authors:
Ott Karulin
Sirbi Peatoimetaja

description: Ligi olekus on aimata mässu oma olemuse vastu ja nii jätab ta igal võimalusel (loe: kui etikett ei kohusta) lipsu kaela sidumata, eelistades triiksärke, mille puhul ülemist nööpi lahti jättes paljastub krae sisekülje muster kui märk oma ego kehtestamisest, kirjutab Sirbi peatoimetaja Ott Karulin värskes Sirbis.

title: Ott Karulin: Jürgen Ligi - Eesti Vabariigi valveminister

maintext:
Franz Kafka kuulsa süüaluse Josef K. protsess algab kohtumisest valvuriga:
«Mees oli kõhn, kuid tugeva kehaehitusega, seljas oli tal hästi-istuv must ülikond, sellel oli nagu reisiülikonnal vöö ja hulk igasugu volte, taskuid, pandlaid ja nööpe, mistõttu ta tundus hästi praktiline, kuigi ei olnud selge, milleks ta niisugune pidi olema. «Kes te olete?» küsis K. ja ajas end voodis poolistukile. Mees aga laskis küsimuse kõrvust mööda, nagu tuleks tema ilmumist endastmõistetavaks pidada, ja küsis omakorda: «Kas teie helistasite?». (Franz Kafka «Protsess» August Sanga tõlkes (Loomingu Raamatukogu, nr 40–43, 1966))
Piisab vaid mõõdukast fantaasiast, et mõelda selle varajasel hommikutunnil pahaaimamatu kodaniku tuppa tunginud valvuri asemele Jürgen Ligi – Eesti Vabariigi valveminister. Oma vanuseklassis korduvalt poodiumile jõudnud triatleedina on Ligi vorm hea ja seda ei varja isegi tume ülikond igapäevase töö- (või kaitse-?) riietusena. Tema õlavöönd ei vormi küll pintsakut nii imposantselt, nagu näiteks märulistaari ameti kuberneri oma vastu vahetanud kulturist Arnold Schwarzeneggeril, ja laiub ministrihärra lõuale ehk liigagi lähedal. Viimast tunnet võimendab ka sageli kehaproportsioonide kohta pisut lai lips Ligi kaelas. See lips, muide, on üldjuhul sinine, mõne tooni võrra tumedam särgi värvusest.
Jürgen Ligi. Foto: Erik Prozes
Tõsi, taskud ja voldid ministrikuue juurde ei käi, aga praktilisena – ja seetõttu endastmõistetavalt ilmununa – mõjub Ligi siiski, pikkides oma rahulikku kõnesse arvandmeid ja strateegilisi eesmärke orgaanilisemaltki kui Andrus Ansip. Ligi, kes põhjanaabrite suurimas päevalehes roppsuuks tituleeriti, kõneleb tõesti vaoshoitult, peaaegu uinutavalt – vähemalt seni, kuni tal lastakse rahulikult asjast rääkida ega esitata lolle küsimusi või väiteid.
Mis on asi ja mis lollus, teab üle kahekümne aasta poliitikas olnud ja neljal ministrikohal istunud Ligi väga hästi ja imestab alati, kui mõnele teisele see päevselge pole. Tavaliselt kaasneb imestamisega ka kõneakt, millel jõudu kütta meedia- ja poliitmasinat mitu nädalat. (Korra on see masinavärk ka üle keenud ja viinud Ligi tagasiastumiseni, kuigi – ja seegi on, eks ole, endastmõistetav – põhjust tema enda sõnul tegelikult polnud.)
Ideaalne bürokraat on Jürgen Ligi siiski vaid esmapilgul. Siinkohal tasub meenutada, et Kafka andis oma praktilise meelega valvurile eesnime, mida ta isegi kandis, ja see annab kogu loole juba märksa ulmelisema, hinckusliku «mina tulin minule peale»-värvingu.
Ka Ligi olekus on aimata mässu oma olemuse vastu ja nii jätab ta igal võimalusel (loe: kui etikett ei kohusta) lipsu kaela sidumata, eelistades triiksärke, mille puhul ülemist nööpi lahti jättes paljastub krae sisekülje muster kui märk oma ego kehtestamisest (selle endale meeldetuletamisest). Ei, Ligi pole mingi hall ametnik: ka tema pintsakualune särk on üldjuhul triibu või täpiga varieeritud ja kõige mugavamalt, iseendana tunneb ta end üldse võistlustrikoos ratta seljas (teised kaks triatloni ala, ujumine ja jooks, Ligile nii kergelt ei tule, teab igaüks, kes on jälginud tema postitusi ühismeedias).
Jürgen Ligi. Foto: Jaanus Lensment
Nii ärkabki L., lihased veel viimasest triatlonist mõnusalt surisemas, igal hommikul üles, et seista silmitsi teda vahistama tulnud Jürgeniga, kel juba varavalgest ülikond üll ja viimane statistika kenasti üle korratud. Milles täpselt seisneb süüdistus, teab L. sama vähe kui Josef K., aga erinevalt viimasest ei lase L. end sellest häirida, sest ekslemised umbsetes kantseleikoridorides tegelikult meeldivad talle – see on mäng, mida ta oskab. Nii annabki ta vastumeelsuseta Jürgenile terekäe ja sätib ise oma õla tugevalt tema õla vastu, et üheskoos protsessiga jätkata.
Selline meelekindlus on muidugi imekspandav ja paneb kahtlustama, et L. teab midagi enamat kui pealtnägijad. Kas võib olla, et tal on teadmine, milleni Josef K. kunagi ei jõudnudki, teadmine, kes on kohtunik? Võib-olla.
Sama tõenäoline on seegi, et Jürgen Ligi lihtsalt usub, peab endastmõistetavaks, et seda protsessi juhtiv, aga end mitte kunagi näole andev kohtunik on samuti tema ise, veel üks tema sisemise Hinckuse pale.


