authors:
Edward Lucas
Ajakirja The Economist Toimetaja

description: Trumpi presidentuur oleks hävitav hoop vabadusele ja demokraatiale ning seda mitte üksnes USAs. Meie süsteemile annaks aga veelgi tõsisema hoobi see, kui valimistulemus otsustatakse häkkimistest ja leketest alguse saanud skandaalide põhjal, kirjutab briti ajakirjanik Edward Lucas.

title: Edward Lucase kolumn: Trumpi kaitseks (ja lekete vastu)

maintext:
Donald Trumpi viimased hädad on tingitud telesaate eel sisse lülitatud «kuuma mikrofoni» salvestatud märkustest. Vabariiklaste kandidaat, teenekas teletäht, oleks pidanud seda teadma. Mind koolitati 30 aastat tagasi BBC ajakirjanikuna meeles pidama, et igaks juhuks tuleb käsitleda iga mikrofoni sisselülitatuna.
Härra Trumpi rivaal Hillary Clinton oleks samuti pidanud targemalt tegutsema. Lekitatud on ülestähendusi tema kõnedest Wall Streeti pankadele, mis on näidanud teda halvas valguses kui rahandusringkondade sõpra. Kõned on poolavalik sündmus, isegi kui neid peetakse erakogunemisel. Seda eriti Clintoni-suguste inimeste puhul.
Lekitatud vestlused võivad maalida ebaõiglase pildi
Tähtsam on see, et privaatsuse rikkumised, olgu need suured või väiksed, tõsised või tühised, devalveerivad poliitilist valuutat. Muud asjad on palju tähtsamad. Poliitikuid tuleks eelkõige hinnata poliitilise karjääri ja avaliku tegevuse põhjal.
Lekitatud vestlused võivad maalida ebaõiglase pildi. Me kõik ütleme asju, mille edastamist me ei sooviks oma ülejäänud sõpradele, rahvast rääkimata. Me võime kõlada hoopleva, ebaviisaka, jämeda, tõsise või õelana. Me võime naljatleda (iroonilised märkused võivad kõlada kontekstist välja rebituna üsna tõsistena). Me võime teeselda nõustumist, et siluda sotsiaalset olukorda. Samuti võime üritada võita soosingut, kaitsta sõpra või sobituda rühma, mille mitteametlik jutt on meie jaoks tegelikult võõras. Aga me võime olla ka täiesti siirad. Leke ähmastab konteksti.
Igal juhul, vabaduseta pidada eravestlust ei ela me enam vabas riigis. Kuni me seadust ei riku (mille korral võib politseil olla õigus meid pealt kuulata või tunnistajana kohtusse kutsuda), ei ole see, mida me eraviisiliselt räägime, avalikkuse asi.
Häkkimiste ja lekete kasutamine poliitilise valuutana tõrjub normaalseid inimesi avalikust elust. Kui teate, et teid on võimalik karistada ja naeruvääristada iga ebamõistliku märkuse pärast, ei võta te ilmselt avaliku alanduse riski.
Leketel on hukutav mõju
Mis kõige tähtsam, leketel ja häkkimistel on poliitikale hukutav mõju. Selle asemel, et alistada väitluses oma vastased paremate faktide ja tugevama loogikaga, tuleb neist lihtsalt laimamises parem olla. Me ootame avaliku elu tegelastelt viisakat ja rahulikku esinemist. Seetõttu on neid ropu suuga ja taktitundetuna näitav salvestis šokeeriv. Need vääritud silmakirjateenrid astugu tagasi!
Laias laastus just see juhtus Poolas 2014. aastal, kui toonane välisminister (ja minu kauaaegne sõber) Radek Sikorski kirjeldas lekitatud helisalvestises ilustamata riigi välispoliitikat. Poolakad olid šokeeritud, härra Sikorski poliitiline karjäär seiskus ja varises kokku.
Väitsin siis, et tegelik skandaal puudutas häkkimist ja lekitamist, mitte roppe sõnu ja salvavaid hinnanguid. Poolakad peaksid suhtuma oma poliitikute pealtkuulamisse, mida ilmselt mahitab Venemaa, palju suurema halvakspanuga kui sellesse, mida see võib päevavalgele tuua.
Sama kehtib praegu USA kohta. Tegelik skandaal ei puuduta järjekordseid tõendeid härra Trumpi tahumatusest, vaid seda, et Venemaa kasutab häkkimist ja lekkeid ameeriklaste usalduse vähendamiseks oma poliitilise süsteemi vastu.
Härra Trumpi ärid, lähenemine maksudele, oma esimese abikaasa kohtlemine ning lugematu arv eemaletõukavaid avalikke väljaütlemisi on enam kui piisavad tema presidendiametist diskvalifitseerimiseks. Imerohtu pole vaja, eriti kui nii suur hulk sellest pärineb riukalikelt pakkujatelt.


description: Läinud kevadel äratas laialdast meediatähelepanu Cambridge’i ülikooli geneetikute avastus, et suguelu alustamise vanus on päritav. (1) Selgus, et ca 25% süütuse kaotamise vanuse varieeruvusest on nii naistel kui ka meestel geneetilise taustaga, kirjutab ökofüsioloog Peeter Hõrak Sirbis.

