideks põhjuse, aga eraldi võttes ei ole ükski neist selline, mille pärast peaks tingimata lahku minema. Ja tõsi ju ongi, et lahku ei minda paljude väikeste, vaid sagedamini ühe suure asja pärast.
Minu silmis on Taavi Rõivas teinud küll ühe konkreetse ja põhimõttelise vea. Ja ma ei ole sugugi kindel, et uus valitsus – kes selle ka moodustavad – seda viga ei kordaks. Sest kaks uue valitsuse arvatavat parteid on istunud koos Rõivasega valitsuses ja seda viga kaasa teinud ning kolmas praegu valitsusse suunduv partei on juba iseenesest nii problemaatiline, et peaks end paljudes küsimustes alles kõvasti tõestama.
Mis see üks viga siis oli? Minu meelest ennekõike Eesti kui mõõtme tagaplaanile jätmine. Vahel isegi unustamine.

fasttext_language: et


authors: Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutuse Juhatuse Liige

description: Ükski digivahend ei ole hea või halb. Need oleme meie ise, kes teevad otsuseid kas ja milleks üht või teist vahendit kasutada, kirjutab Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutuse juhatuse liige Ene Koitla.

title: Ene Koitla: kas nutiseade on lapsehoidja, meelelahutaja või midagi muud?

maintext:
Instragram, WhatsApp, Ask.fm, Snapchat, Youtube, Spotify, Tumblr, FaceTime – kui sa nendes keskkondades ei toimeta, siis oled käbide ehk laste jaoks vana känd. Loomult uudishimulikud ja uuele avatud lapsed võtavad kiiresti omaks kõik, mida tehnoloogiamaailmal pakkuda on.
Laps vajab ka internetis kaitset
Riigi Infosüsteemide Ameti 2014. aasta uuringust selgus, et 60 protsendil vanematest kui kuueaastastest Eesti elanikest on nutiseade (nutitelefon või tahvelarvuti). Digivahendite üha suurenev populaarsus seab uusi nõudmisi ka lapsevanematele, kellel tuleb senisest enam tähelepanu pöörata uuele pereliikmele, mis mõjutab nende lapse arengut ja turvalisust.
Ükski digivahend ei ole hea või halb. Need oleme meie ise, kes teevad otsuseid, kas ja milleks üht või teist vahendit kasutada. Tänapäeval on paljudes peredes nutiseade saanud lapsehoidja austava staatuse. Avalikus ruumis võib kohata, et nutva lapsega rääkimise asemel ulatatakse talle helendav ekraan ja laps rahuneb. Paradoksaalne on aga kuulda lapselt ajal, kus akna taga mänguväljakul on tema sõbrad, et tal pole õues midagi teha ja seetõttu tahaks ta tuppa jääda. Muidugi koos telefoni või arvutiga.
Digimaailm ja internet võimaldavad lapsel sattuda ebaturvalisse keskkonda isegi oma turvalises kodus olles. Vanasti õpetasid vanemad meile, et mänguväljakul võõralt onult-tädilt kommi vastu ei võeta ja temaga kaasa ei minda. Internetis aga ei saa ema-isa kogu aeg kõrval kontrollida, kellega laps suhtleb.
Mis jääb lapsepõlvest meelde?
Kui Targalt Internetis programmi koolitusel küsiti kolmanda klassi õpilastelt, kas nutiseadme vahendusel on nende poole pöördunud võõrad inimesed, siis oli tulemus šokeeriv – tervelt 35 protsenti vastas jaatavalt. Antud number on kooliti erinev, aga selle suurusjärk paneb mõtlema. Kui me ei saa oma tegudega seda numbrit väiksemaks teha, siis vähemasti saame lapsele õpetada, kuidas niisuguses olukorras käituma peaks. Kõige lähedasem ja usaldusväärsem inimene lapsele on ikkagi tema ema või isa, kellelt oodatakse nii juhendamist, kuulamist kui ka reeglite seadmist ehk kasvatamist. Lisaks füüsilisele reaalsusele, millega meid õpetati omal ajal toime tulema, peame meie nüüd lisaks õpetama oma lapsi toime tulema digimaailmas, mis on nende jaoks vähemalt niisama reaalne kui pärismaailm.
Kui meenutate oma lapsepõlve, siis mis on jäänud teile sellest meelde? Kas väärtustate enam aega, mida veetsite multifilme vaadates või hetki, mil kabemängus isale pähe tegite ja vanaemaga maal pannkooke küpsetasite? Tänapäeval saab digi olla nende mälestuste osa, kui jäädvustaja, kuid mälestusi ta ei asenda. Uskuge mind, ükski laps ei taha mäletada oma lapsepõlvest mitu «laiki» ta kunagi sotsiaalmeedias sai, või seda, kuidas ta pere õhtused söögikorrad veetis arvutimängu mängides, sest samal ajal olid vanemad ametis omaenda nutiseadmetega. Kodus võib see kergesti juhtuda, sest kodus on nutiseade sageli meelelahutaja rollis.
Digivahendite muutumine esmatarbekaubaks loob uusi reaalsusi mitte ainult kodus. Kuna info- ja kommunikatsioonitehnoloogia on saanud meie isikliku ja professionaalse elu loomulikuks osaks, siis on digipädevustel oma koht ka põhikooli õppekavas. Riigi initsieeritud Digipöörde programm õpetab, kuidas nutikaid tehnoloogiaid töö- ja koolielus mõistlikult kasutada. Teema on kompleksne – see on koostöö erinevate ainete vahel koolis, kuid tähendab ka suuremat koostööd kodu ja kooli vahel.
Digiseade pole koolis meelelahutaja
Kooli poolt vaadatuna on lapse digiseade kõike muud kui meelelahutaja. Eelkõige on see töövahend, lapse arendamise mootor, millega kaasnevad piiramatud võimalused õppeprotsessi ajakohastamiseks ja mitmekesistamiseks. Nutiseade võimaldab lahendada keerulisi küsimusi ja omandada teadmisi viisil, mida vanem põlvkond omal ajal ei osanud ette kujutadagi. Info otsing ja jagamine, meeskondade loomine ja tulemuste esitlemine sõltumata liikmete füüsilisest asukohast, ühendamatuna näivate õppeainete kombineerimine ja esitamine uute tehnoloogiate abil, ja muidugi mängulisus. Just mängulisus on see, mida tehnoloogia võimaldab ja mis paneb lapsed õpetatavat lennult haarama.
Kui vanasti tuli koolis õpetaja jutt sõna-sõnalt käsitsi üles kirjutada ja õppimine oli tõsine töö, siis nüüd on tehnoloogia töö, mängu ja huvitegevuse piire muutnud. ProgeTiigri programmi raames on lastel võimalus tegeleda koolides robootikaga. Nende jaoks on see mäng, kooli jaoks aga õppetegevus, mis arendab laste tehnilist kirjaoskust, insenerlikku mõtlemist ja digipädevusi. Täiesti uued võimalused arenevad ka laste loovuse arendamisel. Ozobot, MakeyMakey, BeeBot, Raspberry Pi, Edison, Little Bits ja 3D- printer on vaid mõned näited, mille abil lapsed saavad koolis luua oma maailma. Kui need nimed on sama tundmatud kui artikli alguses toodud loetelu, siis soovitan uurida ProgeTiigri Digitaalsete materjalide kogumikku, milles tutvustatakse 52 vahendit, äppi ja veebikeskkonda, mida tänased innovaatilised koolid iga päev õppetöös kasutavad.
Uurige vanemana välja, kuidas on olukord teie lapse koolis! Maailm on meist ainult ühe hiirekliki kaugusel, kasutame seda mõistlikult nii koolis kui ka kodus.
Ene Koitla osaleb 4. ja 5. novembril toimuval Eesti Kultuuri Koja konverentsil «Kultuur, haridus ja haritus»paneeldiskussioonis «Kas nutiseadmed aitavad arendada laste loovust?».
Postimees.ee teeb konverentsist otseülekande.


authors:
Gert Siniloo
Foto
Jaanus Lensment Postimees

description: Suur võis olla hispaanlaste ja portugallaste rõõm möödunud kolmapäeval, kui Euroopa Komisjon teatas otsusest mitte karistada neid Euroopa Liidu (EL) eelarvereeglite rikkumise eest. Mõlema riigi suhtes oli algatatud menetlus eelarvedefitsiidi ületamise eest, mis näeb reeglite järgi ette struktuuri- ja investeerimisfondide maksete osalist peatamist ning trahve.

title: Gert Siniloo: aeg on rahakotirauad valla lüüa!

maintext:
Veel suvel tunduski minevat nii, et Hispaaniast ja Portugalist saavad esimesed liikmesriigid, keda karistatakse. See oleks toonud trahvid suurusega kuni 0,2 protsenti sisemajanduse kogutoodangust (SKT), mis tähendanuks Hispaaniale ligi kahe miljardi ja Portugalile 400 miljoni euro suurust arvet. Asjad näisid karmid: ELi reeglite kohaselt ei tohi ühegi liikmesriigi eelarvepuudujääk olla suurem kui kolm protsenti SKTst, ent mõlemad patused ületasid seda keeldu enam kui protsendiga.
Läks aga teisiti. Komisjoni majandusvolinik, prantslane Pierre Moscovici vastas küsimusele, miks otsustati ikkagi järele anda, et sanktsioonide kehtestamiseks peaks EL olema masohhist. Konkreetselt Hispaania puhul sai määravaks asjaolu, et riik on olnud viimased kümme kuud toimiva valitsuseta, sest mitu järjestikust valimist pole edu toonud – ja maaslamajat ei lööda, põhjendas Moscovici.
Komisjoni otsus tekitab aga paratamatult küsimuse: mis kasu on reeglitest, kui need pole mõeldud täitmiseks? Kas Brüsselist antakse signaal, et kuigi osa maid täidab ELi eelarvenõudeid eeskujulikult (teiste seas Eesti), on mõnele teisele riigile samal ajal rohkem lubatud?
Pigem mitte. Vaadates kolmapäevast otsust viimaste väljaütlemiste kontekstis, tundub hoopis, et üleüldine kasinuspoliitika aeg, mis on domineerinud ELis pärast viimast majanduskriisi, hakkab peagi lõppema. Kõige selgemini on seda väljendanud Jean-Claude Juncker, kes ütles hiljuti, et tema juhitav komisjon ei tohiks jääda meelde samasuguste kasinusmeetmete elluviijana, nagu on varem kombeks olnud.
Juncker on veendunud, et liikmesriigid, kes on selleks võimelised, peaksid rohkem investeerima. Sama on tegelikult väljendanud Euroopa Keskpanga president Mario Draghi, kes on teinud viimasel ajal korduvalt kaudseid vihjeid, et majanduslikult edukad riigid peaksid suunama rohkem raha investeeringuteks.
Nendel sõnavõttudel on üks kindel adressaat ja see on Saksamaa. Riik, kus on võimul konservatiivne rahandusminister, kes on olnud häälekamaid liigse kulutamise vastaseid ja tasakaalus eelarvepoliitika pooldajaid. Juncker, Draghi ning oma viimasel Euroopa-visiidil Ateenas kasinust kritiseerinud USA president Barack Obama annavad aga selgesti mõista, et aeg on mõtteviisi muuta.
Põhjus selleks on lihtne: ELi ja nüüd ka USA võimukoridorides saadakse aru, et Brexitil ja Donald Trumpi valimisvõidul on majanduskriisist löödud ja poliitikas pettunud valija nägu. Nende ülevõitmiseks ollakse valmis ka reegleid painutama. Selle kõige valguses ei tundugi, et Eestis loodav valitsuskoalitsioon liigub vastuvoolu.


authors:
Aare Tark
Andres Haabu Pm Scanpix Baltics

description: Eesti teadlased ja koodivõlurid võivad teha esmaklassilist arendustööd, kuid laboriseinte vahelt välja toodud ühiskondlikuks väärtuseks muudavad selle juhid ja ettevõtjad. Juhtide arendamine tuleb võtta südameasjaks, leiab vandeadvokaat Aare Tark.

title: Aare Tark: kuidas võidame järgmise veerandsajandi?