description: Täna kell 12.25 on Postimehe otsestuudios haridus- ja teadusminister Maris Lauri ja Praxise haridusanalüütik Hanna-Stella Haaristo. Värske OECD haridusraport «Education at a Glance» toob välja paradoksi, et ehkki Eestis on keskmisest enam kõrgharituid, jääb haridusest saadud palgalisa Euroopa keskmisest väiksemaks. Kui Euroopas tähendab kõrgharidus keskmiselt 52 protsenti kõrgemat palka, siis Eestis jääb sama eelis alla kolmandiku.

title: PÄEVAINTERVJUU Kõrgharidus ei anna Eestis tuntavat palgalisa

fasttext_language: et


description: Globaalne uimastipoliitika on püsinud viimase sajandi suuresti samal kursil – probleeme on püütud ohjeldada kättesaadavuse piiramise ja patustajate karistamisega, vähem hariduse, ennetuse ja ravimisega. Uimastikonventsioonide loomingulisemast tõlgendamisest näiteks Hollandis on aga kasvanud välja neljas põhisuund – uimastikahjude vähendamine, kirjutab Mart Kalvet Müürilehes.

title: Mart Kalvet: uimastikahjude vähendamise kaleidoskoopiline maailm - mitte ainult süstlavahetus ja metadoon