title: Peeter Hõrak: kiire elu saab läbi terava taibuta

maintext:
John Perry ja Ken Ongi juhitud teadlaste kollektiiv kasutas Ühendkuningriigi Biopanga kogutud enam kui 125 000 Euroopa päritoluga Briti andmeid ülegenoomseks assotsiatsiooniuuringuks,(2) kust selgus muudki huvipakkuvat. Teadlased avastasid 38 kromosoomipiirkonda, mis seostuvad suguelu alustamise vanusega. Osa neis piirkondades paiknevatest geenidest mõjutas sugulise küpsemise kiirust ja sigimisbioloogiat, teine osa aga aju arengut, käitumise kontrolli ning isiksuseomadusi.
Töös ilmnes tugevaid geneetilisi korrelatsioone.(3)Geenivariandid, mis naistel seostusid varasema suguelu algusega, esinesid koos selliste geenivariantidega, millega kaasnes noorem esimese ja viimase lapse sünnitamise iga ning hilisem menopaus. Mitmed seosed olid meeste ja naiste puhul sarnased. Näiteks esinesid suguelu varase algusega seotud geenivariantidega koos sellised geenivariandid, mida seostatakse tüseduse, kiirema suguküpsuse saavutamise, suurema sekspartnerite arvu, suurema laste arvu ning väiksema lastetuks jäämise riskiga. Ka geenivariandid, mida seostatakse hüperaktiivsuse, suurema riskivalmiduse ja suitsetamisega, esinesid koos varajase sugueluga seotud geenivariantidega. Varajane suguelu algus oli geneetiliselt seotud ka madalama intelligentsuse ning lühema haridusteega. Eelkirjeldatud omaduste komplektiga inimestel esines teistest sagedamini mutatsioone eesaju koores ekspresseeritavas CADM2-nimelises geenis, mille funktsioon on seotud mitmesuguste neuronaalsete protsessidega.
Teadusajakirjanikele ja mitmele artiklit kommenteerinud teadlasele tundus ülalkirjeldatud geneetiliste seoste ilmnemine üllatav. Tõepoolest, miks peaks süütuse kaotamise iga olema pärilik ning seostuma veel nutikuse ja suitsetamisega? Geneetikutest autorid põhjuslikke selgitusi ise eriti pakkuma ei tõtta, nende leidmiseks peame pöörduma evolutsioonilise ökoloogia ja psühholoogia poole.
Elutempo evolutsioon
Elukäikude evolutsiooni teooria e elukäiguteooria (theory of life-history evolution) on evolutsioonilise ökoloogia haru, mis seletab, kuidas (ja miks just nii) organismid oma käsutuses olevaid piiratud ressursse funktsioonide vahel jaotavad. Kõnealuseks ressursiks on üldjuhul aine(d), energia või aeg ning kõnealustest funktsioonidest üks on sigimine.(4) Elukäiguteooria kohaselt ei evolutsioneeru peamised elukäiguomadused – järglaste arv ja kvaliteet, sigimiskordade arv, suguküpsuse saavutamise, sigima hakkamise ja kasvu lõpetamise iga, kasvukiirus ja eluiga – üksteisest sõltumatult, vaid moodustavad eri keskkondades hakkama saamiseks sobivaid komplekte. Nende komplektide moodustumine on seotud elutempo kiirusega ja selliste omaduste komplektid joonistuvad iseäranis selgelt välja kõrgemate taksonite võrdluses. Elevandid ja inimesed elavad aeglasemalt kui hiired ja liblikad.
Peamisteks keskkonnaparameetriteks, mis organismide elutempo evolutsiooni mõjutavad, on sigimiseks tarvilike ressursside kättesaadavus ja suremusrisk ning nende mõlema varieeruvus. Kui tulevik on tume või ebakindel ja/või noorjärkude suremus suur, on otstarbekas sigimisega kiirustada ning panustada järglaste arvu suurendamisse nende kvaliteedi arvelt. Kui keskkond on stabiilne, ent seal valitseb tugev konkurents ressursside pärast, on mõttekas sigimisega alustada alles siis, kui järglaste üleskasvatamiseks vajalikud ressursid on soetatud. Samuti tasub sellises keskkonnas maksimaalselt investeerida iga üksiku järglase kvaliteedi parandamisse, isegi kui selle hinnaks on lõppkokkuvõttes väiksem järglaste arv.
Elukäiguomaduste omavahelisest seotusest tulenevad ka kõigi elusolendite vananemis- ja terviseprobleemid. Näiteks ei ole kasulik arendada nii vastupidavat keha, mis kestaks palju üle keskmise oodatava eluea. Ressursside kulutamine sellise keha ehitamiseks oleks raiskamine, kuna neidsamu ressursse saaks kasutada sigimiseks. Niimoodi moodustub põhiline elukäigu lõivsuhe (trade-off) sigimisse ja elus püsimisse investeerimise vahel. Tõenäoliselt parimad tõendid selliste lõivsuhete kohta pärinevad valikueksperimentidest äädikakärbestega. Keskkondades, kus valik soosib munaproduktsiooni vähenemist varases elustaadiumis, evolutsioneerub pikemaks ka eluiga, samal ajal kui suremuse kunstlik suurendamine kiirendab sigimist järgnevates põlvkondades. Sellistest katsetest järeldub muuhulgas, et ka sama populatsiooni isendid võivad elutempo osas üksteisest geneetiliselt erineda. Kas meil on alust arvata, et inimestel käivad need asjad teistmoodi kui kärbestel?
Elutempo, intelligentsus ja iseloom
Esimesena rakendas elukäiguteooriat inimeste elutempo varieeruvuse seletamiseks psühholoog John Philippe Rushton 1985. aastal.(5) Rushton väitis, et peale traditsiooniliste elukäiguomaduste on inimesel kiire või aeglase elutempoga seotud ka käitumuslikud tunnused ja iseloomuomadused. Aeglase elutempoga, mida iseloomustab hiline suguküpsus, väike sigivus, intensiivne vanemhool ja pikem eluiga, kaasneb ka väiksem sugutung ja kõrgem intelligentsus ning sellised isiksuseomadused, mis soosivad altruistlikku ja seaduskuulekat käitumist: kohusetundlikkus, enesekontroll ja madal agressiivsus.
Rushtoni teooriat on peale tema enda kontrollinud ja arendanud peamiselt psühholoogid Satoshi Kanazawa, José Figueredo ja Michael Woodley of Menie. Osa ennustusi tundub tõesti paika pidavat. Praeguseks on jõutud konsensusele, et hiljemalt möödunud sajandi keskpaigast (mõne arvates juba XIX sajandist) on inimese vaimsele võimekusele rakenduva loodusliku valiku surve olnud valdavalt düsgeeniline. See tähendab, et madalama intelligentsiga inimesed hakkavad üldjuhul sigima nooremana ja saavad rohkem lapsi kui kõrgema intelligentsiga inimesed. Kõige selgemad tõendid düsgeenilise valikusurve kohta (iseäranis naistel) pärinevad USAst, kus uurijate käsutuse olid andmed rohkem kui 325 000 inimese kohta, kelle vaimset võimekust hakati mõõtma 1960. aastal.(6) Mõnevõrra väiksemates, mõnekümnest tuhandest inimesest koosnevates valimites on düsgeenilist valikut demonstreeritud ka Suurbritannias ja Hiinas ning veelgi väiksemates valimites mujalgi.
Üks mehhanism, mille kaudu looduslik valik tänapäeval vähesemat vaimset võimekust soosib, tuleneb sellest, et vaimne võimekus korreleerub päris tugevasti haridustee pikkusega. Kõrghariduse omandamine on juba iseenesest selline protsess, mis ei ole sigimisega hõlpsasti sobitatav. Selline valikusurve töötab muudegi kõrghariduse omandamist soosivate isiksuseomaduste vastu, nagu nt meelekindlus (eesmärgile orienteeritus, järjekindlus, kohusetunne). Kõrgharidusega kaasnev düsgeeniline valik on selgelt nähtav ka Eesti 2011. aasta rahvaloenduse andmetest: kõrgharidusega naistel oli igas vanuserühmas keskmiselt ligi 0,5–0,75 last vähem kui põhiharidusega naistel. Vt joonist.
Kuidas on lood muude elukäiguomaduste vaheliste seostega? Hiljutisest metaanalüüsist selgus, et hiljem suguküpseks saavad naised elavad kauem, näiteks naistel, kelle esimene menstruatsioon algas nooremalt kui 12aastaselt, oli 23% kõrgem üldsuremuse risk kui naistel, kes said suguküpseks pärast 12. eluaastat.(7) Et intelligentsed inimesed elavad kauem, on samuti ammu teada. Värske Taani, Rootsi ja USA kaksikute uuring on tuvastanud, et ka see seos on peaaegu tervenisti põhjustatud eluea ja vaimse võimekuse geneetilisest seotusest.(8) Intelligentsus korreleerub (geneetiliselt) positiivselt ka pikkuse ja füüsilise ning vaimse tervisega ning selliste isiksuseomadustega nagu avatus, meelekindlus ja madal hüperaktiivsuse risk.8,9 Need seosed ei ole enamasti kuigi tugevad, kuid vihjavad siiski, et meie vaimne võimekus ei ole evolutsioneerunud sõltumatult käitumisest ja füüsisest.
Miks on geneetilised seosed tekkinud?
Evolutsioonilise ökoloogina arvan, et vastus sellele küsimusele tuleneb suure ja keeruka ajuga seotud väljaminekutest. Tänu võimsale ajule on meie liigist saanud praeguseks küll maailma arvukaim ning kõige laialdasema levikuga suurimetaja, samal ajal ei ole sellised kognitiivse võimekusega kaasnevad edulood loomariigis kuigi tüüpilised. Teiste nutikate imetajate – elevantide, vaalade, delfiinide ja inimahvide – arvukus on enamasti (inimese abiga) kahanemas. Selliseid kognitiivselt võimekaid liike iseloomustab aeglane sigimine ja pikk eluiga. Loomade hulgas loetakse evolutsiooniliselt kõige edukamaks klassiks putukaid: 30 miljonit liiki, 10 kvintiljonit (1018) isendit. Kõige edukamateks selgroogseteks peetakse mõõksuude (Gonostomatidae)sugukonda kuuluvaid süvamerekalu, keda arvatakse olevat kuni kvadriljoneid (1015). Ükski neist ei hiilga oma vaimse võimekuse poolest. Kõige paremini saavadki kohastumisega/evolutsioneerumisega hakkama ajuvabad bakterid ja viirused, kusjuures viirused ei ole isegi elus. Niisiis ei ole evolutsioon Maal kulgenud sugugi üleüldise taiplikkuse suurenemise suunas.
Inimliigi puhul ei saa kuidagi mööda vaadata aju kasvu ja ülalpidamisega seotud energeetilistest kuludest. Kuigi aju mass moodustab täiskasvanud inimese massist vaid 2%, kulub tema energiaga varustamiseks 20% põhiainevahetuse energiast (väikelastel üle 50%). Siit tuleneb oluline lõivsuhe aju vs. keha kasvu, küpsemisse ja arengusse suunatud investeeringute vahel. Inimlapse kehaline kasv on kõige aeglasem perioodil, mil aju kõige intensiivsemalt areneb ja selle glükoosivajadus on maksimaalne – kolmandast eluaastast puberteedi saabumiseni. See aeglase kehalise kasvu ja intensiivse aju väljakujunemise periood vältab kolmandast eluaastast puberteedi alguseni – sel ajal on lapse kasv aeglasem kui kahel esimesel eluaastal ja puberteedi ajal (kui kasvatakse pikemaks sageli nt 10 cm aastas). Siit ei ole eriti keeruline jõuda arusaamiseni, et olukordades, kus loodusliku valiku surve soosib varajast suguküpsuse saavutamist, tuleb selleks vajalikke ressursse võtta aju kasvu ja arengu arvelt.
Võiks arvata, et ka inimkonna ajaloos on looduslik valik valdavalt soosinud varajast suguküpsust ja sigimise alustamist noorena. Nagu ülalpool öeldud, põhjustab sellist valikusurvet laste ja emade suur ja/või ennustamatu suremus. Oluline on tähele panna, et selline ebakindel tulevikuperspektiiv soosib ka isiksuseomadusi, mis on seotud väikese hetkekasu eelistamisega võimaliku suurema tulevikukasu arvelt. Milleks investeerida tulevikku, kui selle kättejõudmine ei ole kindel?
Miks geneetilised seosed püsivad?
Inimese elutempot kiirendavate välistegurite hulgas on pea kogu meie evolutsiooni vältel olnud esikohal toidupuudus ja nakkushaigused. Ometi ei ole selline valikusurve suutnud aeglasema elutempoga seonduvaid geenikombinatsioone inimkonna genofondist kaotada. Sellise geneetilise polümorfismi püsimist populatsioonis seletatakse enamasti loodusliku valiku suuna kõikumisega ajas ja ruumis. See tähendab, et mitte alati ja igal pool ei saa rohkem järglasi või ei pääse väljasuremisest kiirema elutempo geenikomplektide kandjad, mõnikord ja/või mõnes kohas läheb paremini aeglase või vahepealse elutempo järgijatel. Näiteks olukordades, kus vanaemad (ja teised vanemad sugulased) saavad suurendada oma laste sigimisedu lapselaste eest hoolitsedes ja neid õpetades, tekib valikusurve, mis soosib elus ja terava mõistuse juures püsimist ka pärast oma laste iseseisvumist. Et aju püsiks terane ka vanas eas, nõuab see investeeringuid juba lapseeas, mil ta välja kujuneb, ja selliste investeeringutega kipub kaasnema ka muude aeglasele elutempole iseloomulike omaduste komplekt.
Kindlasti ei maksa elutempo mitmekesisuse säilitamisel alahinnata kultuurilisi mõjusid. Võib-olla kõige otsesemaks mehhanismiks, kuidas kultuurilised tegurid elutempo geenide polümorfismi säilitavad, on materiaalsete ressursside ja sotsiaalse seisundi (aga ka ametite, hoiakute, religiooni jm tavade) pärandumine üle põlvkondade. Selle protsessiga kaasneb suuremal või vähemal määral ühiskonnakihtide hariduslik ja ruumiline segregatsioon ning sotsiaalne homogaamia, s.t samasse sotsiaalsesse/hariduslikku kihti kuuluvate meeste ja naiste omavaheline ehk assortatiivne paarumine. (NB! Eelnev ei tähenda, nagu oleks homogaamia tervenisti sotsiaalne; inimese paarilise-, keskkonna- ja karjäärivalikut mõjutab ka tema geneetiline soodumus.) Kui ühiskonnakihid erinevad üksteisest vaimse võimekuse ja elutempo kiiruse poolest, on homogaamia korral vastavate tunnuste koos pärandamine järgnevatesse põlvkondadesse paratamatu. Uuringud ongi näidanud, et assortatiivne paarumine haridustee pikkuse ja vaimse võimekuse osas on tugevam kui mis tahes muude tunnuse suhtes (9). Ilmeka pildi kognitiivse eliidi isoleerumisest ning jõukate klassiga kokkusulamisest maalivad oma raamatus „The bell curve. Intelligence and class structure in American life“ USA psühholoogid Richard J. Herrnstein ja Charles Murray (vt 13).
Mis puutub Eestisse, siis siin ei suutnud isegi nõukogude võim hariduslikku kihistumist kaotada. Ajavahemikus 1935–1984 sündinud lihttööliste lastel on keskkooli astumise tõenäosus püsinud poole sajandi jooksul 30 protsendi juures, samas kui kõrgeima sotsiaalse positsiooniga lastel on see tõenäosus suurenenud 58 protsendilt 1935–1949 sündinute kohordis 78 protsendile 1975–1984 sündinutel.(10) Juhan Tork leidis 1930ndatel korraldatud ulatuslikus koolilaste intelligentsi uuringus (mis oli tollal üks maailma esinduslikumaid), et maakooliõpilased olid linnakooli lastega võrreldes IQ-tasemelt keskmiselt ühe klassi võrra madalamal.
Lapsed, kellel oli rohkem kui üks õde või vend, olid madalama IQga kui väiksematest peredest pärit lapsed. Ka leidis Tork, et kõrgema sotsiaalse positsiooniga peredest pärit lapsed olid intelligentsemad, seejuures oli IQ seos vanemate haridusega märksa tugevam kui seos vanemate varandusliku seisuga (vt 13).
Kas peaksime muretsema?
Ülegenoomsed assotsiatsiooniuuringud on näidanud, et peale vaimse võimekuse omavad pärilikku komponenti ka haridustee pikkus, klassikuuluvus ja sissetulek ning et kõik need tunnused on osaliselt mõjutatud samadest geenidest (9). Teadusajakirjanikes ja sageli ka lugejates põhjustavad sellised avastused sageli nõutust või isegi hirmu bioloogilise determinismi ja vaba tahte puudumise ees. Hirmu võtab ära tõenäosuslike protsesside mõistmine. Nagu ütleb Mart Viikmaa,(11) on kvantitatiivsete (s.t arvuliselt mõõdetavate ja paljude geenide poolt mõjutatavate) tunnuste päritavust raske selgitada isegi paljudele geneetikutele. Näiteks, kui inimese intelligentsuse päritavuskoefitsient on 70% (nagu sageli leitud), siis ei tähenda see, nagu oleks igal konkreetsel inimesel vaimne võimekus 70% ulatuses määratud geneetiliselt ja 30% osas keskkondlikult. Päritavuskoefitsient iseloomustab indiviididevahelise erinevuse geneetilist määra. Eeltoodud näites tähendab see, et 70% intelligentsuse üldvarieeruvusest populatsioonis on seletatav inimestevahelise geneetilise erinevusega.
Intelligentsuse, nagu ka kõigi muude tunnuste päritavuskoefitsiendid ei ole universaalsed, vaid iseloomustavad konkreetseid populatsioone tolles ajas, mil tunnuseid mõõdeti. Nii näiteks on korduvalt leitud, et mida jõukam ja egalitaarsem on ühiskond, seda tugevamini avalduvad inimestevahelised geneetilised erinevused mis tahes käitumuslikes tunnustes, sh vaimses võimekuses. Mõne meelest on see muretsemise koht. Vastuolu peitub aga selles, et nutikuse geneetilise komponendi osatähtsust on võimalik vähendada vaid ühiskondlikku ebavõrdsust suurendades. Geneetilist ebavõrdsust pole põhjust häbeneda ega selle pärast põdeda. Maailm, kus meie taibukus ja iseloom oleks sajaprotsendiliselt keskkonnast määratud, oleks oluliselt julmem kui praegune. Sellises maailmas (mis vastaks marksistlikule unelmale) ei oleks vaenulikesse oludesse sattunud nutikal lapsel mingit eduvõimalust, kasvatus määraks kõik.
Mõnevõrra keerulisem on küsimus sellest, kas peaksime laskma end häirida intelligentsusele rakenduvast düsgeenilisest valikust. Kui tunnuse päritavuskoefitsient ja tunnusele rakenduv valiku surve on teada, on võimalik ennustada vastava tunnuse evolutsiooni kiirust. Nii ongi korduvalt leitud, et inimeste keskmine IQ peaks vähenema kiirusega 0,14–0, 36 punkti kümnendis ehk 0,3–1,4 punkti põlvkonna kohta (riigisiseselt sätitakse IQ skaala tavaliselt nii, et keskmine on 100 punkti). Ometi pole midagi sellist juhtunud, vastupidi, XX sajandi jooksul tõusid IQ skoorid kiirusega kolm punkti kümnendis. Nähtust nimetatakse Uus-Meremaa psühholoogi James Flynni järgi Flynni efektiks. Flynni efektile ei ole leitud ühtset, lihtsat ja üldaktsepteeritavat seletust – nähtuse põhjused ongi arvatavasti mitmekesised. Flynn ise arvab, et tänapäeval kasutab üha rohkem inimesi teaduslikku mõtlemist, mis aitab kaasa seda tüüpi ülesannete lahendamisele, mida võib kohata intelligentsustestides. Kindlasti ei maksa alahinnata ka möödunud sajandi keskpaigas toimunud sanitaarhügieeni tingimuste paranemist ja epidemioloogilist pööret, mille käigus kasutusele võetud antibiootikumid ja vaktsiinid aitasid kaasa aju arengut pärssivate piirangute kõrvaldamisele (kuna immuunvastus on kulukas, jääb patogeenidega võitlevale organismile vähem ressursse, mida suunata aju arengusse). Näiteks selgus Juhan Auli kogutud antropomeetrilise materjali põhjal, et ajavahemikus 1938–1953 sündinud Eesti tüdrukute teismeeas mõõdetud ajukolju maht suurenes nimetatud 16aastase perioodi jooksul keskmiselt 40 cm3 võrra.(12) Võimalik, et epidemioloogilise pöörde lõppu võib seostada ka Flynni efekti aeglustumise või isegi ümberpöördumisega, mida on XXI sajandil täheldatud juba mitmes arenenud riigis (Norras, Taanis, Inglismaal). Ka on hakanud ilmnema üha enam tõendeid selle kohta, et Flynni efekt puudutab rohkem intelligentsuse õpitavat kui pärilikku komponenti. Nende asjade pärast tasuks ehk õige natuke muretseda küll. Selles kontekstis on sobilik osundada prof Jüri Alliku mõtet,(13) et kuna Eestis pole kuigi palju looduslikke rikkusi, on meie ainus arvestatav vara inimeste mõistus. Poliitikud võiksid mõelda sellele, kuidas seda ainsat rahvuslikku vara kaitsta ja kasvatada.
1 Day, F. R., et al. (2016). Physical and neurobehavioral determinants of reproductive onset and success. Nature Genetics, 48, 617–623.
2 Ülegenoomne assotsiatsiooniuuring e GWAS (genome-wide association study) on ülsiknukleotiidse polümorfismi (SNP) markeritel põhinev uuring, kus testitakse vähemalt 100 000 SNP seost uuritava tunnusega. SNP (single nucleotide polymorphism) on genoomis esinev muutus, kus üks aluspaar on asendunud teisega. SNP-deks loetakse mutatsioone, mille sagedus on populatsioonis vähemalt 1%. Vt Mägi, R. (2013) Süsteemne lähenemine rasvumise geneetika uurimisel. Kogumikus Schola Biotheoretica XXXIX. Süsteemibioloogia. (toim Sõber, V.; Laanisto, L.; Öpik, M.; Tammaru, T.; Kull, K.) Tartu: Eesti Looduseuurijate Selts, 41–48.
3 Geneetiline korrelatsioon kahe tunnuse vahel näitab kui tugevasti nende tunnuste vaheline seos sõltub geenidest. Mehhanismiks on kas ühe geeni mõju mitme erineva tunnuse avaldumisele (pleiotroopia) või erinevaid tunnuseid mõjutavate geenide koos (aheldatud) pärandumine (linkage disequilibrium).
4 Tammaru, T. 2007. Elukäikude evolutsiooni teooria. Loeng 7 TÜ kursuselt „LOOM.04.036. Evolutsiooniline ökoloogia“. Vt http://kodu.ut.ee/~tammarut/eloe7-08.doc
5 Rushton, J. P. (1985) Differential K theory: The sociobiology of individual and group differences. Personality and Individual Differences 6, 441–452. Rushtoni karjäär ja eraelu oleks tõenäoliselt kulgenud vähem vaevarikkalt, kui ta oleks piirdunud oma elutempo kontseptsiooni testimisega rassiliselt homogeensetes populatsioonides, selmet rakendada seda elutempo ning käitumuslikes tunnuste rassidevaheliste erinevuste seletamiseks. Ootuspäraselt tabas teda seetõttu akadeemiline ja poliitiline vaenamine. Rushtoni ja teistegi intelligentsuspsühholoogide kiusamisest annavad suurepärase ülevaate prof Jüri Alliku kirjutised, nt (Allik, J. (2011). Vaimsete võimete uurimine ja ühiskond. Lk 323–343 raamatus: Mõttus, R., Allik, J., Realo, A. „Intelligentsuse psühholoogia“ Tartu Ülikooli Kirjastus. Vt https://www.researchgate.net/publication/294693864_Intelligentsuse_psuhholoogia
6 Reeve, C. L., Lyerly, J. E. & Peach, H. (2013) Adolescent intelligence and socio-economic wealth independently predict adult marital and reproductive behavior. Intelligence 41, 358–365.
7 Charalampopoulos, D., Mcloughlin, A., Elks, C. E. & Ong, K. K. (2014) Age at Menarche and Risks of All-Cause and Cardiovascular Death: A Systematic Review and Meta-Analysis. American Journal of Epidemiology 180, 29–40.
8 Arden, R. et al. (2016) The association between intelligence and lifespan is mostly genetic. International Journal of Epidemiology 45, 178–185.
9 Plomin, R., & Deary, I. J. (2015). Genetics and intelligence differences: five special findings. Molecular Psychiatry, 20, 98–108.
10 Saar, E. & Aimre, K.-A. (2012) Unequal educational transitions in Estonia: Tracking and family background. Tallinna Ülikool, Tallinn. http://www.digar.ee/arhiiv/nlib-digar:196880
11 Viikmaa, M. (2009). Evolutsiooniteooria seisukohad võetakse üsnagi hõlpsalt vastu. Intervjuu Juhan Javoišile. Eesti loodus nr 9 http://www.eestiloodus.ee/artikkel2695_2686.html
12 Hõrak, P., & Valge, M. (2015). Why did children grow so well at hard times? The ultimate importance of pathogen control during puberty. Evolution, Medicine, and Public Health, 167–178.
13 Allik, J. (1997). Mida vaimueliit ei taha endale tunnistada? Vikerkaar, 4-5, 89–96.; http://psych.ut.ee/~jyri/ee/bellcurv.htm

fasttext_language: et


authors:
Leon Jankelevitsh
Tamro Balticsi Juht

description: Haigekassa eelarve suurde puudujääki kukkumise järel hakati rutakalt otsima tulude suurendamise ja kulude vähendamise võimalusi. Lahenduste leidmine on sisuliselt lükatud tulevikku, kõige krooniks alustasid samast rahakotist palka saavad arstid hoiatusstreigiga, et juhtida tähelepanu riigi liigsele betoonilembusele, mis raviteenust osutavad arstid tagaplaanile jätab, kirjutab Tamro Balticsi juht Leon Jankelevitsh.