maintext:
President Kersti Kaljulaid ütles oma ametisseastumise kõnes praeguse Eesti Vabariigi kohta kiitvalt: «Selline ongi Eesti, mida me tahtsime.» Ma nõustun – me oleme üheskoos tulnud võitjana välja viimase veerandsaja aasta arengute keeristormist. Nõukogude Liidu lagunemine ja raudse eesriide langemine oli 20. sajandi lõpu olulisim geopoliitiline sündmus. Sellele järgnesid 1990. aastatel Jugoslaavia sõjad, Euroopa Liidu ja NATO laienemine endistesse okupeeritud riikidesse uue aastatuhande alguses, Gruusia sündmused 2008. aastal ja palju muud, mis on maailma kõrgendatud tähelepanu hoidnud meie regioonil. Värskelt taasiseseisvunud riigina saime õlg õla kõrval ühiselt startida Läti, Leedu, Moldova, Sloveenia, Gruusia ja mitmete teistega. Praegu on Eesti SKT inimese kohta mitme tuhande dollari võrra kõrgem kui Lätil ja Leedul [1]. Moldova ja Gruusia on hädas Venemaa toetatavate separatistlike piirkondadega ning nad ei kuulu ei Euroopa Liitu ega NATOsse.
Eesti jaoks on taasiseseisvuse aeg olnud väga edukas, oleme muutunud arenenud Põhjala riigiks.
Tähistame kolleegidega käesoleval aastal advokaadibüroo TARK 25. sünnipäeva ning kuna advokaadid on paratamatult ühiskonna formatiivsete sündmuste osaliseks või tunnistajaks, siis ongi paras aeg ja võimalus korraks vaadata, mis Eesti selle eduni viis. Ühtlasi saab pikale vaatele keskendudes korraks aja maha võtta päevapoliitilistest tõmbetuultest.
Esiteks on meil omal olnud nutikust ja suutlikkust viia kiiresti läbi vajalikke reforme. Ärikeskkond ja regulatsioon on Eestis seetõttu olnud ettevõtja-sõbralikud, innustades nii oma inimesi kui tuues ka välisinvesteeringuid. Paljud viimase kümnendi uuringud on rõhutanud meie 90ndate kiirete majandusreformide võtmetähtsust [2].
Teiseks on paljud ulatanud meile abikäe. Aastate jooksul oleme Euroopa Liidult toetustena saanud summa, mis on ligilähedane ühe praeguse riigieelarvega. See on otsene rahaline toetus, lisaks oleme saanud väga palju ELi mitterahalist abi ning USA jt NATO riikide sõjalist abi nii teadmiste kui ka varustuse näol. Läbi aastate on meid investeeringutega ning teadmiste ja kogemuste vahetusega hindamatult palju toetanud ka Soome. Alates 1990ndate ühisfirmadest, Arengufondi loomisest SITRA eeskujul, Soome hariduse ja majandusmudeli eeskujuks seadmisest kuni inimestevaheliste suhete, akadeemilise koostöö ja turismini välja on meil ühe maailma absoluutsesse tippu kuuluva riigi lähinaabruse toel olnud võimas arengumootor justkui omast käest võtta.
Kahtlemata on edutegureid teisigi, näiteks meie protestantlik kultuur, kus töötegemine on tähtsal kohal ja maksude maksmine loomulik ning kus erinevalt Lõuna-Euroopast ei ole tekkinud võõrandumist või vastandamist riigiga. Ühe senise arengu eduteguri tahan siiski eriti esile tõsta – meie ettevõtjate ja juhtide kandev roll Eesti arengus. Ettevõtjad on olnud meie majanduse alus, riigieelarve täitjad. Kui suurtel turgudel ja suurtes ettevõtetes on juhi tegevuse põhjuslikku seost ettevõtte edukusega keeruline tõestada, siis Eesti väheste juhtimistasanditega väikestes ettevõtetes on juhi osakaal proportsionaalselt väga palju suurem. Teame nii aastate taha jäävaid näiteid kui ka hiljutisi olukordasid, kus tippjuhi halvad otsused on viinud ettevõtted raskesse olukorda või täieliku sulgemiseni, halvemal juhul juhi vastutusele võtmiseni. Tervikpildis on siiski häid näiteid ja häid juhte palju rohkem.
Ärimaastikul ringi vaadates ei pea suurepäraseid näiteid pikalt otsima. Tallinna Kaubamaja on Raul Puusepa käe all ka keerulistel perioodidel näidanud ainult kasvunumbreid. Viisteist aastat Eesti Telekomi juhtinud Valdo Kalm muutis ajale jalgu jäänud sidefirma nüüdisaegseks, kasumlikuks telekomiettevõtteks. Sten Tamkivi käe all kasvas Skype innovaatilisest tehnoloogiaprojektist maailma üheks tuntuimaks tehnoloogiaettevõtteks. NG Investeeringute omanikud ja juhid on aastatega üles ehitanud tuhandetele inimestele tööd andva eduka tööstus-, kaubandus- ja kinnisvarainvesteeringute grupi.
Selles nimekirjas, mida võiks veel pikalt jätkata, on nii juht-omanikke kui ka palgatud juhte. Neid iseloomustab ja ühendab oskus käituda peremees-juhtidena, kes oskavad vara hoida ja kasvatada. Eesti juhtide edu on paljuski toetunud heale talupojatarkusele ja elutervele loogikale. Meie peremees-juhid ei ole lasknud ennast liialt eksitada kõlavatest hüüdlausetest ja üleshaibitud buumidest, ei ole võtnud ülemäära suure riske, vaid on targalt valinud need lähenemised, milles päriselt iva on ning mille Eesti inimene ka omaks võtab. Mart Laari ainsa majandusraamatu lugemise müüt on laialt levinud, kuid ega ainult riigijuhid tühjalt kohalt alustanud. Ettevõtete juhid on samuti peaaegu olematu turumajandusliku teadmise baasilt osanud teha tarku otsuseid, mis on kasvatanud nende firmade ja seeläbi kogu ühiskonna vara.
Muidugi, aastate jooksul on olnud ka neid, kellel talupojatarkusest vajaka. Maailmast mahakirjutatud pudrumägesid lubavate juhtimisteooriate abil on petetud kas ennast või ka teisi, kulutatud aega asendustegevustele, loomata seejuures mingit lisandväärtust. Kirjutas juba Tammsaaregi: «Mõnest mehest ei saa ega saagi peremeest, ka siis ei saa, kui talle koht kätte anna.» Seetõttu ei tohi mõnikord lasta end eksitada moodsatest sõnadest juhtimises, mis ei loo elutervet ettevõtluse arengut ega sellega seonduvat kultuuri.
Lühidalt, meie juhid, nende käe all meie ettevõtted ja nende toel meie riik on seni hästi hakkama saanud. Küsimus on, kuidas võidame järgmised 25 aastat?
Viimasel ajal on põhjendatult palju tähelepanu saanud väljakutsed, mille peab lahendama ühiskond tervikuna, kuid kus riigil on kandev roll. Ilma iibe ja pensioniga seonduvate probleemide lahendamiseta meid kindlasti järgmisel veerandsajal samasugune edu ei saada. Peame järjepidevalt pingutama, et saada välja sotsiaalprobleemide nimekirjadest, millele proua president oma kõnedes on viidanud, ning et jätkuvalt kasvatada oma sissetulekuid ja heaolu, hoida vabadust. Eelmiste kümnendite loorberitel puhkamine on juba andnud märku majanduskasvu pidurdumises.
Vähem tähelepanu, ja minu hinnangul teenimatult, on pööratud juhtimise ja juhtide kvaliteedi jätkuvale tõstmisele. Ettevõtluse tugevus ja juhtide tarkus on see kütus, mille varal ühiskond saab kasvada ja areneda. Piisab heita pilk kasvõi ainult globaalse majandusvabaduse raporti kaanel olevale kaardile [3], et näha, kus me oma majanduse struktuuriga maailmas asume. Maailma suurimal siseturul, üleilmse konkurentsi tingimustes ainult talupojatarkusega enam ei toimeta. Uus põlvkond, kellest olen varem ka kirjutanud [4], peab muuhulgas tegutsema ja juhtima palju ebakindlamas maailmas, kus nii muutuse tempo kui ka süsteemide keerukus pidevalt kasvavad.
Eestis on praegu käes aeg, kus meie edule aluse pannud põlvkond annab tasapisi ohjad üle uuele juhtide ja ettevõtjate põlvkonnale. Kindlasti on neilgi oluline hoida elutervet peremehelikku tarkust, kuid selle peale tuleb ehitada kiiresti muutuvas maailmas juhtimise meisterlikkus. Maailma mastaabis jääb enamik Eesti ettevõtteid ikkagi väikesteks ning seetõttu jäävad juht ja tema otsused proportsionaalselt olulisemaks kui paljudes teistes riikides. Samas, kompleksses ja kiiresti muutuvas maailmas ainult üksinda enam parimaid otsuseid välja ei mõtle – tuleviku juht peab oskama kuulata, suhelda, selgitada ja kaasata.
Ma loodan ja soovin, et me ei unusta, vaid vastupidi, joonime alla juhtide ja ettevõtjate osa meie riigi järgmise veerandsajandi arengus. Seoses valitsuskriisiga on ettevõtluskeskkonna hoidmise ja arendamise olulisust, tasakaalustatud riigi eelarve vajalikkust rõhutanud mitmed meie arvamusliidrid. Loodan ka, et võtame noorte juhtide arendamise südameasjaks. See lootus ei keskendu ainult ärisektorile, ma räägin ka riigijuhtidest, haridusjuhtidest, omavalitsusjuhtidest, riigiettevõtete juhtidest. Eesti teadlased ja koodivõlurid võivad teha esmaklassilist arendustööd, kuid laboriseinte vahelt ühiskondlikuks väärtuseks muudavad selle juhid ja ettevõtjad.
Lõpetuseks, väikesed riigid saavad olla edukad aga ainult siis, kui tegutsetakse ühtselt. Juht ja tema meeskond koostöös. Riik ja ettevõtja koostöös. Siingi saame eeskuju võtta Põhjamaadest, kellele ühisosa otsimisele ehitatud (äri)kultuur on edu toonud [5]. Me ei ole kohustatud seda tegema, kui meid kutsutakse oma riiki puhtaks koristama, hättasattunud riigiettevõtet nõustama, seaduseelnõule tagasisidet andma või doonorina verd loovutama, aga me tuleme appi. Maailma taustal, kus ühiskonnad kipuvad valimisvõitlustes lõhenema, on Eestil aeg jätta erisuste otsimine tagaplaanile, tulla oma riigile appi ja keskenduda sellele, mis meid ühendab – meie järgmise veerandsajandi ühisele eduloole. Uue põlvkonna oskuslikud juhid, nende ümber toimiv koostöö ja toetav ettevõtluskeskkond on selle eduloo võtmed.
[1] Allikas: Maailmapank, http://data.worldbank.org/
[2] Näiteks: Rahvusvaheline valuutafond, «25 Years of Transition: Post-Communist Europe and the IMF»
[3] http://www.freetheworld.com/release.html
[4] http://arvamus.postimees.ee/v2/3602515/aare-tark-toeoeturg-nutilaste-ootuses
[5] Götz, N., Marklund, C. (2014) The paradox of openness: transparency and participation in nordic cultures of consensus


description: Keskerakondlaste meelitamine koalitsiooni oleks praeguses seisus nende suhtes lausa kiuslik. Las inimesed seavad korda oma majandusasjad, otsivad üles moraali ja näitavad tegudega, kas must minevik jääb lõplikult seljataha. Neile tuleks anda selleks aega vähemalt omavalitsuste valimisteni ja soovitatavalt järgmiste riigikogu valimisteni.

title: Juhtkiri: andke Keskerakonnale valimisteni aega

maintext:
Laupäeval valitakse Jüri Ratas Keskerakonna esimeheks ja kohe esmaspäeval minevat ta puhkpilliorkestri mürtsuva marsi saatel Stenbocki majja ja istuvat peaministritoolile. Väljamõeldis või tegelikkus?
Valitsuskoalitsiooni osalised – nii reformierakondlased kui ka sotsid ja IRL – räägivad üksteise kohta, kuidas peetavat salajasi konsultatsioone keskerakondlastega. Endast kõneldes kinnitab samas igaüks, käsi südamel, et mingeid uue koalitsiooni tegemise läbirääkimisi nad teiste seljataga ei pea. Keskerakondlased ise on aga salaläbirääkimiste juttu juba pikemat aega võimendanud – kuni sellise väiteni välja, et olukord Eesti poliitikas hakkavat muutuma tundidega.
Koalitsioonipartneritel on närv püsti ning üksteise kahtlustamine, lausa paranoilisus on neis oludes mõistetav. Mõelda tuleks aga ka võimalusele, et ükski koalitsiooni osaline tõepoolest mingeid salaläbirääkimisi ei pea. Oletame, et see on nii. Sellisel juhul on aga keskerakondlastel ikkagi kasulik külvata valitsuserakondade südamesse kahtlust ja anda nende omavahelisele purelemisele nii palju hoogu kui vähegi võimalik.
Just aastaid kestnud isolatsioonist välja pääsemine, valitsusse saamine on olnud tegelikult ju peamine neist eesmärkidest, mida lubas aasta eest oma erakonnakaaslastele Kadri Simson ja nüüd Jüri Ratas. Loomulikult on kihk suur, teema üleval hoidmine kasvõi müüdina tore ning tülid ja kahtlustamine valitsuses nende jaoks veel vahvam. Iha valitsusse pääseda paistab silmavaatest ja kostab sõnadest, aga sellest, mida nad valitsuses sisuliselt teha tahaksid, oleme paraku kuulnud hoopis vähem.
Religiooniloost on teada mitme hõimu komme võtta üks teistest erinev loom (näiteks must jäär), ajada kõik kogukonnaliikmete patud sümboolselt selle looma kaela ja kihutada ta koos pattudega külast või linnast minema. Meil kõigil tuleks aga endale aru anda, et üksnes sellisest sümboolsest aktist patuelu lõppemiseks ei piisa.
Keegi ju ei teagi veel, mis Keskerakonnast saama hakkab. Endiselt tahame teada, mis saab Keskerakonna lepingust Kremli võimuerakonnaga, seda nii vormiliselt kui ka sisuliselt. Lubadus, et otseselt maksumaksja kulul valimisreklaame enam ei tehta, on kiiduväärne küll, kuid selle taustal on ju ka ridamisi süüdimõistvaid kohtuotsuseid.
Tahame ka tegelikkuses näha, milliseks kujundab Jüri Ratas maksumaksja miljonitega ülal peetava Tallinna TV, mis seni on tegelenud massiivse ühe erakonna propagandaga. Küsimusi on palju ja Jüri Ratasele tuleb anda aega tõestada tegudega, et kõik räpane jääb tõepoolest minevikku.


authors:
Marti Aavik
Erkki Bahovski
Foto
Mihkel Maripuu

description: Saksa 20. sajandi ajaloos on kuupäeval 9. november eriline koht: 1918 kaob monarhia, 1923 korraldab Adolf Hitler putši, 1938 toimub kristalliöö ja 1989 langeb Berliini müür. Aga 9. november 2016 võib olla eriline päev ameeriklastele, sest siis selgus Donald Trumpi valimisvõit.

title: Erkki Bahovski: Hitler või Truman?


description: Mõtteid Ameerika lõhestunud ühiskonnast enne peatseid valimisi Ameerika dokkide ja mängufilmide näitel, kirjutab Sirbis Andrei Liimets.