maintext:
Eestis piirdub kahjude vähendamine süstlavahetusteenuse, ohutuma tarvitamise ja tervisealase nõustamise, nakkushaiguste testimise ja ravi, opioidasendusravi ja naloksoonikomplektide jaotamisega, kuid selliste meetmete palett, mis uimastite tarvitamisest iga hinna eest loobuma sundimise asemel keskendub kaasnevate riskide ja ohtude maandamisele, on märksa laiem.
Tarvitamiskabinetid
Uimastite tarvitamise keskused (ingl drug consumption facilities) on asutused, kus uimastitarvitajad saavad manustada kaasatoodud uimasteid hügieenilises ja stressivabas keskkonnas koolitatud personali pilgu all. Esimesed tarvitamist lubanud keskused loodi 1970. aastatel Hollandis. Keskustele, kus pakuti lisaks süstlavahetusteenusele ja tarvitamispinnale muidki tervishoiuteenuseid, süüa ja pesupesemisvõimalust, avaldasid toetust nii jõustamis- kui ka valitsusametnikud, ehkki riiklikult hakati asutusi toetama alles 1996. aastal.
Edukas mudel levis Šveitsi ja Saksamaale, 2000ndate esimesel kümnendil Hispaaniasse, Luksemburgi, Norrasse, Kanadasse ja Austraaliasse.
Kuna erisugustest teenustest välja kasvanud keskuste töökorraldus ning teenuste ulatus ja kvaliteet varieeruvad, on meetodi tõhususe hindamine Euroopas olnud keeruline. Euroopa uimastiseirekeskuse EMCDDA viimatine süstemaatiline ülevaade tarvitamiskeskuste tegevusest näitas, et kartused, nagu keskused võiksid soodustada uimastite pruukimist, vähendada võõrutusravile pöördumise motivatsiooni või süvendada probleeme kohalikel uimastiturgudel, on alusetud. Ülevaateuuringu koostajad nentisid, et ehkki tõendid kinnitavad tarvitamiskeskuste edukust, piirab andmete tõlgendamist hinnangute kesine ülesehitus, mis väljendub peamiselt adekvaatsete kontrollrühmade puudumises.
Sydney ja Vancouveri kabinetid rajati aga konkreetse eesmärgiga pilootprojektidena just andmete kogumiseks. Sydney keskuse klientide hulgas on üleannustamisi registreeritud mõnevõrra rohkem kui heroiinitarvitajate hulgas üldiselt; sama keskuse andmete analüüsid on kalkuleerinud, et keskuse tegevusega päästetakse aastas kuni 25 elu. 2008. aasta Kanada tervishoiuministeeriumi raport sedastas, et pärast avamist 2006. aastal on Vancouveri keskuse INSITE töötajad hoidnud edukalt ära 336 üleannustamissurma; siiani pole keskuses keegi üleannuse tõttu surnud. Keskuse avamisele eelnenud ja hilisema olukorra võrdlus näitas avalikes kohtades süstimise vähenemist. Nii kohalike kogukondade kui ka tervishoiutöötajate ja politseinike suhtumine keskustesse on valdavalt soosiv ja kasvab ajapikku; Sydney keskuse tegevust toetas 2010. aastal 78% ümbruskonna elanikest ja 70% äridest. Keskuste kliendid hindavad teenust positiivselt, kiidavad personali abivalmidust, usaldusväärsust ja aupaklikkust ning on tänulikud võimaluse eest ohutus kohas puhta varustusega uimasteid tarvitada.
Asendusravi diamorfiiniga
Diamorfiin-asendusravi (ingl HAT – heroin-assisted treatment) rajaneb tõdemusel, et suurim oht sõltlase tervisele pole mitte uimastavad opioidid, vaid musta turu kauba halb kvaliteet ja uimastisõjast johtuvad riskid. Sõltlastele kontrollitud kvaliteediga heroiini väljastamise katseid on tehtud mitmel pool, nt Thatcheri-aegses Suurbritannias. Praegu on heroiiniprogrammid olemas Šveitsis, Saksamaal, Hollandis ja Taanis, pilootprogrammid Kanadas ja Belgias. Tulemused on üldiselt head: 2007. aastal Saksamaal korraldatud juhukontrolluuring näitas, et diamorfiin-asendusravi mõjub tõhusamalt kui metadoon-asendusravi tõsise opioidisõltuvusega patsientidele, kes pole metadoonravist abi saanud. Kui metadoonigrupist jäi ravile aasta jooksul truuks 40% katsealustest, siis diamorfiinravi jättis katkestamata 67,2%. Vaimse ja kehalise tervise paranemine ning keelatud ainete tarvitamisest hoidumise määr olid samuti suuremad diamorfiinigrupis. Paljud patsiendid on leidnud pärast programmiga liitumist töö ning loonud kodu ja perekonna.
Šveitsi analüüs näitas, et ravi meditsiinilise heroiiniga aitab säästa raha, kuna vähendab oluliselt kohtu- ja vangistuskulusid, tervishoiukulutusi ja ühiskonnaohtlikku käitumist. 2008. aastal parempoolse Šveitsi Rahvapartei algatatud referendumil hääletas valdav enamus elanikkonnast (68%) heroiin-asendusravi programmi jätkamise poolt. Ka Suurbritannia, kus sõltlastele diamorfiini väljakirjutamine lõpetati 1990. aastatel suuresti poliitilistel põhjustel, on hakanud vaagima meetodi juurde tagasipöördumist, kuna nüüdseks on selge, et metadoon-asendusravi ei sobi kõigile sõltlastele ning meditsiiniline heroiin on mõeldav asendusravim, mille tõhusus on sama hea või parem kui metadoonil.