title: Leon Jankelevitsh: apteekide omandireform võimendab haigekassa eelarveauku

maintext:
Mõistagi on haigekassa rahastamise tasakaalu viimiseks paratamatult vajalik nii ravikindlustuse kulude poole kui ka maksusüsteemi tulude poole ümberkorraldamine. Vähetähtis pole ei kulukohtade analüüs ega uute nutikate võimaluste kasutuselevõtt. Seejuures tuleb aga välistada olukord, kus niigi uppis tasakaalu senistest säästumeetmetest loobudes täiendavate kuludega koormatakse. Selgitan.
Tervishoiu korraldamise diskussioonist, mis haigekassa puudujäägiuudisest tuliselt alguse sai, on kõrvale jäänud esmase tervishoiu tasandi oluline osa – proviisorid ja apteegid. Sisuliselt on apteeker perearsti parem käsi, kes oskab nõustada lihtsamate tervisemurede korral ja muudab lühemaks arstide vastuvõttude järjekordi.
2012. aastal PricewaterhouseCoopersi tehtud uuringu kohaselt on apteekrite osutatud teenused vähendanud perearstivisiitide nõudlust aastas ligikaudu 1,2 miljoni visiidi võrra. Lisaks veel retseptiravimite väljakirjutamise vajadust ning isegi erakorralise meditsiiniosakanna ja eriarstide visiitide vajadust.
Keskmine Eesti apteeker on umbes 50-aastane, läheb lähima 15 aasta jooksul pensionile ja teda ei ole asendama tulemas mitte kedagi.
Analüüsi kokkuvõtte kohaselt hoiab riik tänu kõrge erialase kvalifikatsiooniga apteekrite tegevusele aastas kokku ligi 20 miljonit eurot, millest ligikaudu 16 miljonit on säästetud haigekassa raha ja neli miljonit patsientide raha. Nelja aastaga on see number pigem kasvanud.
See on oluline panus Eesti tervishoiusüsteemi, mida tuleb säilitada ja arendada, aga mitte vastupidi. Seadusega sätestatud äkilised meelemuutused ravimimüügi regulatsioonis võivad aga tähendada selle kokkuhoiukoha kadumist, mille tõttu puudujääk haigekassa eelarves suureneb veelgi. Praeguse seisuga peavad aastaks 2020 kõik apteegid kuuluma proviisoritele ning ligi pool kõigist Eestis tegutsevatest apteekidest tuleb nende senistel omanikel ära müüa. See tähendab üle 200 apteegi.
Karm tõde on, et nii suurele hulgale apteekidele ei ole ostjaid. Keskmine Eesti apteeker on umbes 50-aastane, läheb lähima 15 aasta jooksul pensionile ja teda ei ole asendama tulemas mitte kedagi. Täna on juba puudu hinnanguliselt 100–150 farmatseuti ja proviisorit. Lisaks peaks proviisorid alles hakkama ettevõtlust õppima ja kiirkorras uue olukorraga kohanduma.
Omandipiirangud
Möödunud aastal kehtestatud omandipiirangud on ilma kahtlusteta apteegisektorit kõvasti raputamas ja seda mitte paremuse suunas, nagu armastavad näidata mõned aktiivsed eestkõnelejad, vaid apteekide jätkusuutlikkuse vähenemise suunas.
Ketiapteekidel on vaieldamatult rohkem ressurssi ja suurem võime toime tulla nii kõrgelt kvalifitseeritud tööjõu värbamisega kui ka teiste probleemidega kui üksikul proviisoril, kes peab selle kõigega hakkama saama ühte kuni nelja apteeki pidades.
Riigil läks väga kaua aega, et mõista haldusreformi möödapääsmatust ning nüüd saadakse väga hästi aru, et mastaabiefekt on efektiivsuse saavutamiseks vajalik. See muudab omavalitsuste majandamise paremaks ja tugevamaks, jätkusuutlikumaks. Apteegiturul tegutseb riik aga täpselt vastupidises suunas – justkui ei peaks omavalitsusi mitte liitma, vaid jagama olemasolevad veel omakorda mitu korda väiksemateks.
Apteekide omandipiirangute regulatsioon, mis asutatavatele apteekidele kehtib juba täna, lõhub hästi toimiva ravimijaotuse, mille järel tekib killustumine ja kaob senine mastaabiefekt, mis aitab hoida ravimihindasid mõistlikul tasemel. Vähe on neid apteeke, mis üksinda hästi hakkama saavad, kuid need üksikud väärivad muidugi seda enam tunnustust. Paraku kõikjale sellist elujõudu ei jagu.
Mastaabiefekti kadumisel iga üksiku apteegi majanduslik positsioon halveneb ja tekib väga tugev surve ravimite juurdehindluse tõstmiseks. Riigi poolt rangelt reguleeritud ravimite juurdehindlused on püsinud muutusteta üle 11 aasta. Väidan, et see on osutunud võimalikuks suuresti tänu mastaabiefektile.
Jah, ravimite keskmine hind on tõepoolest aastast aastasse kasvanud, kuid mitte paigal püsinud juurdehindluse arvelt, vaid uute, paremate ja kallimate ravimite turule jõudmise tõttu. Juurdehindluste tõus on aga otseselt seotud haigekassa ravimihüvitiste kulude suurenemisega. Isegi kui arvestada asjaolu, et apteegivõrk peaks muutuma efektiivsemaks läbi apteekide arvu optimeerimise, ei korva see täielikult killustumisest tekkivat kahju.
Kokkuvõttes omandipiirangu kehtestanud regulatsioon on sobimatu, ei arvesta patsientide vajadustega, kahjustab meie tervishoiusüsteemi ning apteekide jätkusuutlikkus väheneb ohtlikult. Apteekide arv eelkõige Eesti maapiirkondades langeb ja kasvavad esmatasandi tervishoiuteenuste kulud – just see, mida juhtuda ei tohiks.
Kuigi täna ollakse seisukohal, et eelmise aasta alguses võetud seadus on lahendanud varasema regulatsiooni kitsaskohad, on uut seadust kritiseerinud konkurentsiamet ja toonud välja kehtiva seadusandluse veelgi suuremad puudujäägid, mis ei aita elutervele konkurentsiolukorrale kuidagi kaasa.
Loodetavasti jõuab ka sotsiaalministeeriumis valmiv põhjalik analüüs järeldusele, et apteekide abikätt, mida nad nii patsientidele kui riigile ulatavad, ei maksa tagasi lükata. Olgu need siis keti- või proviisorapteegid, mis mõlemad ilusasti Eestisse ära mahuvad.


description: Minu arvates on normaalne, et teenuste ja kaupade hinnad on riigiti erinevad. Täiesti arusaadav on ka see, et meie enda poodidest leiab sama kaupa isesuguse hinnaga. Laias laastus sünnibki hind müüja ja ostja kompromissist.

title: Aivar Aotäht: tahan maksta rändluse eest

maintext:
Nõukogude Liidus oli teistmoodi: seal oli eesmärgiks totaalne vendlus ja võrdsus. Klaas gaseeritud vett maksis ühe kopika, koos siirupiga kolm kopikat ilmselt üle terve Nõukogudemaa. Taksofoniga sai helistada, kui lasid aparaati kaks kopikat. Nüüd elame Euroopa Liidus, aga seegi ühendus rõhub aina enam suurele võrdsusele. Võtame näiteks Euroopa Komisjoni ettepaneku, et järgmisest suvest alates saaks tarbija mobiiliga helistada, sõnumeid saata ja netti kasutada sama hinna eest nii kodumaal kui ükskõik millises teises euroliidu riigis. Vastuvõetavad kõned oleksid üleliiduliselt tasuta.
Muidugi poleks mul selle vastu midagi, kui saaksin välismaal mobiiliga odavamalt hakkama kui praegu. Paraku on Eesti mobiilsideoperaatorid avaldanud arvamust, et kõnealune reegel tähendaks Eesti inimestele tuntavat mobiilside hinna tõusu oma kodumaal. Mina reisin harva ja mulle oleks kodumaine hinnatõus äärmiselt vastumeelne. Igapäevased sidekulud tõusevad – kuidas saaks see rõõmustada?
Pean täiesti normaalseks, et välismaal maksan mobiilside eest rohkem kui Eestis. See on rändluse omapära. Euroopa Liidus kehtivad rändlushinnad on niigi juba väga madalaks aetud. Näiteks kui ma teises liikmesriigis olles teen kohaliku kõne või helistan Eestisse, maksan kuus senti minutist. Vastuvõetava kõne hind on vaid 1,37 senti minutis ja sõnumi eest küsitakse 2,4 senti. Mobiilne internet mind välismaal ei huvita, aga euroliidu teistes riikides peaksin tasuma kuus senti megabaidi eest.
Paljudele on andmeside oluline ja see on tõusnud rändlustasude kaotamisel põhiteemaks.
Paljudele on andmeside aga oluline ja see on tõusnud rändlustasude kaotamisel põhiteemaks. Sestap võib pisut loota, et ehk kõneja sõnumsidehinnad ei kerkigi. Võib-olla piisab mobiilse interneti kasutusjuhiste muutmisest, et luua reeglid, mis välistavad olukorra, kus välismaa kodanik tarbib Eesti sidefirma kulul oma kodumaal meeletult internetti.
Euroopa Komisjoni asepresident Andrus Ansip käis välja idee Eestis madalate hindade säilimiseks: meie mobiilsidefirmad võiksid pakkuda eraldi pakette, mida saaks kasutada üksnes kodumaal. See ettepanek on halb ajas tagasiminek. Kunagi meil just säherdune ülekohtune olukord valitseski, et mobiil oli mõeldud vaid Eestis suhtlemiseks ja kes tahtis selle välismaale kaasa võtta, pidi tasuma spetsiaalset kuumaksu. Eestis elab palju inimesi, kes tavaliselt kaugele ei reisi, aga kes kas või oma elukoha tõttu käivad aeg-ajalt meie lõuna- või põhjanaabrite juures. Jube ebameeldiv oleks iga piiriületuse tarvis rändlusteenust tellida ja lisatasu maksta.
Kui euroliidu ametnikel on vaja suuremat võrdsust, siis tehtagu parem üle liidu ühtne, eestlastele ilmselt meeldival tasemel alampalk.


description: Konstantin Pätsi ajal oli riigipea suveresidentsiks Oru loss, president Lennart Meril Paslepa suvila. Soome riigipead puhkavad Kultarantas. President Kersti Kaljulaidi kantselei seisab tuleva aasta mais sama küsimuse ees, sest keskmise eestlase suvemaja riiklike ülesannete jaoks ei sobi.

title: Andrus Karnau: vürtspoodnik ja riigipea

maintext:
Suveresidents on ennekõike külaliste võõrustamiseks, läbirääkimisteks, mõjutamiseks, võlumiseks ja nende hinge pugemiseks. Kahju, et Paslepa erastamisele läks. Ajaloolise järjepidevuse jaoks oleks hea, kui saaks külalistele näidata kohti, kus Lennart Meri pidas kõnelusi Paul Goble’iga või Arnold Rüütel juuris kadakaid või Toomas Hendrik Ilves kurameeris Ievaga.
Mõjuvõimuga kauplemise kahtlus võtab usu asjade ausasse toimimisse. Autorollo, maadevahetajad, Edgar Savisaar, Tallinna Sadam – seda on liiga palju riigile, kes oli uhke, et korruptsiooni on vähe. Ermamaa kurnab meid veel kaua. Kahtlused, et Ilves on kuritarvitanud oma positsiooni, on paisunud nii suureks, et Kersti Kaljulaidi kantselei pidi tegema avalduse, et president kannab oma Nõmme eramu kulud ise. Kadrioru värske avaldus kõlas üsna pentsikult. Riigipea perekonna ülalpidamise eest vast ikka suudame maksta? Kuna Nõmme maja kulude katmine võiks avalikkusele mõjuda kui Ärma juhtum, siis otsustas ettevaatlik Kadriorg käituda nõnda.
Miks Ilves ei oleks võinud teha nii nagu Kaljulaid praegu ja Ärma eest ise maksta? EASilt saadud ligi 3 miljonit krooni kattis OÜ Ermamaa kinnisvara soetusmaksumusest jämedalt võttes poole. Laenu andsid ettevõttele ka Evelin ja Toomas Hendrik Ilves. Presidendiaastail tasus ettevõte laenu, aga peamiselt intresse. Kui suures osas need läksid omanikest laenuandjaile, aruanded ei näita. Tõsiasi on ka see, et lühikesel perioodil enne presidendiks valimist olid osaühingu tulud märkimisväärselt suuremad kui presidendiajal, aga riigipea residentsi ülesandeis olles olid ka OÜ Ermamaa tegevuskulud peaaegu olematud, enamik rendist läks ärikasumiks.
President oleks võinud ju pidada ka ametiajal Ärmal turismitalu. Mis oleks selles halba, kui presidendipere on samal ajal ka väikeettevõtte omanik? Vürtspoodnik ei küüni riigipeaks. Või kas erinevus on ikka nii suur, sest Euroopa Parlamendi liikmena Ilvesel ometi sobis olla turismitalu arendaja.
Nüüd on Ilvese nõunik sunnitud levitama paberit, mis peab tintlat veenma, et Ilves pole EASi raha eest omale kodu ehitanud. Välis- ja julgeolekupoliitika arvamusliidrist Toomas Hendrik Ilvesest on saanud Villu Reiljaniga võrdne tegelane. Selline võrdlus tükib vägisi pähe, kui loen Ilvese kantselei koostatud selgitusi Ärmal toimunu kohta: Ilves pole teinud, pole süüdi ega ole kunagi osalenud. Kuni väiteni, et ettevõtte OÜ Ermamaa pankrot poleks olnud hea lahendus riigipeale, ettevõttele ega Eesti riigile.
Tahaks vastu küsida, kas riigipea ettevõtlusrisk ei võigi lõppeda krahhiga? Kas vürtspoodnikud võivad pankrotti minna, aga president ei tohi?
Ermamaa aruandeist pankrotioht küll ei paista. Kui politsei keelaski külalismaja pidamise, siis presidendi palk oli piisav, et ettevõtte pangalaene maksta. Riigipea pole vürtspoodnik, aga Ärmal juhtunu taustal on neil keeruline vahet teha.
Ärma teenis presidenti ja riiki riigipea suveresidentsina. Eestil pole kahjuks Kultarantat. Ilves lahendas esindusruumide puuduse nii, nagu oskas. Tulemuseks on aga meeletu kahju. Praegust olukorda mõistlikult lahendada on võimatu. Ühelt poolt vajas riigipea residentsi, teiselt poolt on presidendil samad kohustused mis kõigil teistel kodanikel. Ärma talu kriisis ei ole võitjaid.