title: filmid, mis aitavad mõista Ameerikas toimuvat

maintext:
Kui ameeriklased 8. novembril valimiskastide juures oma otsuse teevad, saab lõpu Ameerika Ühendriikide poliitikaajaloo üks kõige pikemaid, isiklikumaid ja sõjakamaid valimisvõitlusi. Vaatlejad vangutasid pead juba enne ebamugavust tekitanud teledebatte: kuidas saavad kaks kaalule jäänut olla need parimatest parimad, kelle vahel läheb jagamisele maailma kõige mõjuvõimsama poliitiku amet?
Pikk ja kirglik vastasseis on surunud pooled sügavale kaevikusse. Usku oma kandidaadi paremusse ei kõiguta ükski skandaal ega vastuolu, kuigi neid kuhjub mõlemale jätkuvalt juurde.
Presidendivalimised on algusest peale olnud erakordselt kõrgendatud tähelepanu all vabariiklaste kandidaadi, bravuurika ärimehe Donald Trumpi tõttu. Igal liberaalsemal kirjutajal ja väljaandel tundub olevat olnud oma äratundmishetk, kui käreda ütlemisega multimiljonärist, väikesest vürtsist maitsetus poliitsupis, sai hiiglaslik piprakaun, mis on rikkunud kogu roa. Ka mina jälgisin aasta eest vabariiklaste debatte pigem lõbustatuna: Trump, justkui võõrale peole sisse trüginud kuldse parukaga rikkur, evis oma oponentidest hoopis magnetilisemat energiat, oli otsekohene ja iseseisev. Ühes debatis paluti kõigilt kandidaatidelt tavapäraste avasõnade asemel vastust konkreetsele küsimusele. Kõik teised suutsid ootamatus olukorras ette lugeda vaid oma programmilised pidepunktid, ainult Trump häälestas end tavapäraste märksõnaliste avasõnade asemel silmapilk küsimusele.
Võrdlus teiste vabariiklastega ehk ajukirurg Ben Carsoniga, kelle sõnavõtud mõjusid nii, nagu oleks ta korduvalt pea peale kukkunud, või veidrikust evangelisti Ted Cruziga oli Trumpile muidugi soodsam kui viibimine ühel laval kogenud ja terava debateerija Hillary Clintoniga. Panused on nüüdseks teised, antagonism ainult süvenenud, Trumpi naeruvääristamisest aga saanud üleilmne hobi. On siiski üsna ekslik arvata, nagu oleks Trump ise kurja juur, mitte paljude kaua kestnud ja keeruliste protsesside sõna otseses mõttes karjuvalt väljapaistev sümptom.
Siin me oleme, lõbustage meid!
2015. aasta dokfilmidest paistis auhindamistel enim silma varalahkunud soulitähest kõnelev „Amy“,1 pisut vähem pälvisid tähelepanu Mehhiko narkogängidest kõnelev „Kartellimaa“2 ning Indoneesia genotsiidi haavu avav, korraga õõvastav ja võrratu „Vaikuse nägu“.3 Aasta hiljem tundub aga, et praegu on dokkidest kõnekaim ajaloodokument hoopis siinpool ookeani suurema tähelepanuta jäänud „Parimad vaenlased“.4
1968. aastal korraldas uudistekanal ABC vaatajareitingute tõstmiseks poliitiliste debattide seeria. Kümnel õhtul läksid vastamisi vabariiklane William F. Buckley ja demokraat Gore Vidal. Poliitilistelt veendumustelt diametraalselt vastandlikke mehi ühendas peamiselt kaks asja: võimeka poliitilise mõtleja maine ning sügav vastastikune jälestus. Tasakaalukate ja sõnaosavate meeste kohtumised tõotasid tõeliselt kõrgeklassilist intellektuaalset jõukatsumist. Vaatajate hulga kasvades taandus debatt aga isiklikuks rünnakuks, emotsionaalseks sõnalahinguks. „Parimad vaenlased“ veab punktiiri 1960ndate lõpust otse tänapäeva, mil teleekraanil ei näe võimekaid mõtlejaid, vaid ainult üksteisest üle karjuvaid meelelahutajaid.
Ameerika poliitika ja kandidaatide populaarsuse aluseks pole enam läbimõeldud analüüs ja tugevamad ideed, vaid kõlavamad heliampsud, teravamad tviidid ning YouTube’i klikid. Poliitika meelelahutuslikustumine koos paljude valijate katkenud kannatusega loob viljaka pinnase kaugenemiseks teadmispõhisest maailmavaatest (statistikute ja eliidi vandenõu!). Teenekas vabariiklane ja Trumpi üks lähemaid abilisi Newt Ginrich vastas teleajakirjanikule, kes viitas pidevalt kahaneva kuritegevuse näitajatele, et poliitikuna on inimeste tunnetus talle olulisem ning las arvud jääda statistikutele.
Lihtsustamist ei saa aga kirjutada ainult Donald Trumpi ja tema kampaaniameeskonna kraesse. Trump süüdistab peavoolumeediat kallutatuses talle omase bravuurika hüsteerilisusega, kuid tema jutus on oma iva. Trumpi viraalseks läinud heli- ja pildilõikude autoriks on ju enamasti ikkagi olnud liberaalsed õhtusaatejuhid, kelle käsutuses on USA popimate telekanalite magus eetriaeg. John Oliver, Seth Meyers, Trevor Noah, Stephen Colbert on küll teravmeelsed, aga siiski kaugel tasakaalustatud analüüsist.
Ekraanikoomikud ei pretendeerigi tõele, aga suure osa Y-põlvkonna poliitiliste arusaamade kujundamisel on Jon Stewarti või Bill Maheri mõju olnud suurem kui poliitikute oma. Kuna kõik saab liigitada kergelt vasakpoolsete liberaaldemokraatide ja ateistlike linnainimeste hulka, jääbki mulje meediakanalite ühekülgsusest, mida Trump ekspluateerib täie mõnuga. Eks ole noore ja idealistlikuna kergem alla kugistada näiteks Michael Moore’i lihtsustusi ning meelelahutuslikult vaba faktikäsitlust, mitte aga Trumpi traditsioonilistele väärtustele rõhuvat populismi.
Trumpi edu talle astronoomilises koguses leheruumi ja eetriaega pakkunud meedias (ka halb reklaam olla reklaam) tugineb õigupoolest suuresti samale fenomenile, mis tegi populaarseks paljudele valijatele oluliselt söödavama kandidaadi, praeguse presidendi Barack Obama: asi on sotsiaalmeedias loodava kuvandi ärakasutamises, mugavas enesetundes kaamerate ees ning mahlakates väljaütlemistes. Rahvale pakuvad need jooned soodsa võimaluse vähem süveneda ja kinnistub ootus imagoloogiliselt toimiva ja meelelahutusliku persooni järele. On ime, et vabariiklastel läks nii kaua demokraatidele vastu astumisega klikinäljas meediatandril. Sama protsessi näeme ka USA suurima välispoliitilise murelapse, Islamiriigi taktikas. Noortele suunatud ning julgelt popkultuurile toetuv propaganda põhjustab palju peavalu läänemaailmale, kelle demokraatlike väärtuste retoorika on jõudnud pigem surnud punkti.
Valusalt prohvetlikuks on seetõttu osutunud Warren Beatty kirjutatud, lavastatud ja näideldud „Bulworth“.5 Elust väsinud ja valimiskaotuse äärel senaator Jay Bulworth otsustab oma elu kallilt kindlustada ning tellida seejärel omaenda mõrva. Eluga mõttes hüvastijätmine vabastab ta poliitkorrektsuse ahelatest nii rahastajate kui ka valijatega kohtudes. Mees ütleb välja kõik, mis pähe tuleb ja hinge rusub, ning lõpetab meedia rambivalguses kanepit kimudes, alkoholi lürpides ja oma mõtteid räpivormis esitades. Käredat otsekohesust saadab ootustele vastupidiselt meedias suur menu ning poliitilise karjääriga hüvasti jätnud mees võidab valimised. Trumpi fenomen seisneb samuti suuresti aususes ja otsekohesuses: mees räägib, mida mõtleb, ja riimib suust tuleva teksti vastupidiselt teleprompteritele toetuvatele professionaalidele justkui kohapeal kokku. Tõsi, Bulworth oli demokraat, kes hakkas peale vaeste ja rõhutute seisma ka vähemuste õiguste eest. Bernie Sandersi kaotus demokraatide eelvalimistel tähendas, et pettunute ning allasurutute häält esindava käreda agressiivsuse said oma arsenali hoopis abortide ja seksuaalvähemuste õiguste suhtes valdavalt vaenulikul positsioonil traditsionalistid. Aga eks Trumpki ole kõigi seksistlike ja rassistlike remarkide vahele pikkinud väite, et temast tuleks parim president ka mustanahalistele, mehhiklastele, LGBT-kogukonnale ja naistele.
Pole valgete meeste maa
Meelelahutuslikkusest hoolimata võiks Trump olla kõigest üksik kloun kõrbes, kui tema taga ei seisaks kirglikku ja truud valijate armeed. Trumpi manu kogunevad üritustel hordid, vaatamata lõpututele skandaalidele ja ründavatele sõnavõttudele, mis on ajanud ärevile kogu liberaalse tiiva, ja mille loetlemine nõuaks eraldi artiklit. Ameerika kuvandit loovad maailmas peamiselt metropolid New York ja Los Angeles, mistõttu on kerge unustada nende vahele jäävate piirkondade kümneid ja kümneid miljoneid inimesi, keda kirjeldatakse popkultuuris ja meedias pigem naeruvääristavalt või negatiivselt. Hirmutavalt lihtne on pidada igaüht, kes ei tõtta eelistama Clintonit Trumpile, kas mõneks „Rohelise toa“6 natsiks või „Pääsemise“7 maakaks.
Käesolevale poliitmeelelahutuse ajastule kohaselt leiab ühe parema ülevaate Trumpi valijatest hoopis lõbusate edetabelitega tuntust kogunud veebilehelt Cracked.com. David Wongi artikkel „Kuidas pool Ameerikat oma mõistuse kaotas“8 selgitab Trumpi fenomeni just filmide kaudu, tuues narratiivide ülesehituse näitena välja „Näljamängud“, „Tähesõjad“ ja „Kartmatu“.9 Kõigis neis esinevatel vastandustel nagu hea halva või rikas vaese vastu on veel üks kihistus: linlik maaelulise vastu.
Wong kirjutab, et talle kui väikelinnast pärit lapsele oli Chicago külastamine võrreldav Katniss Everdeeni saabumisega Kapitooliumi „Näljamängudes“: „Terve maailm pöörleb nende ümber. Iga telesari räägib Los Angelesest või New Yorgist, kuhu on ehk lisatud pisut Chicagot või Baltimore’i. Kui meist mõni saade tehti, olime me naerualused, suurte silmadega naiivsed totakad, nagu seriaalis „Pargid ja puhkealad“ ja „Newhart“,10 või sellised räpased mõrvarlikud mutandid nagu „Tõelises detektiivis“11 või „Pääsemises“ enne seda. Ülbus oli tunda sadade miilide taha.“
Wong tabab siin meediakuvandi osas naelapead: pole lihtne leida empaatilisi lugusid teemal, mis tunne on üles kasvada metropolidest kaugel. Seda, miks demokraatide retoorika Ameerika Ühendriikide jätkuvast erakordsest edukusest kõlab paljudes paikades kurtidele kõrvadele, iseloomustab suurepäraselt paari aasta tagune dokfilm „Rich Hill“.12 Hinnangutest hoiduvas filmis näidatakse kolme teismelise noore elu väikelinna slummis, teise, kui mitte kolmanda Ameerika versiooni Richard Linklateri menukist „Poisipõli“.13 Mitu põlvkonda vaesust, paranemislootuseta majanduslik olukord, ambitsioonitus, harimatus ja üks meditsiiniline häire teise otsa on vaid osa probleemist, kuna kõigil sealsetel inimestel puudub riigi edumüüdi ja tõotatud Ameerika unelmaga igasugune side.
„Kes ei ela ise ühes neist väikelinnadest, see seda lootusetust ei mõista. Suur osa karjäärivalikuist tähendab linna kolimist ja iga linna ümber on müür nimega „elukallidus“,“ kirjutab Wong. Ta osutab ka meediapildile suurlinnades toimuva kohta: „Mustanahalised mässavad, moslemid panevad pomme, geid levitavad aidsi, Mehhiko kartellid võtavad lastel pea maha, ateistid raiuvad jõulupuid tükkideks. Samal ajal elavad liberaalsed Lena Dunhamid oma 5000-dollarit-kuus-korteris, limpsivad veini ja ütlevad, et tegelik probleem on valged kristlased.“
Trumpi valija kaardistamine on olnud uurijatele tõsine ülesanne ning tulemus pole sugugi nii stereotüüpne, kui arvata võiks. Näiteks võidaks naiste seas küll ülekaalukalt Clinton, ent Trump edestab teda nende hulgas, kes peaksid parasjagu realiseerima omaenda killukese sellestsamast Ameerika unistusest. Ja need on täies elujõus noored valged mehed. Ameerika rahvastikutrend näitab peatselt tekkivat mustanahaliste ning latiinode ülekaalu, mis põhjustab Kesk-Lääne valgetes ängi, hirmu ja lootusetust. Süsteemne rassism lokkab jõudsalt nii haridussüsteemis kui ka igapäevaelus ning tänu migratsioonile sündinud riik pole oma valusa rassiminevikuga tänase päevani rahu teinud.
Kui „12 aastat orjana“14 noppis 2013. aastal parima filmi Oscari, ei saanud mujal maailmas paljud aru, miks kujunes see klassikaline ja kohati sentimentaalne draama niivõrd menukaks. Ameerika leheveergudel nenditi seevastu, et paljudele tähendas see esimest korda tõtt vaadata šokeeriva minevikuga, millest nooremad põlvkonnad midagi ei teadnud. Sama raevu annavad edasi „Selma“ või sel aastal „Sundance’i“ festivalil ülimenukaks osutunud „Rahvuse sünd“,15 mis püüab selle kurikuulsa pealkirja ära röövida David Wark Griffithi saja aasta eest tehtud filmiajalukku läinud samanimeliselt rassistlikult draamalt.
Tajumaks, mida tähendab kasvada mustana üles Ameerikas, tasub vaadata mõjusalt minimalistlikku draamat „Fruitvale’i jaam“16 või mullust dokumentaalfilmi „Kolm ja pool minutit, kümme kuuli“.17 Mõlemad räägivad sellest, kuidas mustanahalistel noortel on tulnud kaotada traagilistes oludes elu valgete püstolist tulistatud kuuli tõttu ning kuidas see on tekitanud vastukaja, mis tunduks ümberpööratud nahavärvi korral absurdne. Mis puudutab aga Trumpile ette jäänud mehhiklastesse, keda Ameerika filmis iseloomustab peamiselt Danny Trejo ilmega gängster, siis tasub vaadata tasast draamat „Parem elu“,18 mis näitab ühe illegaalse migrandi püüdlusi alustada Los Angeleses uut elu.
Kes kardab Hillary Clintonit?
Üle aasta tagasi Ameerika Ühendriikides käies (välja olid hüütud esimesed kandidaadid ning Trumpi ei osanud veel keegi karta), sattusin ööbima dokilavastajast poliitaktivisti juurde. Toona võimalikesse kandidaatidesse süvenemata küsisin talt, kas ta hääletab ikka Clintoni poolt, sest kas see poleks mitte raju, kui esimesele mustale presidendile järgneks esimene naispresident. Võõrustaja vangutas mõtlikult pead ja sõnas, et miski ei teeks talle rohkem rõõmu kui esimene naispresident, kui see ainult poleks Hillary Clinton.
Demokraatide leeris oligi väikesele maavärinale lähedal Bernie Sanders, kes raputas establishment’i vägagi trumpliku poliitiliselt ebakorrektse ja agressiivse retoorikaga. Sama selgelt kui Hillary Clintoni tugevused – suur kogemus, tasakaalukas temperament, suurepärased oraatorivõimed – ilmneb tema puhul kõik see, mis on Ameerikas valesti: varanduslik kihistumine, finantspoliitiline vastutusvõimetus, röövellike pankade võim. Just Wall Streetist on Hollywoodi ja massimeedia vahendusel kujunenud tõeline kapitalismitondi kehastus. Juba 1987. aastal said filmis „Wall Street“19 kuulsaks Michael Douglase mängitud Gordon Gekko sõnad, et ahnus on hea. Kui toona võis seda pidada filmilikuks liialduseks, siis majanduskriisi tõttu sai börsimaaklerite ja investeerimispankurite kottimisest meelelahutuskino leib. Analüütilisemat külge esindab näiteks „Riskipiir“, muigel sui portreteerib „Wall Streeti hunt“, raevust pulbitseb aga „Suur vale“.20Ja kuigi vannis šampanjat rüüpav Margot Robbie seletas viimases ära, kuidas käib aktsiate lühikeseks müümine, siis ei mõista keskmine valija ilmselt tänagi paremini, kuidas kuhjub astronoomiline riigivõlg ning miks ei parane keskmise töölise ostujõud majanduskasvu kiuste.
Nii Sanders kui ka Trump on sõdinud pankade, miljardäridest eliidi ja suurkorporatsioonide lobiraha vastu Ameerika poliitikas. Üks kõnekamaid momente vabariiklaste esimestes debattides oli hetk, mil Trump palus tõsta käe neil, kes pole temalt annetusi vastu võtnud. Üheksast laval olnust reageeris vaid kaks, ülejäänud jäid ebamugavuse tõttu nihelema. Raha valitseb. Seda, kui suur on erahuvide mõju Ameerika poliitikas, on näidatud terves reas dokkides ja mängufilmides. Üks valusamaid on kahtlemata Michael Moore’i „Haige“,21 kus lahatakse ka nende valimiste raames tulise debatiteemana esile kerkinud tervishoiusüsteemi olukorda.
Moore toob hulga näiteid, kuidas ravimifirmadele soodsaid seadusi läbi surunud poliitikud on leidnud peagi finantsiliselt hulga soojema koha nendesamade farmaatsiaettevõtete juhatuses või nõukogus.
Seega pole ameeriklastel sugugi nii lihtne valida, nagu võiks arvata jõuliste vastanduste valguses. Hääl Trumpile on justkui hääl isolatsionismile, migratsioonivaenulikkusele ja toore jõu võimule, hääl Clintonile toetab aga status quo’d ja senise eliidi jätkamist. Trump võib pildilt taanduda, kuigi, ka aasta aega tagasi arvati, et pikka pidu tema kampaanial pole, ent tema esindatud probleemid on ühiskonnas alles. Majanduskasvust ja globaliseerumisest ei saa sugugi kõik võrdselt kasu, rassivastuolud kestavad ka pärast esimese musta presidendi ametiaega jõuliselt edasi ning keskmisel valijal pole selle kõige kiuste aega toimuvasse rohkem süveneda. Massimeedia, olgu vasak- või parempoolne, pakub aga endiselt mõnekümnesekundiliste klippidena kergesti tarbitavaid lihtsustatud seletusi.
Popkultuuril ja massimeedial on infokülluse ajastul tohutu võim, mida faktitäpsuse või moraalse keerukuse ahelad piiravad üha vähem. Ka filmidest jääb vaatajate mällu lõputult teadvustatud või teadvustamata meeme, mis võivad igapäevastes valikutes ootamatult ilmneda. Eestlastel ei ole kahjuks võimalik 8. novembril oma otsust teha. Seda vaatamata faktile, et USA riigipea isik on ka meie seisukohalt määravam kui Kadriorgu valitu. Üht häält on tarbimisaktiga aga lihtne anda: valida kinopiletit ostes film, mis maailma labasuseni ei lihtsusta, vaid aitab mõista protsesse ning arendada empaatiat.
1 „Amy“, Asif Kapadia, 2015.
2 „Cartel Land“, Matthew Heineman, 2015.
3 „The Look of Silence“, Joshua Oppenheimer, 2014.
4 „Best of Enemies“, Robert Gordon, Morgan Neville, 2015.
5 „Bulworth“, Warren Beatty, 1998.
6 „Green Room“, Jeremy Saulnier, 2015.
7 „Deliverance“, John Boorman, 1972.
8 David Wong, How Half of America Lost Its F**king Mind. – Cracked.com 12. X 2016.
9 „The Hunger Games“, Gary Ross, 2012; „Star Wars“, George Lucas, 1977; „Braveheart“, Mel Gibson, 1995.
10 „Parks and Recreation“, 2010–; „Newhart“, 1982–1990.
11 „True Detective“, 2014–2015.
12 „Rich Hill“, Andrew Droz Palermo, Tracy Droz Tragos, 2014.
13 „Boyhood“, Richard Linklater, 2014.
14 „12 Years a Slave“, Steve McQueen, 2013.
15 „Selma“, Ava DuVernay, 2014; „The Birth of a Nation“, Nate Parker, 2016.
16 „Fruitvale Station“, Ryan Coogler, 2013.
17 „3 ½ Minutes, Ten Bullets“, Marc Silver, 2015.
18 „A Better Life“, Chris Weitz, 2011.
19 „Wall Street“, Oliver Stone, 1987.
20 „Margin Call“, J. C. Chandor, 2011; „The Wolf of Wall Street“, Martin Scorsese, 2013; „The Big Short“, Adam McKay, 2015.
21 „Sicko“, Michael Moore, 2007.