description: Õiguskantsler Eerik-Juhan Truuväli kustutaks Jevgeni Kogani kui Venemaa kodaniku kohalikel valimistel nimekirjast, kuid Kogan on sünnijärgne Eesti kodanik.

title: Postimees 1996. aastal: Kogan kandideerib edasi

maintext:
Endel Lippmaa küsis eile riigikogus õiguskantslerilt, kas Venemaa kodaniku Kogani kandideerimine Tallinna volikokku on seadusega kooskõlas.
«Ei, kehtiva seaduse alusel ei ole teise riigi kodanikul õigust kandideerida,» vastas Truuväli.
«Niisugusel juhul on üks menetlus. Valimiskomisjon kustutab selle kandidaadi nimekirjast, kui ta on seal registreeritud,» andis Truuväli lahenduse.
Kogan on korduvalt avalikkusele kinnitanud, et ta on sünnijärgne Eesti kodanik. Samas on ta ka teatanud, et on end registreerinud Vene Föderatsiooni kodanikuks.
Kohaliku omavalitsuse volikogu valimise seadus ei täpsusta, kuidas talitada juhul, kui kandideerijal on topeltkodakondsus. Seaduse kohaselt on kandideerimiseks vajalik Eesti kodakondsuse omamine.
Vabariigi valimiskomisjoni sekretariaadi juhataja Alo Heinsalu kinnitas, et tal puuduvad andmed, et Tallinna territoriaalkomisjonis keegi oleks vaidlustanud Kogani kandideerimise.
26.09.1996


description: Valimiskogu liikmete seas tehtud küsitlus osutab, et Marina Kaljurannal oleks võimalus saada valimiskogu teises voorus presidendiks. On üks suur «aga»: tema võimalus teise vooru pääseda on napp.

title: Juhtkiri: Kallas ja Jõks või Reps, Kaljurand ja Helme

maintext:
Teise vooru pääsemiseks on vaja olla üks kahest esimeses voorus enim hääli saanud kandidaadist. Meie küsitlusele vastanud omavalitsuste esindajate hulgas pole Marina Kaljurannal konkurentidega võrreldes esimeses voorus ülekaalu. Tema selja taga pole praegu ka ükski riigikogu fraktsioon.
Võib-olla on veendunud Kaljuranna toetajaid eriti palju nende hulgas, kes oma eelistusi meie reporteritele ei avaldanud? Fantaseerimine pole keelatud. Täielikult välistada ei saa, aga mõistuspärast põhjendust, miks see nii peaks olema, on keeruline leida.
Seega saab praeguseks teada oleva põhjal usutavamate variantidena pakkuda, et teise vooru jõuab Siim Kallas ning lisaks temale kas Allar Jõks või Mailis Reps. Marina Kaljuranna päralt jääks aga suuruselt kolmas või neljas häältesaak.
Kui Marina Kaljurand aga saaks esimesest voorust edasi, oleks pilt teistsugune. Seda eriti juhul, kui Siim Kallas ei pääseks teise vooru. Kallase ja Jõksi toetajatest omavalitsustegelaste teine eelistus on ülekaalukalt Kaljurand. Repsi toetajad jaguneksid teises voorus Kallase ja Kaljuranna vahel. Kaljuranna toetajad jaguneksid aga Jõksi, Kallase ja Repsi vahel.
Kõige selle juures tuleb tähele panna sedagi, et neid, kes avaldasid oma teise valiku, oli oluliselt vähem kui neid, kes ütlesid, keda nad kõigepealt eelistavad – teise vooru kohta oskame selle küsitluse põhjal ennustada vähem kui esimese vooru kohta.
Marina Kaljurand paistab valimiskogusse minevate omavalitsustegelaste jaoks olevat kandidaat, kes võiks saada presidendiks, kui nad oma lemmikkandidaadi võitu ei näe. Ometi takistab selle «samuti täitsa vastuvõetav»-variandi läbiminekut see, et teises voorus tuleb tõenäoliselt langetada valik Kallase ja Jõksi või Kallase ja Repsi vahel. Kummagi võimaluse korral on meie küsitluse järgi eelis Kallasel. Ometi ei saa me selle analüüsi põhjal veel väita, kellest saab järgmine vabariigi president. On ka võimalus, et keegi ei saa valimiskogus enamust ning protseduuri võtab taas üle riigikogu.
Tulemus selgub järgmise nädala laupäeval, 24. septembril valimiskogus. Saksa õigusfilosoof Erich Kaufmann on öelnud: «Üks sõna seadusandjalt ja terved juriidilise kirjanduse raamatukogud saavad makulatuuriks.» Samasugune võim on ka valimiskogus kokku loetud häältel kõigi varasemate küsitluste ja veel spekulatsioonide üle.
Valimiskogu liikmetele saab soovitada vaid põhjalikku kaalutlemist ja kandidaatide väitluste jälgimist. (Postimees korraldab ja kannab veebis üle välis- ja kaitsepoliitika teemalise kandidaatide väitluse järgmisel neljapäeval algusega kell 18.)