authors:
Kaarel Tarand
Õpetajate Lehe Kolumnist

description: Peaminister Taavi Rõivas kiirustas seda küll eitama, kuid Juhan Partsi nimetamisel Euroopa Kontrollikoja liikme kandidaadiks olid kõik parteilise sulle-mulle tehingu märgid küljes, kirjutab Õpetajate Lehe kolumnist Kaarel Tarand.

title: Kaarel Tarand: ütleme Parts, mõtleme taristut

maintext:
See toimus liiga kiiresti Eestile äkkpresidendi nimetamise järel ja ega oma vastuseisust Partsile loobunud sotsiaaldemokraadid ka ei varjanud, et loodavad nüüd valitsuspartnerite meelemuutusele mõnes sotside valijaskonda erutavas küsimuses.
Pikki aastaid riigis kõrgeid ameteid pidanud Partsile riputas mõnigi kriitik kaela maani lohiseva paturegistri, eeskätt teod majandusministrina lennunduse, laevanduse ning maantee- ja raudteeasjanduse juhtimisel, samuti energeetikas. Kõik nimetatud on liiga suured, et üks majandusminister neis valdkondades soleerida saaks, kõik riigi energia ja transpordi infrastruktuuri küsimused otsustab minimaalselt valitsus, aga pigem isegi parlament.
Kui täitevvõimu ametnik on neid otsuseid ellu viia püüdnud, peab teda kiitma, mitte hurjutama. Lõpuks on ta ju täitnud enamuskoalitsiooni tahet ja sellele on omakorda andnud valitsemisõiguse kodanikkond ise.
Millegipärast ei tee valitsused panuseid sellele, et aina nutikamate autode teele ilmumine liiklusprobleeme oluliselt paremini lahendaks kui maanteede laiemaks ehitamine.
Paraku on see kodanikkond energeetikas ja transpordis üllatavalt ebakompetentne ja vanameelne võrreldes näiteks sellega, mida teatakse sidest ja mida sellelt oodatakse. Uuendusmeelsed hoiakud ja sellest johtuvad tehnoloogilised valikud Eesti sides on nagu öö ja päev võrreldes arusaamadega autodest ja rongidest ning rahvusvahelisest kaubaveost olgu maitsi või meritsi.
Paarkümmend aastat tagasi töötas kogu valitsus selle nimel, et Eestist saaks toorainetransiidi Eldorado. Aga ei saanud, mis sest, et mõni Eesti valitsus oli selle nimel valmis Venemaale ka poliitilisi äraandmisi tegema. Tohutud raudteesõlmed Loo ja Muuga vahel, aga ka Koidula piiripunktis lebavad jõude ja neisse maetud raha kunagi tagasi ei saa. Nagu sellest veel vähe oleks, puhuvad mõned raudteelased õhku sisse müüdile peagi saabuvast Hiina transiidist.
Maanteedega pole lugu parem. Rahvas ise on tahtnud ja nõudnud, et Eesti suuremate linnade vahele rajataks Saksamaa mastaabis kiirteid. Kuigi registrisse kantud sõidukite arv Eestis veel endiselt suureneb, ei tähenda see tingimata, et ka liiklustihedus samas tempos kasvaks.
Millegipärast ei tee valitsused panuseid sellele, et aina nutikamate autode teele ilmumine liiklusprobleeme oluliselt paremini lahendaks kui maanteede laiemaks ehitamine. Hiiglaslikud pinnasevallid Järvamaa metsade ja soode vahel jäävad peagi monumentideks kodanikkonna ja tema juhtide transpordialasele rumalusele.
Või võtame energiatootmise. Juba sajandivahetusel, mil valitsus üritas elektri kui tulevase turukauba tootmisest väljuda Ida-Virumaal paiknevaid amortiseerunud jaamu maha müües (see plaan kahjuks luhtus), oli ekspertidele selge, et kohalik elektritootmine, kui talle välismaise kõrval üldse ruumi jääb, on tulevikus pigem üle maa hajutatud väikefirmade käes. Aga vanad müüdid elasid ka selles vallas jõulist elu ning nendest pimestatud poliitiline võim otsustas ikkagi ehitada Kirde-Eestisse uusi megajaamu, mis pealegi töötavad võimalikest kõige kehvema kütuse ehk põlevkivi baasil.
Kuskil Saaremaal seisab oma unistuste kruiisi- ja kaubalaevu igatsedes elutu süvasadam. Veel tegemata hiigelrumalustest ootavad järge Saaremaa sild ning Tallinna-Helsingi tunnel. Küllap pole maha maetud uue ja enneolematute kaubavoogude teenindamist võimaldavate maatee- ja raudteesildade rajamine üle Narva jõe. Siis veel muidugi Tartu-Pihkva veetee ja võib-olla pole kaugel ka aeg, kus kopameeste huvirühm suudab veenda valitsust taastama laevaliiklust Tartu ja Pärnu vahel, nagu see võis toimuda muistse priiusepõlve ajal.
Üldistatult on tehtavate väärotsuste ja -investeeringute taga elektoraadi võimetus ja otsustajate sellest tulenev soovimatus vastata ausalt küsimusele, mis Eestile pikaajaliselt kasulik on, arvesse võttes Euroopa Liidus kehtivaid põhivabadusi ning kohalikke demograafilisi protsesse. Tagajärg: rahva enamuse toel tehakse ridamisi pikaajalise mõjuga valeotsuseid ning pärast otsuste vildakuse paratamatut ilmnemist käivituvad süüdlase otsingud, milles poliitiline klass oponentide kahjustamiseks mõnuga kaasa lööb. Juhan Parts on siin omamoodi ohver, kes püüdis usinalt täita rahva tahet ning kannab nüüd individuaalset vastutust kollektiivse süü eest.
Nii järjestikused valitsused kui nüüd ka uus president õhutavad kõnedes kodanikke olema ettevõtlikud, see tähendab, riskima. Ja tekib õigustatud küsimus, miks siis ei peaks valitsused riskima, olema uuenduslikud, kui see on norm kodaniku jaoks.
Maad meil on ja seda aina uute muldvallidega dekoreerides võib ära kulutada kogu laste ja lastelaste potentsiaalse rikkuse. Kui õige selle asemel mõtleks maa taristulise tuleviku demograafilise ja tehnoloogilise arengu valguses uuesti läbi ja riskiks jälle, nagu tegime meile edu põhja loonud 1990-ndatel?


description: Fondi Sodeistvije (Koostöö) asepresident, aktsiaseltsi Emikon peadirektor Sergei Petinov avaldas BNS-ile antud intervjuus lootust, et Eesti ja Venemaa sõlmivad peatselt lepingu, mis määrab kindlaks vastastikused kohustused ümberasujate ees.

title: Postimees 1992. aastal: fond Sodeistvije aitab Venemaale

maintext:
Taavi Minnik: vanake Kupce lahkumine Kadriorust
Kuskil Kremli koridorides kohtuvad juhuslikult Nadežda Krupskaja ja Leonid Brežnev. Krupskaja ütleb: «Oi, Leonid Iljitš, kas te mäletate mind, ma olen Krupskaja... Nadežda.» Brežnev vaikib mõne sekundi, siis kortsutab kulmu, tõstab käed ja vastab joviaalselt: «Loomulikult mäletan. Ja teie meest, vanakest Krupskit, mäletan ka suurepäraselt.»


authors:
Mihhail Lotman
Semiootik
Irli Liige

description: Sain kutse osaleda SA Terve rahvas korraldatud konverentsil, mille teemaks on otsedemokraatia. Kuna ma ise osa võtta ei saanud, siis tahaksin jagada siin mõningaid mõtteid, kirjutab semiootik Mihhail Lotman (IRL) oma blogis.

title: Mihhail Lotman: otsedemokraatiast - kuidas tagada vabaduse ja vastutuse tasakaal?

maintext:
Otsedemokraatiaga on meie ühiskonnas seotud mitu müüti, alusetuid lootusi ning sama alusetuid kartusi. Otsedemokraatia pooldajad viitavad tavaliselt Šveitsile, kus on sajandite jooksul valitsenud stabiilne demokraatlik ühiskond. Vastased aga viitavad referendumite ja plebistsiitide praktikale totalitaarsetes ja autoritaarsetes režiimides. Mõlemal on teatud määral õigus, kuid see tähendab, et täiel määral pole õigus kummalgi. Rahvahääletus kui otsedemokraatia kõrgeim vorm on vaid instrument, mis demokraatlikus riigis ja kodanikuühiskonnas teenib demokraatia huve, mittedemokraatlikus riigis aga valitseja või valitseva grupeeringu huve. Niisiis, probleem on ühiskonnakorralduses, aga mitte valijate tahteavalduse meetodis.
Mis on aga eriti kummaline, on see, et otsedemokraatiat vastandatakse esindusdemokraatiaga. Eriti märkimisväärne on, et nii mõnigi otsedemokraatia nõudja on demokraatia suhtes skeptiline, et mitte öelda vaenulik. Minu seisukoht on aga, et Eesti riigis võiks vastavalt vajadusele kasutada nii olemasolevaid esindusdemokraatia mehhanisme kui ka märksa ulatuslikumalt otsedemokraatilisi instrumente. Praeguse põhiseaduse kohaselt võib rahvahääletuse initsieerida vaid riigikogu, mis pole seda oma õigust kippunud kuritarvitama. Minu meelest võiks ja peaks olema võimalus korraldada rahvahääletus rahvaalgatuse korras.
Selline on põhimõte. Kuid nagu alati, saatan peitub detailides ja protseduurides. Viimane Ungari referendum on selle kohta hea näide. Viktor Orbán kasutas referendumil suunatud formuleeringut, mis pidi tagama talle sobiva vastuse ning tõepoolest, peaaegu 99% vastanutest hääletasid migratsioonikvootide vastu. Suurepärane võit, teatas Orbán, referendumi tulemused on siduvad. Paraku aga nõudis seadus vähemalt 50% + 1 hääleõigusliku kodaniku osalust. Reaalne osavõtt oli aga alla 44%. «Referendum on õigustühine,» kuulutasid opositsioon ja Euroopa Komisjon. «Aga vaat ei ole,» vastas Orbán ning teatas, et referendumi tulemus on mitte üksnes poliitiliselt, vaid ka juriidiliselt siduv.
Kuid Ungari on siiski demokraatlik riik, kus hääled loeti kokku ausalt. Totalitaarses riigis ei oleks osalejate protsent alla jäänud hääletustulemusele. Ma ei räägi juba sellistest referendumitest, mis viiakse läbi okupatsioonitingimustes, nagu Austrias 1938. aastal. 13. märtsil oli Austria valitsus plaaninud referendumit iseseisvuse tagamiseks ja ühiskondlik arvamus oli selle poolt, kuid Hitler ei lasknud seda korraldada, viis väed sisse ja viis ise läbi plebistsiidi, kus sai vajaliku tulemuse, 99,7%. Pärast sõda kuulutati plebistsiit õigustühiseks ning Austria ametlik ideoloogia käsitles riiki Hitleri esimese ohvrina. Või siis Krimmi referendum pärast selle okupeerimist. Niisiis, referendum, nagu ükskõik milline hääletamise vorm, ei ole ise mingi demokraatliku korra tagaja. Kuid demokraatlikus ühiskonnas võib see olla oluline instrument.
Kui rääkida rahvaalgatusest, siis siin peavad olema väga selged normatiivid ning vabaduse ja vastutuse tasakaal. Alustame küsimusest, kes vastutab. Kes vastutab selle eest, kui referendumil võetakse vastu halbu või isegi katastroofilisi otsuseid? Esindusdemokraatias vastutavad halbade otsuste eest valitsus ja esinduskogu, mille võiks ebaõnnestumise puhul laiali saata. Referendumi korral aga rahvast laiali saata ei saa. Hiljutine näide: Colombia referendum. Üle poole sajandi on seda riiki räsinud kodusõda marksistlike sisside ja valitsusvägede vahel. Colombia (olgu kõrvalmärkusena toodud) on regiooni üks demokraatlikumaid riike. Hiljuti said valitsus ja FARCi esindajad lõpuks sõlmitud rahuleppe. Selle leppe pidi rahvas kinnitama referendumil ning nii valitsus kui kõik vaatlejad olid kindlad, et see suurepärane tulemus leiab ka rahva poolehoidu. Paraku nii ei juhtunud. Rahuleppe vastu oli 50,21 ja poolt 49,78 protsenti hääletanutest (osalusprotsent oli samuti masendavalt madal).
Rahvaalgatuse vastased viitavadki sellele asjaolule, et populistlikel tegelastel on kerge rahvast hullutada ja pealegi iga küsimust on ohtlik ja mõttetu viia rahvahääletusele, kuna tihti on tegemist keeruliste probleemidega, mis nõuavad vastavat ekspertiisi. Lisaks on referendumi läbiviimine kallis lõbu, mis nõuab eraldi eelarverida. Need ohud on teatud mõttes õigustatud, kuid ei maksa neid üle hinnata.
Minu meelest peavad referendumi algatajad kandma vähemalt osaliselt vastutust ka materiaalselt. See vastutus ei pea olema liiga suur, kuid siiski mitte sümboolne. Näiteks peaksid algatajad maksma tagatiseks veerand vajalikust summast, mis neile tagastatakse, juhul kui rahvahääletuse tulemused vastavad nende ootustele. Siin on kaks võimalust: kas otsitakse sponsorid või, mis minu meelest oleks palju parem, iga referendumi toetaja peab lisaks oma allkirjale maksma sisse teatud summa. See välistaks esiteks kahtluse, et see on kitsa rikkurite ringi äriplaan, ja teiseks paneks inimesed tõsiselt mõtlema, enne kui nad allkirja annavad. Väga oluline on kvoodiküsimus. Referendumi tulemus on väga tugev mandaat ja selle saamiseks peab osavõtuprotsent olema vähemalt 50% + 1 hääl. Konstitutsioonilise reformi puhul peaks see olema 66,7%.
Edasi on väga oluline, et referendumid ei saaks vähemuste õiguste ahistamise mehhanismiks. Tsiviliseeritud ühiskonnas ei saa sellised küsimused olla referendumi teemaks.
Need minu ettepanekud on suunatud sellele, et referendum rahva initsiatiivil oleks võimalik, kuid tagatud oleks vabaduse ja vastutuse tasakaal.