authors: Eesti Kaubandus-Tööstuskoja Juhatuse Esimees

description: Eesti Kaubandus-Tööstuskoda tähistab täna oma 91. aastapäeva piduliku vastuvõtuga Eesti Ajaloomuuseumi Suurgildihoones. Kaubanduskoja juhatuse esimees Toomas Luman ütles vastuvõtul peetud avakõnes, et riik peaks ettevõtlusesse sekkuma nii vähe kui võimalik, kuid riik peab samas tagama, et ettevõtjad saaksid oma ärisid arendada. Postimees avaldab Lumani kõne täismahus.

title: Toomas Luman: mind paneb jätkuvalt imestama kui suure entusiasmiga räägitakse maksusüsteemi muutmise vajadusest

maintext:
Kaubanduskoja asutamisest Eestis täitub täna täpselt 91 aastat, kaubanduskojal on täna 3220 liiget, neist 51 protsenti on ettevõtted, kus töötajaid üks kuni üheksa. See näitab, et lisaks suurettevõtete esindusorganisatsiooni rollile on koda ka Eesti suurim väikeettevõtluse esindusorgan.
Oleme kaubanduskojas olnud alati seisukohal, et ettevõtluse arendamine on eelkõige ettevõtjate endi ülesanne. See ei ole midagi, mida saaks ja peaks tegema riik läbi omapoolse sekkumise. Vastupidi, pean jätkuvalt asjakohaseks rõhutada, et riigiaparaadi roll on tagada avalike teenuste optimaalne maht ja efektiivne osutamine. Tagada, et meile kõigile pakutav taristu oleks töökorras, et riigi rahandus oleks tasakaalus ja jätkusuutlik. Jälgida, et riigi põhifunktsioonid saaksid korrektselt täidetud, nii täna kui homme. Riigi ja avaliku võimu sekkumine ettevõtlusesse peab olema seevastu nii madal kui vähegi võimalik. Tuleb meeles pidada, et riigi sekkumine tähendab peaaegu alati lisanduvat bürokraatiat ehk efektiivsuse langust ja ettevõtluses genereeritud lisandväärtuse ümberjaotamist. Ehk teisisõnu, kellegi käest kogutav antakse kellelegi teisele, lootuses, et nii on õiglasem ja kasulikum. Enamasti ei ole. Mõistlikum oleks jätta suure õitsengu lootuses ümberjagatav osa kokku kogumata ning võimaldada igal inimesel ise otsustada, mida teenituga peale hakata.
Ihalust riigi sekkumise ja aitamise järele kostab liigagi palju. Kes soovib, et riik annaks töökoha, kes ootab, et riik annaks ideid, mida toota ning kes koguni seda, et riik tuleks ja aitaks toodangu ka maha müüa. Või veelgi parem – hea kui riik ise kõik ära ostaks, mida maha müüa ei õnnestunud. See ei ole edu võti.
Ei ettevõtja ega üksikisiku väljakutseid ei lahenda keegi muu kui ettevõtjad ja kodanikud ise. Riik peab seda võimaldama ning kõige paremini saab seda teha võimalikult vähe sekkudes. Efektiivsus tekib tõenäolisemalt ikka siis, kui on vaja just oma enda aega või raha otstarbekamalt kasutada.
Mind paneb jätkuvalt imestama kui suure entusiasmiga räägitakse maksusüsteemi muutmise vajadusest. Ja ei ole isegi valimised kohe tulekul. See on valdkond, kus aastatega on kõigist saanud eksperdid ja igaüks näib teadvat, kuidas makse paremini koguda ning milliseid langetada ja milliseid tõsta. Ehk jällegi – kuidas õiglasemalt ümber jagada. Tuletan siinkohal meelde, et ümberjagamine on juba oma olemuselt ebaõiglane. Mis on ümberjagamise eesmärk või millised on muudatuste mõjud, on enamasti muudatuse vajaduse kuulutaja jaoks tühised probleemid. Usutakse, et mistahes muudatusel, saavad vähemalt selle soovija jaoks olla üksnes positiivsed tulemused. Paraku on aga alati nii, et kui keegi kuskil võidab, siis keegi kuskil kaotab. Kui kuskil jääb puudu, siis tuleb teiselt poolt lisaks saada.
Kaubanduskoda ei ole olnud kunagi mõistlike ja läbianalüüsitud muudatuste vastu, mis aitavad rohkem tulu genereerida, soosivad ausat konkurentsi ning pärsivad jätkuvalt üsna suurt ja ajas komplitseeritumaks muutuvat varimajandust. Tööjõumaksude langetamine on loogiline ja vajalik. Isegi paljuräägitud sotsiaalmaksu lae kehtestamist oleks põhjendamatu pidada süsteemi muutmiseks, olgugi et ka see oleks iseenesest mõistlik samm. Kui on soov lagesid või põrandaid kehtestada, siis tuleb rääkida asjast argumenteeritult ja avalikult. Kuid rääkida järjepidevalt, et kuskil on tohutud massid, kes soovivad maksusüsteemi põhjalikku muutmist on vastutustundetu ja demagoogiline ning kõlab potentsiaalse välisinvestori jaoks ebakindlust tekitavalt. Rääkimata sellest, kuidas mõjub see kohaliku väikeettevõtja investeerimismotivatsioonile. Ebakindlus ei aita kunagi ettevõtluse arengule kaasa, seda võiksid kõik, kes ettevõtlusele mõtlevad või soovivad sellele kaasa aidata, teada.
Praegusel, Eesti poliitmaastikul kujunenud tormilisel hetkel, soovin meie erakondade liidritele meelde tuletada, et veel ei ole emakesel maal olnud riiki, kus maksude tõstmine oleks kiirendanud majanduskasvu või kus järsult suurenenud riigipoolne sekkumine majandusse oleks jätkusuutlikult ja pikaajaliselt kasvatanud elanike elatustaset. Ning et ka Eestis kehtivad nii majandusseadused kui ka loodusseadused isegi valimisaastatel ja ka ajal kui poliitilisest mängulustist tulenevalt valitsused vahetuvad.
Täna on tähtis päev nii kaubanduskojale, meie liikmetele kui ka kõikidele Eesti ettevõtjatele. Kaubanduskoda, oma vabatahtlikus liikmelisuses ning ettevõtjate koostöös, väljendab meile kõige paremas vormis seda, mida sageli sooviksime näha. See on koostöö, mis on sündinud ettevõtjate endi soovil ja panusel ning on kõigile kasulik. See on viis, kuidas ettevõtjad saavad kaasa rääkida Eesti elu paremaks tegemisel ning nende endi võimaluste avardamisel. Soovin õnne ja edu kõikidele Eesti ettevõtjatele ja jätkuvat koostöötahet! Ning meie poliitikakujundajatele tuletan veelkord meelde, et raha riigieelarvesse tuleb siiski peamiselt majanduses genereeritud lisaväärtuse ümberjaotamise kaudu.