description: Kanepi legaliseerimise aktivist Elver Loho pakub välja tegevusplaani, mille abil võiks juba 2018. aastal saada seda kanepit seaduslikult tarbida, seda aga rangete piirangutega.

title: Elver Loho: konservatiivne plaan, kuidas Eestis kanep 2018. aastaks legaliseerida

maintext:
Kui ma käivitasin rahvaalgatuse kampaania konkreetsete ettepanekutega kanepituru riiklikuks reguleerimiseks, olin valmis ohtraks negatiivseks vastukajaks. Eeldasin, et ennast ilmutavad vähemalt n-ö valve-vastased, kes igas artiklisabas valjuhäälselt vastuarvamust väljendavad. Midagi sellist ei ole aga juhtunud.
Negatiivsetest kommentaaridest on suurem osa tulnud minu liiga «hipiliku» välimuse pihta. On olnud üksikuid kommentaare stiilis «narkar otsib uut doosi», aga suvalise tuntud poliitiku arvamusloo kommentaariumist leiab reeglina kordades vürtsikamat kraami veel suuremates kogustes ja proportsioonides.
Annetustest rahastatud Facebooki-reklaamide kaudu on minu kampaania jõudnud iga päev 15 000 – 40 000 inimese ette, saanud lademes meeldimisi, jagamisi, positiivseid kommentaare, abipakkumisi ja annetusi.
Alternatiivportaalide toetus
Kampaaniat on positiivselt kajastanud alternatiivmeediaportaal Telegram ja neutraalselt, ilma eelarvamustesse ja müütidesse raamistamiseta isegi Varro Vooglaiu juhitud kristlike konservatiivide häälekandja Objektiiv. Oponentide otsingul jalutasin otse «lõvikoopasse», seletasin oma ettepanekud ära ja… nad said aru!
Pakkusin mitmetele Eesti blogijatele, et kui teil on küsimusi, siis palun, ma võin vastata. Sain küsimusi. Vastasin nendele. Päris head intervjuud tulid kokku siin-seal Eesti blogosfääris. Tundus, et suutsin anda rahuldavad vastused nii mõnelegi olulisele kanepiga ja selle reguleerimisega seotud küsimusele.
Käisin Nõmme Raadio avalikul salvestusel, mis oli välja reklaamitud justkui debatt kanepipooldaja ja -vastase vahel, aga tuli välja, et «vastane» oli veel rohkem kanepi poolt kui mina ja ürituse lõpus tõstsid 90% kohalolijatest käe kui küsiti: «Kes toetab selles valdkonnas seaduste üle vaatamist?»
Eriti meeldejääv oli publiku hulgast ühe naise sõnavõtt: «Enne siia tulekut küsisin oma 18-aastase poja käest, et kui lihtne on kanepit kätte saada. Ta ütles, et vaja on vaid ühte telefonikõnet ja talle tuuakse koju kätte. Kanepit on noortel täna lihtsam kätte saada kui alkoholi!»
Noored saavad kanepi praegu vabalt kätte
Viimastel suvepäevadel jalutasin ringi vanalinnas ja Schnelli pargis, tülitasin möödujaid ja esitasin neile lihtsa küsimuse: «Mis on teie mured seoses kanepi legaliseerimisega Eestis?» Umbes pooltel vastajatest ei olnud muresid. Soovitasid kohe ära legaliseerida. Teine pool tundis muret, et äkki siis noored saavad liiga kergesti kätte… kuni mõisteti, et noored saavad praegu veel kergemini kätte. Kogu mitmetunnise jalutuskäigu peale õnnestus leida vaid üks kanepivastane – päise päeva ajal purjus vanamees, kes arvas, et legaliseerida ei saa, kuna riik jagaks raha valesti.