description: Maksuameti juhi kohalt infotehnoloogiaettevõttesse Nortal lahkuvat Marek Helmi võib pidada müüdipurustajaks. Esiteks kummutas ta vaesemas keskklassis levinud arusaama, et karjääriredelil kõrgele tõusmiseks peab tingimata olema psühhopaadist kaabakas. Teiseks põrmustas ta juba piibliaegadest pärit eelarvamuse, et tölneri ametit saab pidada vaid põlastusväärne inimene. Kolmas ja võib-olla olulisimgi purunenud müüt räägib sellest, et riitöö on keskpärastele.

title: Ei maksudeklaratsioonile!

maintext:
27. oktoobril 1973 Kuressaares sündinud Helm astus 1992. aastal pärast Vändra keskkooli lõpetamist õppima sisekaitseakadeemiasse tolli erialale. 1990. aastatel valitsesid piiril üpriski metsikud reeglid ja lokkas korruptsioon. Altkäemaks liikus labaselt, näiteks autoaknast justkui prahina välja visatud Coca-Cola purgis. Piiril teeninud mehed nimetasid omavahelistes vestlustes seda nähtust «alkari panemiseks».
Noor Marek Helm aga tundis, et ta soovib anda panuse riigi tolli arendamisse, ning 1996. aastal asuski ta tööle Pärnusse, juhtima tolleaegset Edela tolliinspektuuri.
«Tegin õige otsuse, et alustasin teenistust just Pärnus, olles igal nädalal palju piiril nii Ikla tollipunktis kui sadamates. Just nii õppisin seda tööd ja ühendasin koolist saadud teoreetilised teadmised praktiliste oskustega,» meenutas Helm sisekaitseakadeemia kodulehel.
Kui Helmist sai 2011. aastal maksu- ja tolliameti peadirektor, oli ta jõudnud nii ameti asedirektorina kuid ka siseministeeriumi julgeoleku asekantslerina teha palju riigiasutuste mõistuspäraseks muutmiseks.
Helmi maksuametit iseloomustab sõbralik teenindus ja tehnoloogiline innovatsioon. Ametist lahkuva mehe tulevikunägemuse võib võtta kokku tema Twitteris lendu lastud säutsuga: «Estonia wants to be the first country with no tax declaration.» Ehk siis Helmi väitel tahab Eesti olla esimene maksudeklaratsioonideta riik.
Sellise unistuse teostamiseks tuleb murda inimeste umbusk ja tehnoloogiline barjäär, sest deklaratsioonidest loobumine tähendab maksuameti takistusteta ligipääsu maksumaksja kontodele. Rahandusminister Sven Sesteri idee mikroettevõtjatele ettevõtluskontod luua oleks samm just selle suunas.
Ja miks ka mitte, sest Helmi kinnitusel kogutakse lõviosa makse Eestis mitte hirmu ja sunniga, vaid maksumaksjate vaba tahtega.
Kuid ettevõtjate seas palavalt armastatud Helmi suurim kriis tema praeguses ametis oli seotud just nn käte väänamisega.
Mullu veebruaris suundusid maksuametnikud spordiklubide parklatesse ametiautosid kontrollima, et reidi tulemusel esitada autode omanikele kahtlustus maksupettuses. Puhkes enneolematu pahameeletorm, sest inimestele meenus nõukogude aeg, kui liiklusinspektorid pidasid sõidukeid tänaval kinni, et kontrollida sõidulehte ja autos viibivaid inimesi.
Helm viis rahandusministrile lahkumisavalduse. See samm tõi esile tema tugevuse ja vapruse juhina. Ehkki kontrollreidid algatas üks keskastme juht, võttis peadirektor tule ja vastutuse enda peale. Ta tunnistas avalikult tehtud viga, palus vabandust, lubas, et sellised reidid enam ei kordu, ning võttis lahkumisavalduse tagasi. Kuid samas ta ütles, et ametnikud ikkagi jätkavad välitöid, ning rivistas kohe ka ettevõtlusorganisatsioonid üles, et leppida kokku, kuidas ametiautode kasutamises ikkagi kord majja lüüa.
«Just Helmi ja tema juhitud meeskonna erakordse töö tulemusena kogutakse Eestis käibemaksu rohkem kui näiteks Lätis, kus riik on suurem ja maksumäär kõrgem. Viimase uuringu põhjal jääb Eestis kokku kogumata alla kümne protsendi teoreetilisest käibemaksu laekumisest, millega edestame paljusid vana Euroopa riike, sealhulgas Saksamaad, mille seaduskuulekus on ju üldtuntud,» ütles Tallinna Tehnikaülikooli audoktor Toomas Luman, kui Helmile anti üle alma mater'i 2016. aasta auvilistlase tiitel.
Nüüd siis läheb see suurepärane mees eraärisse, et kogu oma senine karjäär ja teadmised puhtaks rahaks konverteerida.


authors:
Mihhail Lotman
Semiootik
Irl

description: Üldiselt ei meeldi mulle kommenteerida teiste erakondade siseasju, aga teravad arengud Kesk- ja Reformierakonnas ületavad nende erakondade siseasjade läve, kirjutab Mihhail Lotman (IRL) oma blogis.

title: Mihhail Lotman: rinnetel muutustega

maintext:
Viimased nädalad on toonud rohkesti olulisi, võiks isegi öelda, dramaatilisi arenguid nii lääne- kui idarindel, rääkimata siis meie sisepoliitikast. Üldiselt ei meeldi mulle kommenteerida teiste erakondade siseasju, teen seda vaid siis, kui nood võivad ohustada Eesti stabiilsust ja julgeolekut. Paraku on sellised sündmused leidnud aset. Teravad, kohati piinlikud arengud Kesk- ja Reformierakonnas ületavad nende erakondade siseasjade läve.
Keskerakond
Alustame Keskerakonnast. Võiks ju arvata, et mida halvem neile, seda parem Eestile. Umbes Hiina vanasõna stiilis: kui piisavalt kaua istuda jõe ääres, on võimalus näha, kuidas su vaenlase laip mööda ujub. Ja ma olen selle jõe ääres istunud juba piisavalt kaua. Kuid kõik asjad on omavahel seotud ja üldkontekstis ei ole mitte niivõrd ohtlik see, mis toimub Keskerakonna sees, kui need turbulentsid, mis toimuvad selle ümber. Nt ennatlikud ootused Keskerakonna lagunemise osas kaheks – eesti- ja venemeelsemaks erakonnaks. Juba tehakse prognoose järgmiste kohalike valimiste kohta, mil Keskerakonna võim saab Tallinnas kukutatud.
See on võimalik, kuid mitte vältimatu ja ütleksin, et isegi mitte kõige usutavam areng. Tõenäolisem on aga selline stsenaarium, et isegi ilma Savisaareta Jüri Ratasega eesotsas ja Yana Toomiga aseesimehena jääb see erakond valdavale osale oma valijatele piisavalt atraktiivseks ja kui Edgar Savisaar jätab jonni ning nõustub auesimehe positsiooniga, siis ei pruugi üldse midagi muutuda. Kuid asi pole isegi selles, vaid nii mõnigi poliitik ja ühiskonnategelane Eestis hõõrub rõõmsalt käsi, et ilma Savisaareta on Keskerakond salongikõlblik ja võib valitsuse moodustamisel osaleda. Siinkohal tahaks kategooriliselt väita, et asi pole Savisaares ega kelleski teises selle erakonna isikus, vaid koostöölepingus Jedinaja Rossijaga (Venemaa suurim erakond Ühtne Venemaa - toim).
Olen korduvalt rõhutanud , et Eesti ei saa endale lubada valitsust, mille üks koalitsioonipartnereid on lepinguga seotud Jedinaja Rossijaga. Need, kes väidavad, et sellel lepingul ei ole mingit tähtsust, kas eksivad või lihtsalt valetavad. Sellel lepingul on suur tähtsus ja erinevalt Jaanus Karilaiu väitest, et see ei toimi, toimib see suurepäraselt. See toimib nii välispoliitika valdkonnas (vrd Yana Toomi tegevust Europarlamendis ja ajakirjanduses) kui ka siseriiklikult, ühendades Keskerakonna tiiva all kõige Putini-meelsemaid valijaid. Kui see leping oleks tühi formaalsus ega mõjutaks midagi, oleks Keskerakonnal väga lihtne see tühistada, võites niimoodi eestimeelseid valijaid, kes nõustuvad Keskerakonna sotsiaalse agendaga. Kuid Keskerakond hoiab sellest hammaste ja küüntega kinni ning siin ei ole vahet «reaktsionääridel» Savisaarel, Loonel, Ernitsal ega «progressistidel» Simsonil, Repsil, Karilaiul, rääkimata siis kõigile sobivast Jüri Ratasest.


description: Eesti ja Soome piiri näidisrikkumine vene sõjalennukite poolt on sümptom: Venemaa eirab rahvusvahelisi norme juba immunoglobuliini tasemel, kirjutab arvamusportaali kolumnist Ivan Makarov.

title: Ivan Makarov: Venemaa kannatab NATO-foobia all

maintext:
Septembris Krynicas toimunud XXVI majandusfoorumil hoiatas Putini endine nõunik Andrei Illarionov, et Venemaa hõivab «Vene maailma» raames Transnistria, suurema osa Ukrainast, osa Valgevenest ja Gruusiast, ka Ida-Läti ning Kirde-Eesti.
«Me teame, kuidas vastavad NATO ja lääne maailm: et see on nördimapanev, rahvusvahelise õiguse rikkumine, lubamatu, kõigi II maailmasõja järgsete põhimõtete rikkumine, kuid konkreetselt ei tehta midagi,» ütles ta. Eestil sõjaka suurriigi naabrina jääb loota ikkagi liitlastele, seda teab ka Venemaa.
Sellest ka hiljutine NATO-vastane meeleavaldus Tallinnas, milles osales ka paar eestlast, mis tiivustas üht rublasööjat Eesti uudisteportaali väitma, et liikumisse tuleb kaasata veelgi rohkem eestlasi ja et kindlasti liitub sellega EKRE. «Oleme koos ameerika sõjardite ja NATO käsilaste vastu,» oldi optimistlikud. Selle hüüdlause saatel on sirgunud terved venelaste põlvkonnad.
Nagu vanaemad räägivad oma lastelastele muinasjutte heast Dobrõnja Nikititšist ja halvast Zmei Gorõnõtšist, nii on kindlalt paigas ka vaenlase pale: ameeriklased ja NATO, boonusena need, keda parajasti rünnatakse - «kurjadest» grusiinidest ukraina «fašistideni». Peterburi lastemööbli vabrik turustab juba raketikompleksikujulist lastevoodit «BUK M-1». Ostja saab kingituseks «numbrimärgi maimukese nimega». See on haige, sest BUKi rakett tappis Ukraina kohal 298 lennureisijat, nende hulgas lapsi...
«NATO on Venemaa psüühiline haigus»
Eesti kaitsevägi ei ole ründearmee. Teised NATO riigid näitavad siin valmidust tulla appi juhul, kui selline vajadus peaks tõesti tekkima. Ja mida selgem see sõnum on, seda vähetõenäolisem on sissetung.
Yana Toom ütles hiljuti vene pressile, et kõlistada relvi tuumariigi külje all on hullumeelsus. Tema loogika kohaselt tuleks Lõuna-Koreal loobuda piiri valvamisest ja lasta Kim Jong-unil end okupeerida.
«Nagu hiilgavalt formuleeris hea vene kirjanik Aleksandr Nikonov, NATO on Venemaa psüühiline haigus. Väga täpne hinnang! Me tahame näha ümberringi ainult vaenlasi. Karl Marx kirjutas, et ainsaks põhjuseks, miks Euroopas eksisteerib militarism, on Venemaa, kes on ainus despotismi ja sõjardluse kants, mis süütab enda ümber sõja. Friedrich Engels väitis, et Venemaad võib eksitada ükskõik kui sügavale vabaduse ja õiguse tihnikusse, kuid ta leiab alati tagasitee koju - diktatuuri, harimatuse ja despotismi juurde. NATO laienemine on vastus sellele pitekantroplikule tagumisele vastu rinda, sõjanuiaga vehkimisele, vihasele mulla kaevamisele esi- ja tagajalgadega,» ütles Peterburi teleajakirjanik ja ajaloolane Aleksandr Nevzorov.
Kirjanik Vladimir Voinovitš märkis, et NATO-vastase hirmu ja vaenu propaganda tagajärjel hakkas muutuma venemaalaste psühholoogia, mis väljendub koduvägivalla kasvus ja kaaskodanike ründamises, kuna «vaenlane» ise on kaugel.
Eestis on NATO sõdurid aga «käepärast» ja teise nahavärviga liitlasi on ka rünnatud, väidetavalt on teinud seda piiri tagant palgatud provokaatorid. Kuid imelikke vaatenurki, kasutades Miilinõmme ja härra Mauruse dialoogi sõnastust, on meil omalgi küll. «Meil läheb 2 protsenti sõjaeelarvesse, et me NATO vägesid üleval peame ja toidame neid sealt saabunud erivärvilisi NATO sõjardeid,» ütles Tallinna TV meediasaates poliitikavaatleja Mart Ummelas.
Järgnes elav arutelu – kes lõbustab Tapal NATO sõdureid, sest meie noored naised lahkuvad riigist. Leiti ka lahendus: toome moslemi naised ja laseme neil burkiinides supelda koos ameerika sõduritega. «Ja üldse meie kesklinna poode ju vallutavad nüüd välismaalased – iga päev, kui ma kõnnin kesklinnas, ma näen ju mustanahalisi ja igasuguseid muid moslemeid seal kogu aeg... meil elavad seal üle koridori kah need mustad,» kurtis ajakirjanik.
Nikonovi diagnoos peab paika. Õnneks kestab Eestis vaimse tervise kuu: toimuvad tasuta töötoad, mida korraldavad professionaalsed terapeudid, psühholoogid ja psühhiaatrid.