description: Välk ja pauk! Paljud perenaised said pahaseks, emakeel ei sobi enam, sest ega ainuüksi peremehed riiki hoia. Varsti satub ka Postimees löögi alla, sest nimi on liiga šovinistlik, kirjutab arvamusportaali kolumnist Indrek Kuus.

title: Indrek Kuus: suhtugem emakeelde ikka heaperemehelikult

maintext:
Tänasel hingedepäeval tuli avalikuks, et naispresident Kaljulaid lükkas tagasi meespiiskop Viilma kutse ilmuda õnnistamistseremooniale. Vaevalt et Viilma soovis näidata, kes on Eesti riigis peremees, sest piiskoppide töö ongi jumalateenistusi pidada ja õnnistada, kuid ometigi kõlas Viilma sõnades pisukest muret, et president Meri algatusel loodud traditsioon katkes.
Viilma on viisakas mees ja vaevalt ta soovib riigis peremehetseda, pealegi on temal Jumala näol endal peremees olemas. Samuti pole selge, kas Kaljulaid sooviks olla Eestile hea peremees või perenaine ning kuidas suhtuks tema abikaasa sellesse, kui teda esihärraks hakatakse kutsuma.
Olgu sellega, kuidas on, aga sotsiaalmeedias puhkes elav arutelu ja vaimukuste pildumine, kui Isamaa ja Res Publica Liidu «peremees» Margus Tsahkna pidas sütitava kõne, kus ta kasutas sõna «peremees» rohkem, kui telesaates «Foorum» lausutakse vene keele mõjul eesti keeles vohavat väljendit «tänasel päeval».
Aga milleks sõna «peremees» kasutamise üle nii väga arutleda? Ikka sellepärast, et emakeele värvikus on ohus.
Tsahkna kõneles: «Eestlased on alati tahtnud olla peremehed omal maal. See unistus on nüüd täitunud ja meil on oma riik. Me tahame, et me saaksime omal maal olla peremehed ka saja ja tuhande aasta pärast. Selleks peame ka käituma nagu muistsed peremehed. Nad olid vabad ja vastutustundlikud. Eesti Vabariik on rahvusriik, see tähendab, et eesti rahvas on Eesti riigi peremees.» Veel laurivahtrelikum kui Lauri Vahtre ise sõnu ritta seades.
Helen Sildna kirjutas Facebookis: «See IRLi mainfest on nagu obadus puukulbiga lagipähe. Kas äkki on võimalik, et see kõne siiski kirjutati mõnel eelmisel sajandil ja kogemata mingil põhjusel avaldati täna? Käesoleva sajandi sõnavõttudes sedasorti sõnavara ja väljendeid ikka naljalt ei kohta: peninukid, peremehed, sulased, suitsupääsuke, laskemoon, logelejad, kangelased, peremeeste majanduspoliitika (lahke peremees?), peremees viskab oma kojast välja jne.»
Nördimust avaldas ka Evelyn Sepp: «Tekstis 14 korda sõna peremees. Null sõna ema, naise, perenaise kohta. Isegi ettevõtjaid ei austata, sest «meie kangelased on ettevõtted». My God! Sõna pere ja innovatsioon küll esinevad tekstis mõned korrad, aga mõlemad korduvalt seoses suitsupääsukesega. Kuhu edasi!? See oli tõesti täielik kahuripauk mööda suurest võimalusest. Sõna «kogukond» esines tekstis vaid korra /.../ Eesti inimesed on Eesti rahvas – naised, emad, tütred, vanaemad, perenaised ja kõik ülejäänud inimesed, lisaks peremeestele. Ja ma nüüd ei teagi, mida see sulasejutt seal veel tähendas?!»
Ka ekspresident ja Ärma talu peremees Ilves on hiljaaegu peremeheks olemisest rääkinud, kuid see sõnavõtt polnud nii sütitav ja jäi suurema tähelepanuta. Tänavu augustikuu 20. päeval ütles Ilves: «Me oleme oma riigi, oma vabaduse peremehed. Peremees, nagu teame, hoolitseb selle eest, mis tal on, mille ta on loonud. Ta ei lase lahendamata probleemidel kuhjuda. Ta mõtleb terviklikkusele ja tulevikule, sest näeb praegust ja olemasolevat kui pärandit oma järeltulijatele.»
Ärma peremehel on ees muidugi rasked ajad, kuna ei soovinud perenaise Evelini turismiäriga jätkata. Üsna tublisti tuleb tal rahakotti kergendada, et talu haamri alla ei läheks.
Aga milleks sõna «peremees» kasutamise üle nii väga arutleda? Ikka sellepärast, et emakeele värvikus on ohus. Mõistagi keel ajas muutub, kuid arulageda sooneutraalsuse ja feminismiga ei maksa liiale minna. Oli ju hiljaaegu jutuks, et Kaljulaidi kohta pole paslik naispresident ütelda. «Milleks rõhutada, et tegemist on naisega,» lärmasid paljud. Tõepoolest, pole tarvis seda söögi alla, vahepeale ja pärast rõhutada, kuid ta ju on naispresident. Eesti esimene.
Kõige elutervemalt kasutavad sõna «peremees» ehitajad ja joodikud. Ehitajad ütlevad: «Peremees tuleb!», ja hakkavad veel kiiremini ehitama. Joodikud pöörduvad teatavasti enamasti tänaval meeste poole sõbraliku päringuga: «Peremees, ehk saab ühe suitsu?» Kui oled lahke olemisega, siis küsivad teise lisaks. Ja nüüd haritud naised ei mõista ja turtsuvad.
Aastakümneid on kõlvanud öelda «isamaa» ja «emakeel», kõlbab ka edaspidi. Ja las jääda ka vembumehed, trikimehed, töömehed, esimehed ja kõik teised mehed ka. Trikitar ja töölislanna on ikka väga hull ütelda, veel koledam kui kaasamine või paneelide modereerimine.
Suhtugem emakeelde ikka heaperemehelikult, kuna kantseliit pressib niikuinii peale. Lõpetuseks üks vana anekdoodike:
Mees lööb rusikaga vastu lauda ja käratab: «Kes on majas peremees???», «Mina,» vastab naine rahulikult. «Mis siis?» «Ei midagi, kallis, ma lihtsalt küsisin…» No on ikka šovinistlik nali, kallid naised.


description: Tänavune aasta on toonud hulgaliselt uudiseid, kus tundmatud häkkerid lääne poliitikute või Vene opositsiooni esindajate meiliserveritesse tungivad ja sealse kirjavahetuse valikuliselt avalikkuse ette paiskavad. Häkkimises kahtlustatakse Kremli administratsiooni kasuks töötavaid küberpätte, kuid tõendada on seda pea võimatu, kirjutab kaitseliidu vabatahtlike blogi Propastop.

title: Propastop: leke heidab valgust Kremli-meelsete infokontrolli meetoditele

maintext:
Häkkereid leidub aga teisteski riikides peale Venemaa. Mitmel korral on end Ukraina patriootidena defineerinud kübergrupeeringud putinlastele nende endi rohtu maitsta andnud.
Toome lugejateni augustikuise juhtumi, kus veebi lekitati isehakanud «Donetski Rahvavabariigi» (DNR) infoministeeriumi analüütiku Tatjana Jegorova meilboksi sisu. See kirjavahetus võimaldab tutvuda lähemalt Ukraina kremlimeelsete separatistide propaganda- ja infokontrolli meetoditega.
Olulisim neist oli lihtlabane vaba meedia ligipääsu piiramine. Ajakirjanikud ning meediaväljaanded liigitati vastavalt nende meelsusele «punasteks», «kollasteks» ja «rohelisteks». Kui «punaste» ligipääsu infole ja isegi füüsilist liikumisvabadust piirati, siis «rohelistele» pakuti ise teemasid ning loodi kõik võimalused oma sõnumit levitada. Vastavalt ajakirjanike käitumisele, võisid nad erinevate nimekirjade vahel ka liikuda – kui mõni «kollases» nimekirjas olev ajakirjanik sai hakkama eriti positiivse meediakajastusega, võis ta liikuda «rohelisse» nimekirja. Või vastupidi – karistuseks ebasobiva kajastuse eest «rohelisest» «punasesse».
Samuti oli koostatud 41-leheküljeline dokument «Luganski Rahvavabariigi sisemise informatsioonipoliitika strateegia». See õpetab näidete abil meediat kontrollima, loetleb sobilikke jutupunkte ning avaldab putinlike «ekspertide» nimekirja koos kontaktidega, keda ajakirjanikele kommentaaride jaoks soovitada.
Leke viitab ka mitmele isikule. Üheks võtmetegelaseks, kes ajakirjanikke liigitada aitas, oli veidi üllatuslikult keegi soomlane Janus Kostia Putkonen, keda venemeelne meedia kirjeldab kui lääne ajakirjanik-entusiasti, kes üritab murda DNRi ja LNRi ümbritevat infoblokaadi. Lisaks jookseb meilivahetusest läbi varjunimesid – Andrey Afrika, Kashalot74, Kosak, Artem jt. Tegu oli salapäraste nõunikega, kes Donetski ja Luganski separatiste propaganda ja infokontrolli teemal harisid.
Saksamaa telekanali ZDF ja nädalalehe Die Zeit ajakirjanikud tegid ära suure töö ja suutsid välja selgitada reaalsed inimesed, kes nende saladuslike varjunimede taga seisavad. Tegemist oli erinevate Putini administratsioonile lähedal seisvate isikutega. Uurimistöö tulemusena joonistub välja selge ülevaade, kuidas Putini salajane võrgustik läänt lõhestab.
Meil siin Eestis on Venemaa meediamanipulatsioonide hingeelu ehk isegi olulisem tunda kui sakslastel. Viigem end siis kurssi.


description: Üpris hüsteeriline Ärtuemand Lewis Carrolli kirjandusklassikasse kuuluvast raamatust «Alice imedemaal» tundis vaid üht karistusviisi, mis mõistagi lahendas ju kõik probleemid. Hüüe «Pea maha tal!» kõlas nii kohtusaalis kui ka väljasõidul. Samasugune käitumisloogika paistab ka sotsiaaldemokraadist ettevõtlusministri Liisa Oviiri eilsest otsusest tagandada Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse juht Hanno Tomberg.

title: Juhtkiri: tühja ministri ainus otsus

maintext:
Riigi ühiskonna õiglustunnet riivanud ebamugav Ärma talu saaga sai eile juurde veel ühe inetu lehekülje. Minister näitas näpuga Tombergile ja määras ta poliitilise vastutuse kandjaks. Ja ongi case closed? Kahtlemata leidub EASi töös möödalaskmisi, millele ajakirjandus on tähelepanu juhtinud, ning neid tuleb korralikult analüüsida, kuid lahendada niimoodi probleem, mille tekitas kriitikatulva pälvinud toetus president Toomas Hendrik Ilvesele, on ebaõiglane. Esiteks langetati Ärmat puudutavad otsused varem. Teiseks kannatab poliitiline kultuur – patuoina otsimine ei näita vastutust, vaid soovi sellest kõrvale hiilida.
Pisut enam kui aasta tagasi valitsusremondi käigus ettevõtlusministri kohale asunud Oviirist pole ametiajal just palju kuulda olnud. Avalikkuse suurema tähelepanu on pälvinud tema kallid välisreisid mitmesse maailmajakku. Jah, ettevõtlusministri ülesanne ongi tutvustada Eestit välismaal ning sõlmida ettevõtjatele kasulikke kokkuleppeid, ent suuri edulugusid me paraku ei tea. Neist ei räägitud ka kriitikale vastates. Minister ja tema eestkõnelejad teatasid hoopis demagoogiliselt, et ajakirjandus pidavat tööreise, millest «enamik olid eesmärgipärased», alusetult puhkuseks. «Nii mõtlevad vahel inimesed, kes töö tõttu reisima ei pea,» märkis Oviir sotsiaalmeedias ajakirjanike (!) kohta.
Veel sai Oviir avalikku tähelepanu seoses riigi üürikorterite ehitamise kavaga, mida ta kaitses, ning üllatava avaldusega võõravihast ühiskonnas. Postimehe väitlusklubis tõdes Maris Lauri, et ettevõtluse asemel pöörab ettevõtlusminister tähelepanu hoopis sotsiaalprobleemidele. Postimehe hinnanguis aasta ametis olnud Taavi Rõivase valitsuse ministritele jäi sotsist ettevõtlusminister viimasele kohale. Ühe etteheitena tõime esile ettevõtjate tõdemuse, et kogenematu minister ei suuda väliskohtumistel arutelusid sisukalt suunata.
Valitsus on lahkumas. Sotsid jätkavad, kuid Ärtuemanda meetoditega minister ei peaks ametisse jääma ega poliitilistes otsustes osalema. On veel omaette küsimus, kas otsus majandusministeerium poolitada ja valdkond kahe ministri vahel jagada üleüldse loodetud kasu on toonud. Uus valitsus peaks kabinetti koostades sellele hinnangu andma.