Olen koos vabatahtlikega tänaval jaganud kampaaniat ja ettepanekuid tutvustavaid lendlehti ja inimesed on olnud vägagi poolt. Nad saavad aru, et tegu on aruka plaaniga ja et kanepituru konservatiivne reguleerimine on palju parem kui tänane reguleerimata kanepituru «Metsik Lääs», mis maksuvaba kasumi otsinguil end juba ammu koolidesse sisse surub.
Eestisse on imporditud USA argumente
Paratamatult tekib küsimus, kus peidavad end Eesti kanepituru riikliku reguleerimise vastased. Ja kes nad üldse on? Kas mõni meist on sellist isendit näinud?
Müürilehe toimetaja Henri Kõiv ja MTÜ Ravikanep juhatuse liige Mart Kalvet sattusid hiljuti Facebookis vaidlusse, kus Henri tegi väga terase tähelepaneku — Eesti kanepiaktivistid võitlevad suuresti USAst imporditud müütidega, mis tegelikult ei ole Eesti inimeste peades kanda kinnitanud. Ehk teisisõnu — selleks, et oleks reformi saavutamise nimel kellegagi vaielda, oleme aastaid vaielnud mingite atlandi-taguste kajadega, võidelnud tuuleveskitega, saamata aru, et Eesti inimesed tegelikult ei ole kanepituru riikliku reguleerimise vastu. Müütiline-stereotüüpiline kanepivastane eksisteerib suuresti ainult kanepiaktivistide peades — Eesti ühiskond ei ole kanepi vastu.
Eesti ühiskond on kanepi laus-legaliseerimise vastu. Eesti ühiskond on selle vastu, et riiklikult reguleeritud kanep oleks sama kergesti kättesaadav kui täna on alkohol. Eesti ühiskond on selle vastu, et ilusate inimestega kanepireklaami tuleks telekast iga viieteist minuti järel. Eesti ühiskond eelistaks, et kanep oleks noortele tänasest märksa raskemini kättesaadav. Aga Eesti ühiskond ei ole kanepi kui sellise vastu.
Plaan: vanusepiirang, kindlad tarbimispaigad, tõendid
Lähtuvalt sellest tähelepanekust koostasin ka oma enneolematult konservatiivse kanepituru reguleerimise mudeli. Minu plaani järgi oleks kanepitarvitamine lubatud alates 21. eluaastast ja ainult kinnistes kanepikohvikutes, kuhu sisse pääsemise eelduseks on kehtiv tervisetõend perearstilt, mis peab kinnitama, et tarvitajal puuduvad need paar kriitilist eelsoodumust, mille puhul regulaarne kanepitarvitamine on pigem halb idee.
Minu plaani mõte on, et kui täiskasvanud inimene teeb teadliku otsuse tarvitada alkoholi asemel lõõgastuseks märksa ohutumat kanepit, siis tal on võimalik seda teha seaduseid rikkumata eeldusel, et ta arutab oma tarvitamisharjumusi regulaarselt oma perearstiga. See saadab inimesele väga konkreetse signaali, et ka kanepitarvitamisega on seotud mõned riskid ning et kõigi huvides on neid riske ühiselt maandada. Kui inimene ise oma tervisest piisavalt ei hooli, on perearstil iga kell võimalus tervisetõend tühistada.
Samuti on minu plaani mõte selles, et kanep oleks noortele raskemini kättesaadav. Kui arvestatav osa musta turu nõudlusest kaob, on politseil lihtsam väiksemat musta turgu ohjeldada ja tõrjuda — nii nagu juhtus salaviinaturuga pärast alkoholi legaliseerimist. Ainult et alkohol legaliseeriti liiga liberaalselt — me peame samu vigu juba eos vältima! Kanep peab muutuma alaealistele märksa raskemini kättesaadavaks kui täna, märksa raskemini kättesaadavaks kui ka alkohol on noortele täna.