authors: Rakendusliku Antropoloogia Keskuse Juhatuse Liige

description: Eesti meediast jääb ikka ja jälle kõrvu sõnavõtte, mis kuulutavad, et kultuuriharidusega pole tänapäeval midagi peale hakata. Samal ajal võistlevad Silicon Valley tehnoloogiafirmad parimate antropoloogide nimel, kirjutab antropoloog Keiu Telve.

title: Keiu Telve: ärme raiska humanitaaride potentsiaali - IT vajab meid!

maintext:
Küllap on iga humanitaar pidanud oma elus vähemalt korra vastama küsimusele: «Kes sinust pärast ülikooli lõpetamist saab?»
Mina Tartu Ülikooli etnoloogia doktorandina olen sellele küsimusele pidanud vastama vähemalt kümme korda. Eesti meediast jääb ikka ja jälle kõrvu sõnavõtte, mis kuulutavad, et kultuuriharidusega pole tänapäeval midagi peale hakata. Samal ajal võistlevad Silicon Valley tehnoloogiafirmad parimate antropoloogide nimel. Palgatakse inimesi, kes aitavad uurida kasutajakogemust ja jõuda seeläbi lähemale inimsõbralikule tehnoloogiale. Millest küll selline erinevus? Miks pole me Eestis leidnud võimalusi humanitaarvaldkonna ja tehnoloogia ühendamiseks?
Eestile meeldib ennast reklaamida infotehnoloogia lipulaevana. E-riik, e-residentsus, maailmamuutvad start-up'id on märksõnad, mida leiame ühtmoodi Eestit tutvustavatelt videoklippidelt kui ka IT-firmade töökuulutustest. Tehnoloogia arendamises oleme head – meil on kohalikud spetsialistid, kodukootud maailmavallutajad, nagu Skype, Transferwise, GrabCAD ja Taxify, mida me ei väsi heade näidetena esile toomast. Seda valdkonda saaks veelgi arendada, võiksime saada selles isegi paremaks.
Inimkesksed uuringud teevad tehnoloogia paremaks
Eesti tehnoloogiamaastikul tegutseva ettevõtte elu lihtsustaks inimkesksete uuringute kaasamine. Just paljude inimeste mõtete ja soovide vahendamisest on kasu nii idee väljatöötamise faasis kui ka valmistoote kasutajasõbralikumaks muutmisel. Seega viiks põhjalikum eeltöö kvaliteetse toote ja kliendi rahuloluni palju kiiremini. Eestis leidub küll IKT sektoris töötavaid firmasid, kes pööravad oma toote väljaarendamisel tähelepanu kasutajakogemuse uuringutele, kuid pole sugugi harv juhus, et spetsialistid selleks tuuakse sisse väljastpoolt Eestit.
Alles hiljuti leidis projektide haldamise ja planeerimise äritarkvara arendamisega tegelev Scoro Tallinna kontor endale kasutajakogemuse disaineri hoopis Ukrainast. Humanitaarid ja sotsiaalteadlased saaksid siinkohal aidata, et talente ei peaks tingimata välismaalt meile tööle meelitama.
Välismaailma kogemused näitavad, et risk palgata tehnoloogiafirmasse inimesi, kes ei ole tehnoloogia taustaga, tasub ennast ära. Microsoft, mis on praeguseks maailma üks suurimaid antropoloogide tööandjaid, palkas oma esimese uurija Anna Kirah’ 1999. aastal ja temaga koostöös valmis Microsoft Windows XP. Selle programmi võis raskusteta aruvutisse paigaldada igas vanuses kasutaja ja tegemist on tänini ühe turu poolt kiiremini omaks võetud tarkvaraga. Kasutajasõbralikkuse uurimisse investeeritud aeg ja raha tasusid suurkorporatsioonile kiiresti ära.
Aeg tutvuda antropoloogia võimalustega
Ka meil on kohalikke uurijaid, kes võiksid mõtestada inimkogemust või analüüsida tehnika ja kasutaja suhet, aga kogemusi on selles valdkonnas praegu veel vähe. Kui üksikud ülikoolide lõputööd välja arvata, pole see suund olnud kultuuriteadlaste seas populaarne. Seega tuleb tunnistada, et kontakti otsimine on mõlemalt poolt olnud vähemärgatav.
Oleme täna olukorras, kus tehnoloogiafirmadel pole nõudlust palgata antropoloogi või sotsioloogi, sest puudub pakkumine ja vastupidi. Tegelikult ei tea kumbki valdkond teise võimalustest ega potentsiaalist piisavalt. Sellele vaatamata usun, et Eesti humanitaaridel ja sotsiaalteadlastel on tugev inimkesksete uuringute kompetents ja analüütilised oskused, millest võidaks ka tehnoloogia valdkond. Kuigi alustamine ja sujuva koostööviisi leidmine võib võtta veidi aega, annab inimkeskse lähenemise toomine ITsse pikas plaanis suure eelise.
Tänapäeva rakenduste maailmas on kõige edukamad just need ideed, mis pakuvad lahendust ühiskondlikule või isiklikule kitsaskohtale ning on rohkem kui vaid mugavusteenused. Laiapõhine inimkeskne uuring võiks olla üks võimalus, kuidas oma teenusele või tootele õiget nišši leida. Head näited ongi juba nimetatud Skype, Taxify, GrabCAD ja Transferwise, mis oluliselt lihtsustavad kasutajate elu. Humanitaare olekski IT-ettevõttel vaja selleks, et leida need tooted ja teenused, mille järgi inimestel on suur vajadus, mida oleks hea kasutada ning millest enam kergekäeliselt ei loobutaks. Just kasutajauuringutest saadud teadmise kaudu võiksime jõuda järgmise kasutajarekordit purustava tarkvaraarenduseni.
Laiendame humanitaaride ampluaad
Humanitaaridele heidetakse teinekord ette nende liialt ideepõhist lähenemist ning kaugenemist ärilistest motiividest ja kapitalistlikust maailmavaatest. Küsitakse, mis on selle sektori kasu Eesti SKT-le. Võttes tähelepanu alla IT, mis on praegu üks kiiremini arenevaid ning teiste elualadega tihedalt põimunud valdkondi, saaksid humanitaarteadlased olla vägagi vajalikud. Humanitaarid saaksid pakkuda lahendusi, mis ei lähtuks ainult ärilistest eesmärkidest, vaid ka inimkogemusest ja vajadusest. Omakorda eeldab see humanitaaride tegevusampluaa laiendamist.
Tänapäeva kiiresti muutuvas maailmas ei pruugi selle valdkonna uurijate roll olla vaid tehnoloogilises situatsioonis toimuva tagantjärele mõtestamine, vaid ka tuleviku kujundamisel kaasarääkimine. Mida inimkesksem ning varasemale kultuurikogemusele tuginevam see protsess on, seda inimlikum saab meie tulevik (igas mõttes) olema. Selles seisnebki humanitaaride vastutus ning põhjus, miks me peaks olema ka IKT-revolutsiooni eesrinnas.
Tehnoloogiavaldkonnas inimkesksete uuringute rakendamine on Eestile järgmine innovaatiline võimalus, millega maailmas silma paista. Just seepärast korraldame Tartus 4. - 5. novembril rahvusvahelise konverentsi «Milleks maailmale antropoloogid: Inimkeskne IT».
Kutsume ühe katuse alla kohalikud tehnoloogiavaldkonna esindajad eesotsas Sten Tamkiviga ning mitmed rahvusvaheliselt hinnatud antropoloogid, näiteks Nissanis isesõitvate autode arendamisega tegeleva Melissa Cefkini ning sotsiaalmeediat uuriva Daniel Milleri. Konverentsi eesmärk on, et IKT ettevõtted leiaksid uusi meetodeid, kuidas jõuda innovaatiliste toodeteni, mille järele on tõesti nõudlus. Aga vähem tähtis pole ka eesmärk enam mitte küsida, mille jaoks on meil vaja humanitaare.
Niisiis, ärme raiska potentsiaali ja oskuseid, sest inimressurss koostööks on olemas! Tuleb vaid välja mõelda, kuidas saame Eestis infotehnoloogia ja humanitaar- või sotsiaalvaldkonna tegijad kokku tuua, et luua midagi uut ja kasulikku. Nädala pärast toimuv konverents võiks olla selles üks esimesi samme. Kes teab, äkki sünnib järgmine Eestit maailmakaardile upitav superrakendus juba koostöös kultuuriteadlastega?


authors:
Kristjan Kaunissaare
Rail Balticu Projekti Koordinaator

description: Priit Humala artikkel «Kas Rail Baltic on Eesti Nokia?» on esitatud laiemat konteksti ja fakte arvestamata ning põhineb valedel alustel, kirjutab Rail Balticu projekti majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi koordinaator Kristjan Kaunissaare vastulauses.

title: Kristjan Kaunissaare vastulause: Priit Humala artikkel põhineb valedel alustel

maintext:
Artiklis on esitatud valeväiteid ja see ei anna täit pilti ei raudteetaristusse investeerimisest, selle käigushoidmise rahastamisest ega rahastamisallikatest.
Artikli autor on kontekstist välja rebinud ühisettevõtte juhi Baiba Rubesa öeldu ja kirjutanud, et «kui tavaliselt planeeritakse suuri taristuobjekte aastakümneid, siis Rail Balticu puhul võetakse eeskuju idufirmadest». Tuues võrdluse idufirmadega, mõtles Baiba Rubesa seda, et Balti riikidel on suurepärane võimalus näidata, et suur taristuprojekti on võimalik ellu viia poliitilisi raskusi tempokalt ületades ja paindlikult. Teame ju ajaloost, et suurprojektide elluviimine venib teinekord ebamõistlikult pikale.
Artiklis olnud valeväited
Priit Humal on öelnud, et üleriigilises planeeringus «Eesti 2030+», mis võeti vastu 2012. aastal, ei ole kirjas, et raudteed peaks enne 2030. aastat ehitama hakkama.
«Eesti 2030» on Eesti üleriigiline planeeringu raamdokument, kus on kirjeldatud kiire rongiühenduse loomise vajadust ning ühendust läbi Pärnu. Loomulikult ei sätesta planeeringudokument iseenesest raudtee ehituse lõpp- ega vahetärmineid, sest see ei ole üldse selle dokumendi funktsioon.
Artiklis on räägitud ka kodanikuühenduse Avalikult Rail Balticust (ARB) tellitud avaliku arvamuse uuringust, kust ilmnes, et inimesed eelistavad kiiruse suurendamist olemasoleval raudteel. On ka väidetud, et valitsus pole järginud ei rahva soove ega riiklikke planeeringuid. «Avalikkuse ilmne negatiivne suhtumine avaldus ka küsitluses,» ütleb Humal.
Tegelikult oli ARB avaliku arvamuse uuringu näol tegemist ühe kitsa huvigrupi tellitud küsitlusega, kus valida anti kahe mittevõrreldava variandi vahel ning esitati Rail Balticu pähe midagi, mis projekti sisuga ei haaku. Rail Balticu lisandumine Eesti transpordiühenduste kaardile ei välista teiste raudtee- ega maanteelõikude jätkuvat arendamist.
On selge, et suured taristuprojektid tekitavad objektiivsetel kaalutlustel teatud vastuseisu, aga oluline on, et kõik vastakaid arvamusi tekitavad küsimused saavad läbi kaalutletud demokraatliku otsustusprotsessi printsiipide järgi. Hea näide avatud protsessist on olnud Rail Balticu maakonnaplaneeringute avalikud arutelud. Ka ettevõtjaid ja keskkonnaeksperte on kaasatud pidevalt ja maksimaalselt avatult.
Väide, et «seni Rail Balticule Euroopast saadud raha on viimse sendini seesama, millest teised Eesti objektid ilma jäid», on üdini väär. Sama väär on ka lause, et Rail Balticule eraldatud raha saab ümber tõsta teiste projektide tegemiseks.
Rail Balticule Euroopast eraldatud raha ei saa kasutada ühegi teise projekti rahastamiseks, see ette nähtud üksnes Rail Balticu projektile. Samamoodi ei saa valitsus Rail Balticu projektile ette nähtud raha ümber tõsta.
Artiklis kasutatud väljend «Sõda Leeduga» on liialdus.
Leedu venitamine lepingu allkirjastamisel oli põhjustatud sellest, et Leedu Raudtee soovis ise projekti hangetes osaleda. Praeguseks on kõik riigid allkirjastanud kõik vajalikud lepingud, mis on eelduseks Rail Balticu ehitamisele.
Arvamus, et Eesti riik hoiaks raha kokku, kui uus Rail Baltic kulgeks samas koridoris praeguse raudteega, ja väide, et on ignoreeritud võimalust teha meie praeguse raudtee aegunud elektri- ja ohutussüsteemid Euroopa standardile vastavaks, on samuti väär.
2015. aastal INEAga sõlmitud ning CEFi raha kasutamiseks mõeldud toetusleping põhineb ühisettevõtte RB Rail AS ning kolme Balti riigi transpordivaldkonna ministeeriumite ühistaotlusel.
Ühistaotlus, ja kuna taotluse rahuldab INEA, siis ka leping on sihtotstarbeliselt mõeldud Rail Balticu arendamiseks liinil Tallinn – Pärnu – Riia – Panevežys – Kaunas – Leedu-Poola piir. Ühendus Valga kaudu just Rail Balticu nime all ja selle konkreetse projekti raames ei ole praegu aktuaalne. (Selgituseks ja korrates varasemat: transpordiküsimus nendes piirkondades on loomulikult oluline, aga eeskätt riigisisese transpordiarengu raames, mis on sobiv viis selliste küsimuste lahendamiseks.) Kuna kolm Balti riiki on kokku leppinud ja sõlminud rahastamislepingu ka Euroopa Komisjoniga, et RB tuleb Eestis Pärnu kaudu, on sellega arvestanud ka Läti ja Leedu.
Kokku on lepitud ka üldistes ühistes parameetrites, millest tähtsaimad on raudtee rööpalaius (1435 mm), kaks rööpapaari, kogu raudtee elektrifitseerimine, kiirus 240 km/h ja 120 km/h vastavalt reisi- ja kaubaveol. Iseäranis tekiksid meil probleemid Läti-ühendusega: 9. augustil Läti valitsuses kokku lepitud RB trass ületab Eesti piiri Ainaži/Ikla lähedal, mitte Valgas. Seega rajaksime taas isoleeritud raudtee, mis seekord piirdub vaid Eesti territooriumiga, kui rääkida kokkulepitud parameetritest. Ka juhul kui räägiksime 1520 mm raudteest ja selle kiiruse suurendamisest, ei lähe see kokku Läti plaanidega, kellel puudub igasugune motivatsioon arendada olemasolevat Riia-Lugaži-vahelist raudteeühendust.
Sisuliselt pööraksime aja enam-vähem kümme aastat tagasi ning hakkaksime taas läbi rääkima RB põhimõtteliste trasside üle. See omakorda viib rahvusvahelise raudtee rajamise kümme aastat kaugemasse tulevikku kahtlaste põhjendustega, millel alusandmed otsesõnu puuduvad.