description: Sirbis sel reedel: demokraatia, vananemine ja muusikateater

maintext:
KADI MARIA VOOGLAID: Mida õppida skandaalseimast aastast demokraatia ajaloos?
Kiputakse unustama, et demokraatlik riigikord ei ole taandatav rahva tahtele, vaid eeldab paljude elementide reeglitepõhist koostoimimist.
Viimasele kümnendile tagasi vaadates on demokraatial ette näidata vähevõitu töövõite. Araabia kevade traagiline läbikukkumine, vohav võltsdemokraatia Madagaskaril, Myanmari parlamendi keerukad suhted sõjaväega ‒ see kõik teeb muret, ent demokraatiaga näib lugu olevat päris täbar ka meil läänes. Mõnede kommentaatorite väitel on praegu tegemist demokraatia läbi aegade rängima kriisiga. Milles seisneb see kriis ning kas sellest on midagi õppida?
VIIVI LUIK: «Kas kaela pesta suure või väikese dekoltee jaoks?»
Kui ei näegi elu jooksul küpsust, ega siis ei tea, mis on ebaküpsus. Lubage jagada mõned juhtnöörid, kuidas teie lastest teha ebaküpsed inimesed.
«Kas kaela pesta suure või väikese dekoltee jaoks?“ küsib toatüdruk Mihhail Saltõkov-Štšedrini romaanis «Pošehhonje vana-aeg». Terve tsitaat kõlab nii: «Vahetpidamata sibab tüdrukutetoast emakese magamistuppa toatüdruk korraldusi saama. «Preili küsivad, et kas teha lokid või kammida siledalt?» «Preili küsivad, kas kaela pesta suure või väikese dekoltee jaoks?»»
Pole tarvis olla raketiteadlane, mõistmaks, et kõik tsitaadis mainitud isikud on infantiilsed. Nende kohta XIX sajandi lõpus kirjutatud raamatust lugeda on naljakas, kuid eks te katsuge Pošehhonje vana-ajas elada ja nende inimestega asju ajada.
P. I. FILIMONOV: Magustoidust supini
Jälgides vanainimesi, kes sõidavad ühissõidukiga, ei tahaks ma eriti, et mu elu 30 aasta pärast kulgeks sedasi, nagu see neil praegu kulgeb.
Kes oskas arvata, et tollest heledapäisest õrnast ja kleenukest poisikesest, kelle ainsaks kireks olid raamatud, kasvab kiilakas paksuvõitu tüüp? Sama lugu on vanadusega.
Vananemine ei ole mulle mingi valus teema olnud. Veel mitte. Küll jõuan! Üldiselt kipun üsna kergesti paanikasse sattuma, kuid vanuse pärast ei ole seda juhtunud, pigem võimalike raskete haiguste pärast – seni asjatult. Õnneks, sest selles seisnebki minu meelest kogu vananemise probleem. Nimelt, kui ma säilitan vanaks saades suhtelise tervise, ei ole asi hull. Vaadates kas või näiteks seda õilsat vanameest Jaan Kaplinskit, soovin isegi, et oleksin ka ise vanamehena sama ergas, elujõuline ja ühtlasi kogenud. Kui aga koos vananemisega tulevad haigused ja kogu vanaduspõlve sisustab pidev arstide vahet käimine, ravimine ja oma elu pärast värisemine, siis selline vanadus, jah, oleks mulle raske proovikivi.
KAI SAKS: Inimene ja tema vanus
Neid inimesi, kes tahavad kaua elada, on tunduvalt rohkem kui neid, kes on nõus vanaks saama. Vananemist kardetakse, sellest ei soovita sageli isegi rääkida. Vananemisega käivad kaasas stereotüübid, mis on enamasti hirmutavad, eemaletõukavad või vähemalt ebameeldivad. Kui vaadata ajas tagasi, siis, vähemalt keelekasutuse alusel, ei ole see alati nii olnud. Paljud tarkust, autoriteeti, isegi võimu märkivad sõnad on seotud sõnaga „vana“: vanemate kogu, külavanem, klassivanem, riigivanem, vanemteadur, vanemspetsialist, vanemleitnant jne. Noorus tähistab õitsemist, aga ka tormamist ja ekslemist, vanadus aga küpsust, (elu)tarkust ja tasakaalukust. Noorust ja vanadust on läbi aegade vastandatud, kuid noorusekultus on vaid pisut rohkem kui poole sajandi eest tekkinud nähtus. Ilmselt on üheks põhjuseks rahvastikus vanemate inimeste osakaalu märgatav suurenemine. Vanemas eas sagenevad haigused, seega on järjest rohkem ka hapraid eakaid inimesi. Väga sageli samastatakse aga haigused ja vananemine, neil ei tehta üldse vahet. Vahetegemine on aga otsustava tähendusega – haigusi saame põhimõtteliselt ravida (kuigi me tänapäeval veel kõiki haigusi ravida ei oska), kuid vananemist peatada ei saa.
LEO LUKS: Pilvedes hõljuv vajadusteooria
Inimkond ei ole ratsionaalsete isikute foorum, kes käitub arutult üksnes seetõttu, et ei ole lugenud Kanti artiklit igavesest rahust või Rosentau monograafiat.
Mario Rosentau, Mida inimene tõeliselt vajab? Elamise normtasemete teooria. Kujundanud Kalle Paalits. Tartu Ülikooli Kirjastus, 2016. 293 lk.
Taasiseseisvunud Eestis on ilmunud neljas eestikeelne filosoofiamonograafia. Kahtlemata on see suur sündmus. Erinevalt kolmest eelmisest monograafiast (Tool, Luks, Ott) pole kõnealune teos doktoritöö edasiarendus, vaid täiesti eraldi ettevõtmine. Raamatu autor on õppinud nii filosoofiat kui ka juurat ning tegutseb juristina. On igati sümpaatne, et harrastaja on asunud kündma põldu, mille kutselised filosoofid on sööti jätnud. Ettevõtmine väärib juba kultuuriloolise sündmusena seda visadust, mida teose «läbinärimine» lugejalt nõuab.
MARTA BAŁAGA: Naised protsentide (ja komplitseerituse) vastu
Film Fatalesi egiidi all on naised filmitööstuses koondumas samasugusesse ringkaitsesse nagu mehed.
Mõnest ütlemisest võib saada feministlik lendsõna üsna mitmel viisil. Võib-olla ütles midagi mõni esimestest sufražettidest võitluses naiste valimisõiguse eest. Või äkki on see mõne Beyoncé loo pealkiri või, nagu just kuulsime, mõne presidenditoolile saamise lootust hellitava kandidaadi mikrofoni pomisetud kommentaar debati ajal. Kui Donald Trump nimetas Hillary Clintonit umbes kuu aega tagasi rõvedaks naiseks (nasty woman), läks internet hulluks: tehti T-särke, loodi meeme, säutsuti. Kuigi, olgem ausad, see pole midagi sellist, mida poleks varem kuuldud. Hollywoodis asendatakse see tavaliselt sõnaga «komplitseeritud».
RUTH-HELENE MELIORANSKI: Kaasava disaini areng ja taandareng
Kasutajakeskne mõtlemine ei alga normidest ja institutsioonide vahel jaotatud ülesannetest, vaid kodaniku ja riigi omavahelise avatud ja usaldusliku suhtluse mugavast korraldusest.
MADIS KOLK: Ohvrid ja vaenajad performatiivses ruumis
Loomingulise enesekindlusega tõusid tänavuse NU performance’i-festivali programmis esile Vanessa Place, Peaches, Ivo Dimchev ja Dana Michel.
REET VARBLANE: Veenvus tagab edu ka postinterneti ajal.
Äsja lõppenud NU performance’i-festivalil esinenud kunstnikke pole õige ühe mütsi alla panna, kuid ometi joonistus seal üsna selgelt välja paar suundumust.
Ebaoriginaalne geenius. Keiu Krikmann intervjueerib NU performance’i-festivalil soololavastusega „Fuchsia“ üles astunud Maria Metsalut. MARIA METSALU: „Üritan teha kollaaži sellest, kuidas maailma näen ja selles eksisteerin.“
Muusikateater on kõige keerulisem kunstivorm. Ardo Ran Varres intervjueerib heliloojat ja lavastajat Heiner Goebbelsit. HEINER GOEBBELS : „Mul ei ole visioone ja ideede suhtes olen skeptiline. Väldin kõike, mis mulle ei meeldi.“
KARIN PAULUS: 2016. aasta puitmajamaastik
Selleaastane saak annab lootust, et peagi on oodata ristkihtliimpuidust moodullahendusi ning võimsaid puidust kandekonstruktsioone.
Arvustamisel
Ene Vainiku «Eesti tunded. Sõnaportreed»
Kaks Tartu näitust: «Tõotatud valgus» ja «Eevad»
Svetlana Aleksijevitši «Sõda ei ole naise nägu»
Janika Kronbergi artiklikogumik «Hästi valitud sõbrad»
Avarus Ensemble’i kontsertetendus «The Cap and Bells» ehk «Müts ja kuljused»
Rakvere teatri ja TÜVKA teatrieriala XI lennu «Thijl Ulenspiegel» ja Miksteatri «Prügi»
Arhitektuurinäitus «Kes loob linna»


authors:
Toomas Kivimägi
Riigikogu Majanduskomisjoni Esimees
Liis Treimann

description: On kummaline, kui vasakpoolsed ise häbenevad seda, kes nad on. Miks muidu kardetakse nii paaniliselt nimetamast plaanitavat kursimuutust Eestis vasakpoolseks. Kusjuures ei tehta mitte üks, vaid lausa mitu sammu vasakule. Piisab juba esimesest sõnumist – riigieelarve tasakaal prügikasti, kirjutab riigikogu majanduskomisjoni esimees Toomas Kivimägi (Reformierakond).

title: Toomas Kivimägi: oleme katnud uuele võimalikule koalitsioonile uhke laua

maintext:
Pole võimalik teha korraga pikka sammu kahes erinevas suunas: puistata lennukist rohkem raha (maksusoodustused, toetused, palk) ühelt poolt ning suurendada riigi investeeringuid teiselt poolt, ilma maksukoormust tõstmata. Välja arvatud juhul, kui ei pisteta kätt võõrasse taskusse. Ent just laenukoormuse suurendamist plaanitakse, mis on siis teine «uus suur idee».
Investeeringud
Miskit on ka head: investeeringuid infrastruktuuri kavatsetakse suurenda. Ehk kui vasakvalitsusel on plaanis juba Haapsalu raudtee taastamine, siis ei saa olla kahtlust, et sünnivad ka Rail Baltic ning Tallinna–Tartu ja Via Baltica 2+2 maanteed, sest on ju viimased esmamainitust penikoorma jagu eespool, arvestades majanduslikku ja poliitilist põhjendatust, turvalisust, keskkonda, julgeolekut jm argumente.
Rail Balticust loobumine oleks lausa kuritegelik, kusjuures sellega samaväärne on trassikoridori ümbermängimine. See tähendaks enneolematut tagasilööki Balti riikide koostööle, vähendaks meie julgeolekut ja tõsiseltvõetavust Euroopa Liidu institutsioonides. See tähendaks, et maha võib matta ka idee Tallinna–Helsingi tunnelist. See oleks Eesti jaoks pöördumatult kahjulike tagajärgedega, viga, mida hiljem ei paranda.
Ent veel optimistlikult: kui kõik need objektid saavad lähema 10-15 aasta jooksul tehtud, pole ka Haapsalu raudtee küsimuseks. Jõuluime ongi sündinud. Küll oleks aus lastele kuuse all kinke üle andes öelda, et neil endil tuleb need suureks saades kinni maksta.
Kui nimetatud investeeringud õnnestuks teha ilma eelarvet tasakaalust välja viimata, oleks lausa kiitust väärt. Paraku on seda naiivne oodata. See, mis oli IRLi jaoks püha veel eile, pole seda enam homme. Kusjuures, mitte kaua aega tagasi nõudis just IRL eelarve tasakaalu põhimõtte sissekirjutamist põhiseadusesse. Mida või keda siis üldse uskuda?
Palju ambitsioonikam ja jätkusuutlikum oleks riigieelarvest tehtavate investeeringute osakaalu suurendamine. Jutt on omatuludest, mitte Euroopa Liidu toetustest. Ent kardan ka siin vastupidist. Trikitamise ruumi on: võtta riigieelarve investeeringute realt jooksvateks kuludeks ja seetõttu «ära jäänud» investeeringute katteks laenu. Ja saabki väita, et me pole laenu jooksvateks kuludeks kasutanud. Kusjuures jutt on sadadest miljonitest eurodest.
Loodan, et härra Sesteril jätkub meelekindlust, et laenuraha ega riigieelarve investeeringute (baasi) arvelt ei hakata maksma palka või ostma bensiini nagu tehti Pärnus aastaid tagasi. Millega see kõik lõppes, ei taha meenutadagi...
Maksupoliitika
Eesti on OECD riikide hulgas kõige konkurentsivõimelisema maksukeskkonnaga riik. Kolmandat aastat järjest. Teoreetiliselt saab ka esikohal olles asju paremini teha, ent risk seda torkides asju halvemaks muuta on kümme korda suurem. Ettevõtjate sõnum on ühene: ärge torkige makse. Saatuse irooniana ütleb seda ka Oleg Ossinovski. Seda ütlevad eksperdid. Näis, kas ekspertide juurdekutsumine läbirääkimistele on vaid osa etendusest või on ka siiras soov neid kuulata ja nendega seisukohtadega arvestada.
See kõik - laenukoormuse suurendamine, ettevõtjate maksukoormuse kasv, riigieelarve tasakaalust välja viimine - võib peegelduda lühiajaliselt finantsimena. Algul on soe ja mõnus tunne..., aga see ei ole jätkusuutlik.
Peame ka endale tuhka pähe raputama: konservatiivse maksu- ja rahapoliitikaga, mille eestkõneleja on Reformierakond viimased 22 aastat olnud, oleme katnud uuele võimalikule koalitsioonile uhke laua – madal laenukoormus, korralikud reservid, tasakaalus eelarve. Ja pidu võib alata. Ent süües kasvab isu. Uus ja suurem arve tuleb: ikka ettevõtjatele, meie lastele ja järgmisele valitsusele. Nii palju siis uuest suurest narratiivist...


authors:
Edward Lucas
Briti Ajakirjanik
Ajakirja The Economist Toimetaja
Mihkel Maripuu

description: Kõige tähtsamaid arutelusid Euroopa julgeoleku üle peetakse avalikkuse pilgu eest kaugel, kirjutab briti ajakirjanik Edward Lucas BNSi kolumnis.

title: Edward Lucas: kulisside taga käib palavikuline kaitseplaneerimine

maintext:
Üks puudutab Suurbritanniat: kui kaugele on riik valmis Eesti kaitsmisel minema? Ühendkuningriik on kõige põhjapoolsemas Balti riigis «raamriik». Valitsuse jaoks, mis tahab näidata, et Brexit ei ole lammutanud Suurbritannia rolli Euroopas, on sõjaline tegevus Eesti kaitsmises 800 sõduri, tankide ja droonide osalusel, käepärane võimalus. Briti nädalalehes Sunday Times avaldatud artiklist selgub paraku, et Suurbritannia kahtleb Venemaa provotseerimise hirmus võimsate raketisüsteemide Eestisse paigutamises.
See on katastroofiline mõtlemine, kui see peaks tõele vastama. Kui te kardate paigaldada signalisatsiooni, sest see võib ärritada teie naabreid, olete te varguse ohvriks langemisele juba alistunud. Ma pakun, et mõnda aega kestva turtsumise järel viiakse raketid siiski kohale, ent ärge oodake selle üle täiemahulist avalikku arutelu. Ärevust on tunda pea kõikjal. Venemaal on juba õnnestunud hirmutada Briti avalikku arvamust meie Balti liitlaste kaitsmise riskide ja kulutuste asjus.
Teine kulissidetagune arutelu käib Rootsis, mille sõjaväejuht on andnud käsu ehitada taas välja külma sõja aegne veokil baseeruv rannikukaitse raketisüsteem, mille mõned komponendid võetakse kiiruga muuseumidest tagasi tegevteenistusse. Seda analüüsinud rootsi keelt kõnelev Soome kaitseanalüütik, kes kasutab pseudonüümi «Kapral Frisk», kirjutab:
«Asjaolu, et see tõstab oluliselt Rootsi kaitsejõudude võimet kaitsta oma koduvett, on suurepärane uudis ka Soome jaoks, sest see on üks koht, kus on võimalik meie varustusliinid läbi lõigata ilma, et Soome merevägi ja õhujõud saaksid midagi ette võtta. Samas tõstatab see taas ühe väga ebamugava küsimuse: mida teab Rootsi relvajõudude ülemjuhataja, mida meie poliitikud teesklevad, et ei tea?»
Rootsi otsustajad teavad väga hästi, kui ohtlikuks on muutunud olukord regioonis, kõlab vastus. Mugava blokivälise julgeolekupoliitika ajastu on läbi. Keegi peab ütlema õige pea avalikkusele, mis on kaalul. Vabatahtlikud, astuge ette.
Soome ei ole oma kaitsepoliitilise mõtlemise selgitamises sugugi parem. See NATO-väline riik on ostnud suurema kärata uue sõjalise süsteemi JASSM. See on tuumaheidutusele lähim, mida on võimalik tuumarelvade endi puudumisel saavutada. USA on andnud loa selle muljetavaldava relva – vargliku, suure tegevusraadiusega ja võimsa lõhkepeaga – müügiks vaid kolmele liitlasele: Austraaliale, Soomele ja (järgmisel aastal) Poolale.
Helsingi kaitseplaneerijate ees seisev küsimus on, kuidas tagada, et Venemaa mõistaks tingimusi, mille korral laseks riik selle muljetavaldava relva käiku. Mis oleks Soome vastus näiteks siis, kui Venemaa kasutab väikest tuumalaenguga süvapommi Barentsi meres (väites, et teda provotseeris USA merevägi)? Need luupainajalikud küsimused olnuks paranoiliste fantaasiate aines kõigest aasta eest, nüüd murtakse nende üle pead võimukoridorides.
Ka Norra avalikkuses ei ole palju juttu NATO suurõppusest Trident Juncture 2018, mis on viimaste aastakümnete suurim.
Salastatusel on kaitseplaneerimises tähtis osa, ent oluline on ka avalikkuse nõusolek nende kaitsepoliitika põhisuundadega. Euroopa julgeoleku jaoks on tegemist kõige ohtlikuma perioodiga alates 1980. aastate algusest ja lähikuudel on oodata olukorra halvenemist, mitte paranemist. Kui me tahame üles ehitada julgeolekukultuuri, mille juurde kuulub aus arutelu meid ähvardavatest ohtudest ja sellest, kuidas nendega toime tulla, tuleks alustada otsekohe.


authors:
Peeter Koppel
Mihkel Maripuu

description: Mais sai siinsamas viidatud võimalusele, et arenenud maailma ootab populismitsunami, kus täiesti ausalt ja demokraatlikult pääsevad üha enam võimule tegelased, kelle üle establishment veel mõnda aega tagasi naerdagi ei viitsinud, kirjutab arvamusportaali kolumnist Peeter Koppel.

title: Peeter Koppel: muutunud ootused elustandardi suhtes on massid liikvele lükanud

maintext:
Selle põhjusena on populaarne olnud näha seda, et see sama establishment on rahvast võõrdunud ning meenutamas pigem karikatuuri neoaristokraatiast, kellele oma tähtsusest või kasvõi globaliseerumisest kunagi liialt ei saa.
Kuigi ka selle väitega vaielda otseselt ei ole mõtet, kipub minusugune päevast päeva nelja ekraani taga istuv tegelane tahtma välja tuua palju proosalisema põhjuse. Me oleme lihtsalt ajastus, kus ilusa elu supertsükkel on arenenud maailmas läbi. Rahvastik vananeb, tootlikkus langeb ning võlakoorma ohjeldamatu kasvatamine ei ole enam võimalik. Noorem põlvkond on saanud just teate, et nende vanemate elustiil – kinnisvara omamine ja rohkem kui üks laps – on täiesti ebarealistlikud unistused. Vanem põlvkond aga teate, et ka nende ootused tuleviku kohta on paremal juhul ebarealistlikud.
Massid on liikvele lükanud «muutunud» ootused elustandardi suhtes, mitte selle suhtes, kuidas establishment asju on ajanud. Seni, kuni võlakoorma kasvatamine oli võimalik, polnud ju establishment'il häda midagi.
Trumpi mõju
Kui massid ühel või teisel moel liigutama hakkavad, kajastub see majanduses (ja seega ka finantsturgudel) päris kiiresti. Näiteks praeguse populismitsunami laineharjal surfanud Donald Trump on suutnud teha/tekitada midagi sellist, millega ei saanud hakkama ei Föderaalreserv ega administratsioon – fakt tema valimisest on tõstnud inflatsiooniootusi. Meenutagem siinkohal, et mõõdukas inflatsioon ei ole majandusele halb asi ning selle puuduse käes vaevleb lisaks USA-le nii euroala kui Jaapan.
Kasvanud inflatsiooniootused on kajastunud Ühendriikides turuintressides ning see on selgelt kõigutanud senist mõnevõrra venima kippunud status quo'd. Meie hulgast siin on neid mõjusid märganud igaüks, kes mingil moel – kasvõi läbi vajaduse kauba eest dollaris maksta ja seda euros müüa – näiteks valuutaturuga kokku puutub. Loomulikult on intressitõus ja näiteks Trumpi protektsionistlik meelelaad teoreetiliselt kasvuvaenulikud, kuid sellega ei näe turuosalised end praegu liigselt vaevavat.
Kui me nüüd aga võtame Brexiti ja Trumpi, siis edasi minnes võivad meid ees oodata «üllatavad» valimistulemused ka Euroopas. Samas võib siinkohal eeldada, et see saab olema mõnevõrra summutatum, sest Euroopas kipuvad domineerima koalitsioonid ning see sama kirutud establishment võib endas leida piisavalt ühtsust, et uustulnukad vähemalt vahetu valitsemise juurest eemale hoida. Kuid ka sellel medalil on teine külg – sellised koalitsioonid ei keskendu mitte üha karjuvamalt vajalikele reformidele, vaid kipuvad jagama aega isekeskis kraaklemise ja populistidega võitlemise vahel.
USA majandus
Ka sellises kontekstis on suhteliselt raske välja mõelda, milline võiks olla toimiv fiskaalse stimuleerimise skeem – asi, mida justkui oleks vaja, kuid mille jaoks lihtsad lahendused juba seni talumatu võlakoorma tõttu puuduvad. Seega võib eeldada, et Euroopa Keskpank jätkab süsteemi püsti hoidmist ning ilmselt ka aitab siis, kui pinged (majanduses) peaksid muutuma poliitiliste protsesside tõttu praegusest suuremateks. See aga tähendab ühte ja konkreetset tõenäolist arengut – Ühendriikidest jäädakse üha enam maha nii kasvu kui intressimäärade poolest. See tähendab aga seda, et varsti võib dollar olla eurost kallim. See on täna suisa väga tõenäoline ja juba ülima märgilise tähendusega sündmus.
Kuigi odav euro on siinsetele eksportööridele meeldiv ja kasulik, tekib tahes tahtmata küsimus, mis Euroopas nii valesti on, et ameeriklased praeguse seisuga tunduvad poolte valijate meelest erakordselt kahtlasele uuele presidendile vaatamata oma majandusega lihtsalt eest ära sõitma? See on see küsimus, mida establishment Euroopas enda käest igal hommikul peegli ees küsida võiks.


description: Kuna viibin järeldoktorantuuris Arizona osariigi ülikoolis, oli mul eelmisel nädalal võimalus lähedalt jälgida USA teadlaste reaktsiooni presidendivalimiste tulemustele. Lühidalt võib emotsioonid kokku võtta järgnevate sõnadega: uskumatus, šokk, mure, hirm, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tuul Sepp.

title: Tuul Sepp: mida arvavad USA teadlased Trumpi võidust?

maintext:
On tõenäoline, et minu teadlastest tutvusringkonnas ei tundnud keegi kedagi, kes oleks toetanud Trumpi. Hilisemad analüüsid on näidanud, et vahe kõrgharitud ja kolledžihariduseta valijate eelistustes oli sel korral suurem kui kunagi varem. Kui lisada siia juurde täiesti ekslikud küsitlustulemused, mida iga päev uudisteportaalidest ja raadiokanalitest kuulutati, ei ole imestada, et enne valimisi oldi demokraatide kandidaadi Clintoni ülekaalukas võidus täiesti kindlad.
Teisipäeva õhtu algas rõõmsas meeleolus – koguneti professori koju, joodi siniseid (demokraatide värv!) kokteile, sõlmiti võtmeosariikide võitja osas kihlvedusid, istuti üheskoos elutoas diivanil ja vaibal ning värviti markeritega seinale kleebitud kaardil osariike vastavalt tulemuste saabumisele punaseks või siniseks. Kui kaart seinal aga järjekindlalt punaseks värvus, muutusid inimesed üha vaiksemaks ja mõtlikumaks. Enne keskööd oli selge, et tulemus, mida mu kolleegid isegi õudusunenäos näha poleks osanud, oli saanud reaalsuseks.
See oli šokk, millest pole toibutud siiani. Järgnevad päevad olid ülikoolis vaiksed – koridorid olid tühjad, uksed olid suletud. Need kolleegid, kes siiski tööle jõudsid, käisid ringi, silmad magamatusest kottis, ning kurtsid keskendumisraskusi.
Immigrandid
Millised on teadlaste peamised mured seoses uue presidendiga? Esiteks mõjutab teadlaskonda tõenäoliselt immigratsioonivastasus. Nagu ütles mu prantslasest kolleeg, on ehmatav tõdeda, et 50 protsenti ameeriklasi teda siia ei soovi. Muidugi tuleb aru saada, et külalisteadlane Prantsusmaalt ja illegaalne immigrant Mehhikost on kaks eri asja, kuid USA maine riigist, kus kõik on võimalik ja iga hakkaja inimene teretulnud, on kahtlemata kõikuma löönud.
Ülikoolilinnakus on väga palju näha moslemitest tudengeid ja teadlasi, rääkimata kõikvõimalike rasside esindajatest. Selle riigi on üles ehitanud immigrandid. Kuidas Ameerika «uuesti suureks» peaks saama ilma hakkajate sisserändajateta, kes vähemalt esialgu on valmis enda peale võtma ka madalapalgalised tööd, on küsimus, mida senatis ülekaalu hoidvad vabariiklased eesotsas oma valjuhäälse presidendiga peagi lahendama peavad hakkama.
Muidugi on teadlaste jaoks eluliseks küsimuseks teaduse rahastamine. Kui Clinton kinnitas ühemõtteliselt oma toetust teadusele ja teadlastele, pööras Trump oma kampaania vältel teadusele väga vähe tähelepanu, andmata konkreetseid näiteid oma plaanitavast teaduspoliitikast ning jättes nimetamata inimesed, kes tema kabinetis teadusküsimustega tegelema peaksid hakkama. Teadlased ei olnud ilmselgelt tema kampaania sihtgrupiks. Ta on nimetanud NASAt maalähedaste orbiitide logistikaagentuuriks, USA riikliku terviseinstituuti kohutavaks ning kliimamuutusi Hiina propagandaks.
Sellised arvamusavaldused tekitavad arusaadavalt USA teadlastes hirmu. On kahtlemata võimalik, et tulemuseks on tõepoolest rahade suunamine teadusuuringutest teeparandusse ning välisteadlaste järk-järguline taandumine USA ülikoolidest, mis muudab praegu teadusmaailmas juhtpositsioonil oleva USA maailma mastaabis marginaalseks teadusriigiks.
Raputus teadlastele
Püüame aga leida ka meetilka tõrvapotis ja kujutame ette optimistlikumat sündmuste arengut. On ju teada, et USA terviseinstituut on tõepoolest kohati teinud ränki ja korruptiivseid vigu, NASA pole suutnud 40 aasta jooksul arendada inimkonda tõeliselt kaasahaaravaid ambitsioonikaid projekte ning kliimamuutuste uurimine on endale haaranud ebaproportsionaalselt suure osa saadaval olevatest teadusrahadest. Peame lootma, et väike raputus on ehk midagi, mis USA teadusele isegi kasuks võib tulla.
Turunduse triumf võimekuse üle presidendivalimistel on aga samuti midagi, mis teadlastele kibedalt tuttav on. Edukus põhineb tänapäeva teaduses samuti oskusel ennast müüa, esitleda oma tulemusi võimalikult atraktiivsetena, koguda maksimaalsel arvul publikatsioone ja tsiteeringuid. Selle tulemuseks on negatiivsete teadustulemuste avaldamata jätmine, vähene korduskatsete läbiviimine, kallutatud publikatsioonid ja üleüldse vähem usaldusväärne teadus. See on väga suureks probleemiks paljudes teadusvaldkondades, sealhulgas näiteks kliinilistes uuringutes, psühholoogias ja kliimauuringutes. Hiljuti evolutsiooni ja ökoloogia tippajakirjas Trends of Ecology and Evolution avaldatud artikli kohaselt pole nendest probleemidest vaba ka minu eriala.
Teaduses olen siiani olnud optimistlikul seisukohal, et isegi kui edukas akadeemik olemine ei tähenda alati ka hea teadlane olemist, siis peaks nende kahe tunnuse vahel olema vähemalt suurema teadlaste arvu korral viisakas positiivne korrelatsioon. Peab lootma, et sama kehtib ka presidendikandidaatide korral – edukas turundaja võiks olla ka võimekas poliitik. Kahjuks on valim siinkohal väga väike ning panus on tehtud vaid ühele inimesele.
Peame koos ameerika teadlastega lootma, et väikese inimese viha süsteemi vastu, mis Trumpi pukki aitas, ei lõhu ära kõike, mille ehitamisega nii palju vaeva on nähtud, vaid näitab kätte süsteemi kitsaskohad ja aitab kohati kinni roostetanud hammasrattad jälle käima lükata.
Tuul Sepp on Tartu Ülikooli teadlane, kelle peamised uurimisvaldkonnad on loomaökoloogia ja evolutsioonibioloogia. Oma arvukate populaarteaduslike artiklite eest on ta pälvinud ajakirja Eesti Loodus kõige viljakama autori tiitli, Eesti teaduse populariseerimise auhinna ning kultuuriajalehe Sirp laureaadi tiitli. Peale maineka Marie Skłodowska Curie individuaalgrandi pälvimist 2016. aastal täiendab ta ennast järeldoktorantuuris USAs Arizona osariigi ülikoolis.