description: Koostöölepingu Venemaa võimuerakonnaga Ühtne Venemaa sõlmis Keskerakond 2004. aastal ning ei ole sellest seni taganenud. Toome ära valiku lepinguga seotud aruteludest ja vaidlustest 12 aasta jooksul.

title: Suur ülevaade: Keskerakonna 12 aastat Ühtse Venemaaga

maintext:
Lepingu sõlmimine tekitas 2004. aastal lahkhelisid ka partei sees. Keskerakondlased väidavad pidevalt, et koostöö on puhtalt formaalne, ent lepingust hoitakse siiani kinni. Põhjenduseks, miks leping sõlmiti, on erinevad keskerakondlased toonud nii seda, et Ühtne Venemaa kaotas Venemaal kompartei mõju kui partei globaalset haaret, mis võimaldab dialoogi pidada parteidega üle maailma. Keskerakondlased käivad pidevalt Ühtse Venemaa kongressidel, ent mida veel koostöölepe kaasa on toonud, on ebaselge. Sestap kerkib iga kord, kui räägitakse Keskerakonna muutumisest, kohe ka küsimus, mis saab koostööleppest.
Käesoleva nädala alguses kirjutasime juhtkirjas:
«Praeguses olukorras ei piisa hillitsetud seletustest, et Keskerakonna leping Ühtse Venemaaga polevat kunagi tööle hakanudki ja sel polevat mingit tegelikku tähendust. Kasvõi hüüatused, mida oleme televisiooni vahendusel Kremli võimupartei tegelastelt kuulnud, ei lase paraku uskuda, et nimetatud lepingul mingisugust sisulist kaalu pole. End sõjakuritegusid toime panevast režiimist distantseerida on vältimatult vajalik ning Keskerakonna tulevastel juhtidel peab olema julgust ja südikust seletada seda ka Eesti venekeelsetele inimestele.»

2016
Riigikogu Keskerakonna fraktsiooni liige Vladimir Velman kommenteeris täna, et Kremli võimupartei Ühtse Venemaaga sõlmitud koostööprotokoll ei kohusta Keskerakonda millekski ning tegemist on vaid tehnilise dokumendiga, milles ei ole mingeid salaprotokolle.
Vastuseks küsimusele, kas Keskerakond võiks loobuda koostööprotokollist Venemaa võimupartei Ühtse Venemaaga, ütles Kadri Simson nädala algul, et «Kõige lihtsam on öelda, et see leping on raugenud, juba aastaid koostööd ei ole. Kui te rahulikult loete, siis seal ei olegi lõpetamise klauslit, see ei ole tähtajaline leping.»
Ühtse Venemaa esindajad on ka Keskerakonna kaitseks sõna võtnud. Duumasaadik Vitali Milonov ütles oktoobri algul ERRi uudistesaatele «Aktuaalne Kaamera», et Edgar Savisaar ja tema kaaslased on langenud «pretsedenditu tagakiusamise ohvriks». Varasemalt on partei esindajad öelnud, et peavad just Keskerakonda selleks, kellega neil on kõige rohkem ühiseid väärtusi ning kellelt oodatakse võimuletulekut.
Veebruaris ajas koostöölepe Keskerakondlasi taas omavahel tülli. Volikogu istungil teemat küll arutati, kuid hääletuse eest võidelnud Jaanus Karilaid leidis nüüd, et kui «Jaan Poska suutis Lenini Venemaaga suheldes teenida Eesti huve, suudab Keskerakond midagi kasulikku Eestile saavutada ka Putini Venemaaga».
«Mina isiklikult näeksin hea meelega selle koostööprotokolli tühistamist,» oli Keskerakonna aseesimees Jaanus Karilaid jaanuaris Postimehe stuudios kindlameelne, ent lisas, et Keskerakonnas sel teemal konsensust ei ole.
2015
Sügis. Keskerakonna kongressi eel.
Keskerakonna esimehe kohale kandideeriva Kadri Simsoni sõnul on erakonna esimees Edgar Savisaar lubanud panna erakonna kongressil hääletusele koostööprotokolli jätkamise või tühistamise Kremli võimuparteiga Ühtne Venemaa.
Riigikogu Keskerakonna fraktsiooni saadikud Jaanus Karilaid ja Märt Sults saatsid erakonnaliikmetele avaliku kirja, milles leiavad, et koostööprotokoll Kremli võimuparteiga Ühtne Venemaa tuleb panna erakonna kongressil hääletusele.
2014
Märts. Krimmi annekteerimine.
Toonane keskerakondlane Olga Sõtnik leidis, et partei peaks Ukraina sündmuste tõttu kaaluma koostöölepingu lõpetamist. Sõtnik pöördus avalikus kirjas partei juhatuse liikmete poole, soovitades lepingu lõpetamist.
Kadri Simson ütles vastuseks, et Keskerakonna saadikute seas pole inimesi, kes erakonna koostöölepet Ühtse Venemaaga tuliselt pooldaksid, ning sisuliselt on see juba aastaid külmutatud olekus. «Juba kümme aastat tagasi olin ma selles suhtes palju kõhklevam kui Olga,» ütles Simson Postimehele.
Edgar Savisaar distantseeris ennast Keskerakonna ja Venemaa võimupartei Ühtne Venemaa vahel mõne aasta eest sõlmitud koostöölepingust, väites, et sellega tegeles tänaseks erakonnast lahkunud Ain Seppik.
Seppik ütles ERRile, et tema ei olnud erakonnaga Ühtne Venemaa koostööleppe sõlmimisel kõige suurem eestkõneleja ning toonitas, et Keskerakonda juhib ikka, alati ja igavesti Edgar Savisaar. Ta pakkus, et lepingu võiks nüüd üldse tühistada. Samas ei ole Savisaar tema sõnul ei ole seda ilmselt võimeline tegema. Esiteks valijate pärast, ja teiseks ei meeldiks see tema sõpradele Venemaal.
2012
Mais saab Venemaa presidendiks taas Putin, sellele eelnesid tema valitsusaja suurimad rahutused, kus rahvas avaldas meelt valimispettuste vastu.
2011
August. Eesti presidendivalimiste eel.
Keskerakonna presidendikandidaat Indrek Tarand kutsus parteid üles lõpetama koostööd idanaabri presidendipartei Ühtse Venemaaga.
2010
Mais puhkeb Savisaare idarahaskandaal.
Tuntud Vene ajaloolane Boriss Sokolov leiab novembris Postimehele antud intervjuus, et Kreml on edaspidi sunnitud panustama sellistele Eesti, Läti ja Leedu erakondadele, mis on küll venesõbralikud, kuid ei sea kahtluse alla oma riikide iseseisvust ning mahuvad lääne demokraatia väärtuste süsteemi. Eestist toob ajaloolane näiteks Keskerakonna.
Balti Venemaa Uurimise Keskuse direktor Vladimir Juškin ütles, et Kremli ümberorienteerumine algas juba varem, siis, kui võimupartei Ühtne Venemaa asus sõlmima naabrite erakondadega koostöölepinguid.
Keskerakonna aseesimees, riigikogu väliskomisjoni aseesimees Enn Eesmaa ütles, et pole täheldanud märke Venemaa uuest aktiivsusest või muutustest suhtlusel erakondadega. «Meil on äärmiselt vähesed kontaktid nii parlamentide kui erakondade tasandil,» sõnas Eesmaa.
2009
Ain Seppik ütles, et partei delegatsioon eesotsas erakonna esimehe Edgar Savisaarega polnud Ühtse Venemaa kongressil «päris omas seltskonnas», sest Venemaa võimuparteilased nimetasid end konservatiivideks.
2008
Mais saab Venemaa presidendiks Dmitri Medvedev, Putinist saab peaminister.
August: Gruusia sõda
Keskerakonna aseesimehe Enn Eesmaa sõnul kavatseb erakonna juhatus võtta koosolekul arutlusele olukorra Gruusias ning selle sündmuste valguses tuleb kõne alla ka koostöö Ühtse Venemaaga. «Minul isiklikult pole Ühtse Venemaaga kontakte nendel päevadel olnud, kuid see on küsimus, mille ma tahan juhatuse istungil tõstatada,» lausus ta.
2007
Jaanuar.
Riigikogu Keskfraktsiooni esimees Ain Seppik nimetas ebapädevaks riigikogu väliskomisjoni aseesimehe Marko Mihkelsoni veebipäevikus kirja pandud süüdistusi, nagu saaks Keskerakond tegevusjuhiseid Moskvast ja süüdistab vene poliitikutega koostöös hoopis Mihkelsoni.
Veebruaris pidas Putin Müncheni julgeolekukonverentsil kõne, mille järel leiti, et sellest õhkus külma sõja retoorikat ja kõlas soov taastada Nõukogude hiilgus.
Riigikogu liige Marko Mihkelson (Isamaa ja Res Publica Liit) hindas peaminister Andrus Ansipi vastuseid välispoliitikat ja Keskerakonna suhteid Ühtse Venemaaga puudutavatele küsimustele vastutustundetuteks ja leidis, et peaministri selline käitumine seab löögi alla Eesti välis- ja julgeolekupoliitika tõsiseltvõetavuse.
Aprillis toimub Eestis Pronksiöö.
Oktoober.
Riigikogu Keskerakonna fraktsiooni liikmed Kalev Kallo ja Olga Sõtnik osalevad külalisena Moskvas president Vladimir Putini erakonna kongressil.
Venemaa Kremli-meelse erakonna Ühtne Venemaa üleeilne parteikongress möödus president Vladimir Putini võimu põlistamise tähe all. Kongressi külastas ka Ühtse Venemaaga 2004. aastal koostööleppe sõlminud Keskerakonna poliitik Kalev Kallo, kelle sõnul aitab parteide lävimine kaasa EestiVene suhete parandamisele.
Detsember.
Mihkelson kirjutas oma blogis, et kuni Keskerakond pole loobunud koostööleppest Ühtse Venemaaga, seob lepe erakonda kaudselt kõigi viimasel nädalal Venemaal tehtud Eesti-vastaste sammudega. Ain Seppik nimetas teda selle peale küündimatuks.
2006
November.
Seppiku sõnul on Keskerakonna suhted pärast koostööprotokolli sõlmimist Ühtse Venemaaga 2004. aastal jahenenud, osaliselt põhjusel, et vahetus ka Ühtse Venemaa juhtkond. «Meil need suhted on suhteliselt olematud ja jahedad niikuinii ning siin peaks Vene riik endale näkku vaatama, miks see nii on. Meie tahame häid suhteid,» ütles Seppik.
Samuti ei ole Seppiku sõnul Ühtse Venemaa poolt Keskerakonnale tulnud signaale või avaldusi, mis puudutaksid riigikogus arutatavat seaduseelnõud, mis annaks juriidilise aluse Tõnismäe pronkssõduri eemaldamisele.
Ühtse Venemaa kongressil käivad Ain Seppik ja Keskerakonna riigikogu fraktsiooni aseesimees Vladimir Velman ning erakonna juhatuse liige ja Tallinna abilinnapea Kalev Kallo.
2005
September.
Peaminister, Reformierakonna esimees Andrus Ansip ütles taas, et ei näe probleemi Keskerakonna ja Venemaa võimupartei Ühtse Venemaa vahel sõlmitud koostööleppes
Jaanuar.
Üle 20 viljandimaalase lahkub Keskerakonnast. Sarnaselt mitme teise viimasel kuul Keskerakonnast välja astunud või sellekohast plaani pidava inimesega heidavad Tarvastu parteilased erakonna juhtidele ette eelmise aasta detsembris sõlmitud koostöölepet Ühtse Venemaaga.
2004
Märtsis liitub Eesti NATOga, mais Euroopa Liiduga. Ukrainas toimub aasta lõpus Oranž revolutsioon.
Detsember. Keskerakond sõlmib koostööleppe Ühtse Venemaaga.
Koostööleppe allkirjastajasid Keskerakonna poolt Mailis Reps ja Ain Seppik, kes 2013. aastal astus hoopis Reformierakonna liikmeks. Ühtse Venemaa poolt kirjutasid alla Valeri Bogomolov ja Valeri Gussev.
Keskerakond süüdistab Res Publicat kadeduses. Selgitades, miks keskpartei just nüüd, keset Ukraina presidendivalimiste kriisi pidas õigeks Venemaa presidendi Vladimir Putini nn koduparteiga koostöölepingu sõlmida, väitis partei välissekretär Mailis Reps, et nad pandi fakti ette. «Ühtne Venemaa ütles meile väga konkreetselt, et neil on pakkumine Res Publica poolt, et sõlmida selline koostööleping ning kui meie peaksime sellest loobume, siis nad kaaluvad võimalust teha see Res Publicaga,» lausus Reps.
Keskerakond tahab sundida valitsust vähendama bürokraatiat Eesti-Vene suhetes, põhjendas Ain Seppik seda, miks ta lepingule alla kirjutas.
Edgar Savisaar tõrjus süüdistusi Venemaa huvide teenimises ja selgitas Postimehe veergudel arvamusloos, oma lähenemist.
Riigikogu väliskomisjoni esimees, respublikaan Marko Mihkelson kirjutas, et Keskerakonna sõlmitav koostöölepe teeb teoks Venemaa juhtide ammuse unistuse saada Eestisse oma poliitiline käepikendus.
Mitu partei parlamendifraktsiooni liiget avaldas lepingule vastuseisu ja rääkis parteist lahkumisest. Üks koostöölepingu opositsionäär, kes julges avalikult oma partei vastu minna, oli Riigikogu Keskerakonna fraktsiooni liige Arnold Kimber.
Eelmise riigikogu liikmed Ülo Tärno ja Viive Rosenberg astusid Keskerakonnast välja, seda kaalub ka akadeemia Nord rektor Ene Grauberg.


description: Sadakonna avaliku elu tegelase väide, et Rail Baltic oma praegu kavandatud kujul seab ohtu eesti rahva ja maa tuleviku, ei kõla usutavalt. Küll aga satuvad ohtu Venemaa Raudteede äriplaanid.

title: Andres Reimer: Rail Balticuga eksiteele

maintext:
Rail Balticu rajamine ärritab kolme huvigruppi. Mõned tartlased ei suuda alla neelata, et uus raudtee hakkab kulgema läbi Pärnu ning rahvusvahelisust janunev ülikoolilinn jääb liinist ilma. Teisena valutavad kohalikud maaomanikud ja looduskaitsjad südant traktorite ja põtrade liikumisteede pärast.
Kolmas ja kõige mõjuvõimsam huvigrupp on 1520-millimeetrise raudteelaiusega Venemaa raudtee, mis sõna otseses mõttes suudab liigutada mägesid ja valitseb taristut Soomest kuni Mongooliani.
Rail Baltic mõjub sellele süsteemile justkui koeranael kannikal. Moraalne kahju tuleb asjaolust, et Euroopa 1435-millimeetrine rööpalaius lükatakse raudteeimpeeriumi ribide vahele. Venemaa Raudteed soovib ise ehitada 1520 raudteeliini Slovakkiast Kosićest Viinini. Samuti põhja-lõunasuunaline Rail Baltic kerkis selle projekti kõrvale ohtliku konkurendina, sest võisteldakse samade klientide pärast, kes liigutavad oma kaupu samal suunal.
Eurooplaste ehitatav Rail Baltic on palju efektiivsem ja konkurentsivõimelisem. Kui meie kavatseme 728 kilomeetri pikkuse Rail Balticu valmis ehitada ligi nelja miljardi euroga, siis Venemaa Raudteed tahab 450-kilomeetrisesse Viini taristusse matta üle kuue miljardi euro. Ilma sõrmi painutamata arvutame, et Venemaa kavatseb kulutada ühe raudteekilomeetri rajamiseks enam kui kaks korda rohkem kui Rail Balticu rajajad. Kahe raudtee konkurentsis võidab efektiivsem. Samuti võivad rahaallikad hakata esitama tülikaid küsimusi suurte kulude kohta.
Tõenäoliselt muudavad Kremli raudteeprojekti kallimaks nn humanitaarsed kuluartiklid, mida euroopalikesse rajatistesse sisse ei kirjutata. Siit saame tõmmata ühendusjoone Eestisse. Meie rikkusime suhted Venemaa raudteega kuus aastat tagasi, kui kaitsepolitsei avalikustas, et Venemaa Raudteede president Vladimir Jakunin lubas Edgar Savisaarele, et Keskerakond saab parlamendivalimisteks 1,5 miljonit eurot toetust.
Kättemaksuks blokeeris Jakunin Eesti-suunalised raudtee kaubaveod ja seda needust pole Eesti transiidiärilt tänaseni ära võetud. Veel enne ametist tagandamist ja Venemaa Ukraina-vastast agressiooni avaldas Jakunin intervjuus venekeelsele Delfile oma käsitluse eestlastest, keda ta võrdles kirikutrepil laulvate kerjustega. Kui mina oleksin Venemaa spindoktor, siis ma ütleksin nüüd Eesti transiidiettevõtjatele, et kui nad toetaksid Rail Balticu vastast kampaaniat, võiks see aidata kaasa raudteeblokaadi lõpetamisele. Maksaks see mängu kõrgete panuste kõrval sente, sest kerjused palju ei vaja.
Kuna aga Rail Balticu peatamist nõudvalt kirjalt leiab vaid vaimueliidi esindajaid, siis nagu näha, võib eksiteele sattuda ka sõltumatu mõttetöö tulemusel.


description: Õpetajana pean enda jaoks oluliseks kaasa rääkida Eesti haridust puudutavatel teemadel. Teadlikult olen aga hoidnud õpetajate palga kohta sõna võtmast, kuna selle üle on Eestis arutletud pikemalt, kui keegi tegelikult jaksab kuulata, kirjutab Kehra gümnaasiumi matemaatikaõpetaja Ott Oja.

title: Ott Oja: räägime veel kord ausalt õpetajate palgast

maintext:
Õpetajate töötasu on ka aasta-aastalt kasvanud, mis on mind noore õpetajana pannud uskuma, et tänane seis on märgatavalt parem kui mõned aastad tagasi. Nüüd aga tunnen, et olen sunnitud sõna võtma, et seada faktid lauale ja rääkida neist ausalt.
Olukord on parem, kui Sa arvad…
Kui palju ikkagi teenib üks eesti pedagoog keskmiselt? Minimaalselt? Retoorika õpetaja häbiväärselt madalast palgast on ühiskonnas loonud olukorra, kus inimesed drastiliselt alahindavad õpetajate tegelikku töötasu. Oktoobri alguses viisin läbi veebiküsitluse, lootes saada paarikümnelt inimeselt nende hinnangut õpetajate keskmisele ja miinimumpalgale. Eneselegi ootamatult õnnestus saada aga vastuseid lausa 600 inimeselt*.
Inimeste hinnangud kõikusid drastiliselt, kuid mitteõpetajate keskmine hinnang õpetaja brutopalgaks olid 1005 eurot (keskmine palk) ja 761 eurot (miinimumpalk). Tulemus peegeldas väga selgelt ühiskondlikku diskussiooni antud teemal ning seda, kuidas pidev jutt õpetajate madalast tasust on kujundanud üldlevinud arvamused, mis ei põhine konkreetsetel faktidel.
Õpetajate keskmine palk selle aasta esimese nelja kuu põhjal on 1135 eurot ehk 13 protsenti kõrgem, kui pakkusid mitteõpetajatest vastanud. Umbes samal perioodil oli Eesti keskmine palk 1091 eurot (2016. a I kvartal). Õpetaja miinimumpalk Eestis on 2016. aasta seisuga 958 eurot, tervelt 26 protsenti kõrgem, kui pakkusid mitteõpetajatest vastanud.
Haridus- ja teadusministeeriumi eesmärk on viia õpetajate keskmine palk võrdsele tasemele Eesti kõrgharidusega töötaja keskmise palgaga. See tähendaks, et õpetajate keskmine teenistus oleks umbes 120 protsenti Eesti keskmisest.
Konkurentsivõimeline töötasu on oluliseks eelduseks meelitamaks rohkem noori koolidesse õpetama ning selle eesmärgi nimel pingutades on Eestis õpetajate palk tõusnud kiiremini kui üheski teises OECD riigis. Kahjuks aga läheb see info kaduma üldises retoorikas ning inimesed ei ole teadlikud tegelikust palgatasemest, mis on palju kõrgem, kui kiputakse arvama. See kahjustab nii õpetajaameti mainet kui ka konkurentsivõimet ühiskonnas.
…aga seis pole siiski hea
Õpetajate palgad on tõesti jõudsalt kasvanud ning võiks arvata, et need on järele jõudmas kõrgharidusega töötajate keskmisele palgale. Kahjuks aga ei ole olukord nii helge: reaalsuses on õpetajate töötasu vaevu suutnud üldise palgatasemega kaasas käia.
Kuigi 2008. aastal olid õpetajate keskmine ja kõrgharidusega töötajate keskmine palk praktiliselt võrdsed, siis nüüd on vahe taas kasvanud (tasub arvesse võtta, et 2008. aastal mõjutas majanduskriis üldist palgataset õpetajate palgatasemest tugevamini). Seatud eesmärgist kaugenemine on jätkumas, kuna ministeeriumi poolt järgmiseks aastaks pakutav palgatõus on kõigest 4,4 protsenti, samal ajal kui tööturul on palgad kasvanud sel aastal 7-8 protsenti.
Iga teine õpetaja Eestis on üle 50-aastane. Need on õpetajad, kelle kasvandikud tegid Eestist Balti tiigri, lõid maailma edasiviivaid ettevõtteid ning viisid meid Euroopa Liitu ja NATOsse. Teinekord on nende õpetajate käe all õppinud ühe perekonna mitu generatsiooni ja tõenäoliselt on nende juhendamisel õppinud igaüks, kes seda teksti loeb. Kuigi meil kõigil on neist erinevad, teinekord vastakad mälestused, siis kollektiivselt on see pool õpetajatest olnud aluseks tänapäeva Eestile.
Paljud selle põlvkonna pedagoogid on juba aktiivse teenistuse lõpetanud, teised liiguvad jõudsalt läheneva pensioni poole. Õpetajaskonda ootab lähiaastatel ees massiline generatsioonivahetus ning sellest tuleneb ka küsimus: kelle käe all hakkavad õppima järgmiste põlvkonna riigijuhid, ettevõtjad, eksperdid? Kui tahame, et õpetajad oleksid noortele võimekad ja kõrgelt kvalifitseeritud mentorid, siis on ka oluline pakkuda neile konkurentsivõimelist palka.
Oleme olukorras, kus ühiskondlik arvamus õpetajate olukorrast ei vasta reaalsusele ning seetõttu on õpetajaameti maine madalam, kui see objektiivselt peaks olema. Pidevad teemapüstitused õpetajate alatasustamisest süvendavad levinud maineprobleeme. Samas oleme alla vandumas riiklikult seatud eesmärkidele viia õpetajate palgad konkurentsivõimelisele tasemele, seda perioodil, kus peame ametisse meelitama tuhandeid võimekaid noori, kes võtaks vastutuse kujundada uue generatsiooni mõttemaailm ja seeläbi Eesti tulevik. Noored aga viitavad kesisele teenistusele kui peamisele põhjusele, miks neid õpetajaamet ei ahvatle.
Õpetajate töötasu ei määra ainult riik, enamiku õpetajate otsene leivaisa on siiski omavalitsus, kelle võimuses on õpetajate töötasu tõsta oma eelarvest. Nii on Sauga ja Nõva vallas ning Saue ja Narva linnas õpetajate keskmine töötasu üle 1300 euro ning on saavutatud või ületatud haridus- ja teadusministeeriumi seatud palgaeesmärk. Pidamaks oma kogukonnas faktidest lähtuv arutelu piirkonna tuleviku üle soovitan külastada keskkonda www.haridussilm.ee, kust leiate statistika seas ka õpetajate palgaanalüüsi, mis annab omavalitsusepõhise ülevaate õpetajate palkadest.
*Tahan rõhutada, et küsitluse tegemisel ei olnud eesmärk saada täpseid ja teaduslikke andmeid, vaid kaardistada üldisi hoiakuid vastanute seas ning see ka saavutati. Antud küsitlusest ei tohiks teha lõplikke järeldusi ning tulemusi tasub pigem selleks, et planeerida edasisi uuringuid.


authors: Tartu Ülikooli Makroökonoomika Professor

description: Postimehes ilmunud artiklis «Pensionitest arvude keeles, ilma emotsioonideta» kirjutasin sellest, et seniste teise samba fondide keskmine tootlus on viimase 10 aasta jooksul olnud 3,2 protsenti ning kui sellest võtta maha 1,2 protsenti haldustasusid, siis jääb keskmiseks tootluseks 2 protsenti, kirjutab majandusteadlane Raul Eamets.

title: Raul Eametsa õiendus: arvestuslik viga loos "Pensionidest arvude keeles, ilma emotsioonideta"

maintext:
Tunnistan, et tehtud on väike arvestuslik viga, sest on selgunud, et keskmine tootlus sisaldab endas juba haldustasusid. Samas ei olnud Pensionikeskuse andmete (pensionikeskus.ee) juures seda kuskil selgitatud ehk kuskohast tavalugeja seda peaks teada?
Rahandusministeeriumi esindaja andmetel on fondide tootlus alates aastast 2003 olnud 3,9 protsenti. Sama perioodi keskmine inflatsioon on olnud 3 protsenti aastas. Seega reaalne aastane kasv on olnud sisuliselt 0,9 protsenti aastas. Artiklis toodud 3,2 oli saadud viimase kümne aasta andmetele tuginedes.
Kui kasutada 3,9-protsendilist tootlust ja teha uued arvutused, saame, et tulevikus oleks täiendav lisandus pensionile tänases rahalises vääringus 133 euro asemel 170 eurot. Kokkuvõttes ei ole sisulist vahet, kas kasv on 2 või 3,9 protsenti, artikli põhisõnumid sellest ei muutu.


description: Viimaste sündmustega seoses on meedias jälle olnud juttu «moraalimajakatest» ehk neist, kes peaksid justkui tervele ühiskonnale teatud mõttes orientiiriks olema. Põhjanaelaks teelistele. Mõned inimesed on avaldanud ka arvamust, et meie ühiskond ei vajagi «moraalimajakaid».

title: Taavi Minnik: "moraalimajakatest" ja nende puudumisest

maintext:
Paraku postkommunistlikes ühiskondades «moraalimajakateta» veel läbi ei saada. Näiteks korruptsiooni levikul mängib olulist rolli just nimelt isiklik eeskuju («tee nagu mina»). Korruptsioon ise on oma olemuselt aga hallitusseen – kui võimalus antakse, siis levib see kõigis suundades.
Kui vaadata viimaseid korruptsiooniskandaale Eestis, siis üheks läbivaks jooneks on see, et inimeste ring, kes ebaseaduslikust või moraalses plaanis küsitavast käitumisest teab, on palju suurem kui vaid teo toimepanijad. Kuid kui valida on näiteks vajalike institutsioonide informeerimise või vaikimise vahel, valitakse meie spetsiifilise ajaloolise kogemusega kultuuriruumis siiski viimane, kuna «koputamist» loetakse üldjuhul häbiväärsemaks kui varastamist.
«Moraalimajakad» on endiselt tarvilikud, et räpaste kätega edasi kanduv nakkus, milleks korruptsioon kahtlemata on, poliitika- ja majanduselus ei leviks. Nagu ütles professor Preobraženski Mihhail Bulgakovi «Koera südames»: «Kui hakkaksin klosetis potist mööda laskma ja teised minu järel, siis on tulemuseks korralagedus klosetis. Korralagedus ei saa alguse aga mitte klosetis, vaid peades.»
Vajame väärikaid inimesi, kes oleksid võimelised näitama eeskuju nii suuremale kollektiivile kui ka tervele ühiskonnale. Viimase puhul on oluline presidendi roll, kes peaks eeskujuna olema puhtamast puhtam – ilma patuta. Demokraatlikus riigis on see nii ja teisiti ei ole võimalik. Presidendi töö ei käi kaheksast viieni ja esmaspäevast reedeni, president ollakse 24 tundi ööpäevas ja seitse päeva nädalas. Kes sellest aru ei saa, ärgu sellesse kõrgesse ametisse parem kandideerigu.
Viimastel nädalatel on mõnedes arvamuslugudes kritiseeritud ka eesti meediat selle eest, kuidas on kajastatud eelmise presidendi eraelu. Ossikükk ja õhukitarr on muljetavaldavad ja lahedalt noortepärased ning nende kajastamine okei, aga oletame, et kui tulevikus mõni Eesti president peaks näiteks teismelise kombel motorolleril noore pruudi või peiu poole kimama, siis see poleks enam see, mida meedia peaks kajastama. Või ka tohiks. Tegelikult on riigijuhtide ja nende perekonnaliikmete eraelu salastatud vaid totalitaarsetes ning autoritaarsetes riikides. Kui vaatame kas või Ameerika Ühendriike, siis seal on teada isegi iga presidendi laste käik kohvikusse või ööklubisse. On loomulik, et valijad tunnevad huvi oma poliitikute eraelu vastu.