authors:
Tiiu Kuurme
Tallinna Ülikooli Pedagoogikadotsent

description: Mis sõltub haridusest?  Millest sõltub haridus? Haridusest sõltub, mis saab edasi kultuuri enesega, oleks vastus, mis ühendaks erinevaid vaatenurki esimesele küsimusele. Millest aga haridus sõltub, on kujunenud probleemide rägaks ja erinevate huvigruppide võitlusväljaks, kirjutab kasvatusteadlane Tiiu Kuurme.

title: Tiiu Kuurme: tihti on haridusest kadunud nauding ja jäänud rutiin

maintext:
Kuivõrd mahub nende sekka kultuur, kui mõista teda loomealana kitsamas mõttes, on küsitav, sest teenida tuleb turgu. Haridusest on tehtud tarbimisartikkel.
Peab tunnistama, et nii haridus kui kultuur tunnevad end turul suhteliselt halvasti, nad on sinna pandud vägisi. Sest nad on midagi enamat, kui eeldab turuloogika. Laiemas vaates on haridus ise samuti kultuur – kui viis kultuurisisude esinemiseks, esitamiseks ja säilitamiseks.
«Haridus on kultuuri subjektiivne olemisviis», on öelnud hermeneutik Hermann Nohl. Omaette mõisteteks on kujunenud koolikultuur ja õppimiskultuur, mil on tähendusi loov võime õpitavate kultuurisisude suhtes – kas asi ikka on pingutust väärt, kui sellega kaasneb näiteks sund, igavus, masendus? Tihti on haridusest kaduma läinud inspiratsioon, nauding, tähendus, kirg, pühendumus, mis inimeses tema kultuuri ja eluga sidumiseks ometi peaks ärkama. Jäänud on ajateenimise raskus läbi rutiini.
Mida hindavad koolis Eesti lapsed?
Allakirjutanu ja ta kolleegide hiljutisest õpilasuuringust selgus, et kooli meeldimise põhjuste seas nimetasid silmaringi, uusi teadmisi, targemaks saamist ja maailmapilti vaid 31% tüdrukuid ja 17% noormehi. Kõige üle troonis suhtlemine ja sõbrad. Ent just sinna siirduvad avalikud (või avalikult väljendatud) huvid ning maksumaksja raha. Kooli ja õppimisega seotud heade tunnete põhjustest oli mõlemal esimesel kohal hea hinne ja teisel kohal, et tunnid saavad läbi ja pääseb minema. Miks nad siis meie maailma parimat haridust ei taha?
Haridust koheldakse teisiti kui kultuuri: mehaaniliselt ja arvestuslikult nagu tootmisprotsessi. Hariduse administreerijate retoorikas on narmendama kulutatud mõiste kvaliteet, ent tegelikult teenitakse üksnes kvantiteeti: kriitikavabalt on meil üle võetud uusliberalistlik agenda, mille märksõnadeks on konkurents, projektipõhisus, hariduse marketiseerumine, bürokratiseerumine, instrumentaliseerumine, standardid, testid, orientatsioon kvantitatiivsele andmestikule, edetabelid, efektiivsus – kokku siis majandusmudelite toomine haridusse.
Võõrandunud ning vahendiliseks on kujunenud ka õppijate suhe haridusse enesesse – esmaste seostena sõnale haridus meenuvad meie tudengeile kõigepealt diplom, karjäär, tulus amet, edasi pääsemine, hinded. Tänast õppimist on uusliberalismi kriitikute poolt nimetatud performatiivseks – õpilased esitavad nõutud asju nõutud viisil end sisemiselt sellega sidumata. See on pingutus võõra tahte päraselt tema hinnangu välja teenimiseks, ehk siis võõrandumine, mida mõne autori järgi on täna peetud moraalse mõtlemise kõhetumise põhjuseks. Selline võõrandumine on omane kõrgtehnoloogiliste ühiskondade institutsioonidele, millesse suhtutakse peaaegu kui loodusseaduste paratamatusse, tekib jõuetus ja alistumine. Kokku sobibki see hästi robotitele, kes pidid varsti inimese välja vahetama.
Haridus peab kõnetama
Hariduse enese käekäik kultuuri edasikandjana viisil, et kultuuri omaks peetaks, sõltub sellest, kuidas ta oma sisus ja vormis kõnetab inimest. Kas sünnib siin veendumus, et oma aja, oma eluenergia, oma püüdlused võikski siduda tõotatud oskuste, teadmiste, väärtustega? Kas tohin ma lubada enesele sedagi veendumust, et miski sõltub minust? Taas – meie uuritud õpilaste enamus leidis, et õpilase võimalused muuta kool paremaks paigaks piirduvad valdavalt oma isiklike suhete parandamise ja halbade asjade ringimõtlemisega positiivseks. Õpilane kooli vastu ei saa. Inimene süsteemi vastu ei saa. Ent kool ei tohiks ju viia õppivat inimest masenduse ja tülpimuseni kooli enese elukorralduse tõttu?
Võib väita, et mõned asjad pole hariduses enam endised, millele kultuur oma kestmises seni loota võis. Traditsioonis ja enesestmõistetavalt on haridusele aluse loonud kaks tõsiasja: tema sisu teadmiste-oskuste-väärtustena, mille inimene kaasa saab, ning teisalt, kelleks inimene ise saab. Sisu osas tajuvad paljud, kes seisavad õpetamise ja õppimise lähedal, et sisu pole justkui tähtis. Et sisu on mäng, asi ise on mujal, on sooritus ja hinne, mida sügavalt ekslikuna on harjutud nimetama tulemuseks. Näivus on seljatanud tegeliku.
Mida aga lugeda hariduses tulemuseks? Varasemate aegade haridusideaalides oli oluliseks mitte üksi see, mida inimene hariduse kaudu saab, vaid milliseks inimeseks ta ise saab. Lubadused ja lootused seondusid inimolemise vertikaalse dimensiooniga – saada rohkem inimeseks, saada väärt inimeseks, kes kannab eneses inimsoo õilsaid omadusi, kes mõistab ja kannab edasi kord loodud väärtusi ning võtab enesele vastutuse. Sellistele inimestele saab usaldada palju ja nende kaudu kandub edasi kultuur. Niisugustes seostes mõjuks inimese alandamisena, kui tema isiklik hariduse lugu siduda vaid tööjõuturu nõudmistega. Ka Vargamäe Andres ei mõelnud nii, kui saatis oma poja Tartusse suurkooli.
Kui kõrgeid otsustajate ametikohti saab täita inimestega, kelle puhul pole oluline valdkondlike teadmiste olemasolu, kultuuriline eruditsioon ega ka mitte isikuomadused, siis on sellises ühiskonnas kultuuri kestmine ohus. Õpitava sisu ja üldinimlike omaduste tähenduse taandamine aga selleni viib.
Julgeksin olla seisukohal, et inimese parimaid ja väärikamaid omadusi võiks mõista kui kultuuriväärtusi. Praegune üldinimlikkuse kriisiolukord paneb neid mõistma kui ohustatud kultuuriväärtusi, ja seega ei oleks inimese kujunemine, selle taust ja seda saatvad tegevused vaid kalkuleeriva mõõdikutele orienteeritud haridussüsteemi asi, vaid laiemalt kultuuriline probleem. Kultuur võtku vastutus enese sünnitatud hariduse ees.
Tiiu Kuurme osaleb 4. ja 5. novembril toimuval Eesti Kultuuri Koja konverentsil «Kultuur, haridus ja haritus» paneeldiskussioonis «Õpetajahariduse väärtustamine».
Postimees.ee teeb konverentsist otseülekande.


description: Lääs vajab Türgit ja Türgi vajab läänt. Paraku tähendab see taas Türgi ja lääne suhetes ülimalt ebamugavat vastuste otsimist nii väärtuste kui ka huvide skaalal. Küsimus on selles, kumb vajab kumba rohkem ja mis hinnaga.

title: Juhtkiri: see meeletu Erdoğan

maintext:
Loomulikult on pikas plaanis Euroopa ja kogu lääne huvides demokraatlik, inimeste vabadusi ja õigusi austav Türgi. Üha rohkem paistab aga, et sellist Türgit me lähiajal ei näe. Oma sisepoliitilistes huvides kasutab Türgi president Recep Tayyip Erdoğan väga ebameeldivalt läänevastast retoorikat ning on juba aastaid lubanud endale mitmesuguste ähvarduste avalikku väljaütlemist. Samas, tegudes on Türgi läänesuunalised huvid tema kurjad sõnad seni üldiselt üle kaalunud.
Türgi sõjaväelaste palved saada poliitilist varjupaika teistes NATO riikides, praegu eelkõige Saksamaal, lisavad juba niigi pingelistele suhetele veel ühe tüliküsimuse. President Erdoğan teeb kõva häält ja nõuab varjupaiga taotlejate väljaandmist.
Õigusriigis ei saa aga nii talitada, et poliitilist varjupaika taotlevad inimesed antakse nende kodumaale pikema jututa välja. Muidugi, Türgis oli suvel sõjaväeline riigipöördekatse ja loomulikult on Türgil õigus kahtlustatavaid kohtu ette viia. Kui mõni varjupaiga taotleja on tõesti olnud selles või terroritegudes osaline, tuleks Türgil esitada iga konkreetse isiku kohta tõendid vastava riigi kohtule – nõuda väljaandmist kohtu kaudu, mitte poliitilise survestamise abil. Kui lääneriigid läheksid Erdoğaniga niisugustes küsimustes poliitilistele kokkulepetele, poleks see enam hoidumine Türgi siseasjadesse sekkumisest, vaid Erdoğani võimu lubamine oma territooriumile.
See, mida Erdoğan on pärast suvist riigipöördekatset Türgis ette võtnud, on ammu ületanud mõistlikud piirid. Tegu on massiivse ja küünilise kõigi oma oponentide allasurumisega, tuues riigipöörde katset ja turvalisust ettekäändeks. See on jätk juba varasemale vabaduste piiramisele ja kodanikuühiskonna tasalülitamisele. Erdoğani propaganda on süüdistanud läänt ja Ameerika Ühendriike lausa riigipöördekatse mahitamises. Lääne diplomaatia tegutseb inimõiguste küsimuses aga vaikselt, rääkides Türgiga ametlikel kohtumistel, tahtmata liiga kõvahäälse avaliku kurjustamisega õli tulle lisada. Vähemalt väliselt see aga juba ongi väärtustele selja pööramine.
Meenutagem, et ka külma sõja ajal tuli läänel suhetes oma NATO liitlase Türgiga üpris sageli väärtuste, sh inimõiguste eest seismise ja huvide vahel valida. Seejuures polnud Lääne-Euroopa ja Ühendriikide käitumine sugugi alati ühetaoline. Tõenäoliselt näeme ka tulevikus samasugust teatavat kaksikmängu, mis ühtpidi hoiab Türgi alliansis ja vähemalt mingil määral läänekursil, ent teistpidi ei pööra täielikult selga neile inimestele Türgis, kes loodavad siiralt oma maad ka tegelikult sellele kursile tagasi pöörata.