Kanepi igasugune reklaamimine oleks täielikult keelatud ja tootmises oleksid eelistatud väiketootjad, et tekiks pigem käsitööõllede laadne gurmaanikultuur, mitte üks-kaks poolenisti monopoli seisuses suurtootjat. Kogu tootmine ja tarvitamine toimuks väljaspool avalikku ruumi. Kanep oleks minu plaani järgi Eesti inimestele raskemini kättesaadav kui kasiino, kindlasti raskemini kättesaadav kui täna.
Rahvaalgatus paneb arutlema
Esitasin oma regulatsioonikava rahvaalgatusena. See tähendab, et vähemalt tuhande toetusallkirja kogumisel jõuab algatus riigikogu töölauale, nad kutsuvad mind külla, ma võtan kaasa Eesti parimad kanepiteaduse eksperdid ja ravikanepit vajavad patsiendid ning seejärel on komisjonil võimalik otsustada, kas alustada minu plaani põhjal eelnõu koostamist või mitte.
Eelnõu koostamisele saatmine ei garanteeri, et hiljem suures saalis vähemalt 51 rahvasaadikut eelnõu poolt hääletavad ja et see seaduseks saab. Küll aga annab eelnõu koostamisele minemise fakt ühiskonnale põhjuse kanepiteema üle arutleda ja eelnõu koostamise ajal saame põhjalikult kraadida Eesti rahva hoiakuid selles küsimuses.
Mitmed riigikogu liikmed on mulle eravestluses öelnud, et kui nende lauale ilmub konservatiivne kanepituru reguleerimise eelnõu, siis nad hea meelega vajutavad rohelist nuppu. Kui riigikogu liige algataks säärase eelnõu ise, siis peaks temast saama üleöö Eesti suurim kanepi kõneisik ja arusaadavalt ei soovi seda neist keegi — pole ei pädevust ega ka piisavalt huvi.
Tegevuskava
Rahvaalgatus kanepituru riiklikuks reguleerimiseks kogub sel nädalal veel viimased sadakond toetusallkirja; seejärel saan kutse riigikogu komisjoni ette oma plaani tutvustamiseks. Esitan siinkohal arusaama sellest, milline võiks olla sündmuste kronoloogia alates tänasest kuni aastani 2018.
1. oktoober 2016 — Toetusallkirjade kogumine minu rahvaalgatusele kanepituru riiklikuks reguleerimiseks lõppeb edukalt.
Oktoober-november 2016 — Riigikogu liikmetele, ministritele ja erakondadele reformikava ja laiema strateegia tutvustamine, et komisjoni liikmetel oleks otsustamiseks tarvilik info juba varakult olemas.
Detsember 2016 — Rahvaalgatus jõuab komisjoni ette. Vastame komisjoni liikmete küsimustele. Komisjon otsustab, et algatuse põhjal koostatakse eelnõu ja saadetakse suurde saali.
Jaanuar kuni august 2017 — Käime kanepiaktivistidega mööda Eestit ringi, korraldame kohtumisi rahvaga, selgitame neile kanepituru riikliku reguleerimise kava, vastame nende küsimustele ja iga sündmuse lõpus kraadime kohaletulnute arvamust. Samuti tuleb selle perioodi lõpus teha põhjalik rahvaküsitlus — märksa põhjalikum kui 2014. aasta lõpus MTÜ Ravikanep tellitud uurimus, mis leidis, et 2/3 Eesti ühiskonnast eelistab kanepituru riiklikku reguleerimist tänasele lauskeelule ja lauskeelupoliitika tagajärgedele.
Sügisel 2017 jõuab riigikogu suurde saali konkreetne ja äärmiselt konservatiivne kanepituru reguleerimise eelnõu koos põhjaliku ülevaatega rahva arvamusest sel teemal — ülevaated kevadel-suvel toimunud sündmustest, avaliku arvamuse küsitlustest jne.
Seejärel teeb riigikogu otsuse, kas võtta kanepiturg alates 2018. aasta 1. jaanuarist riikliku kontrolli alla või mitte. Olen tänaseks, isikliku kampaaniakogemuse põhjal täiesti veendunud, et vähemalt 70% Eesti ühiskonnast oleks nõus toetama minu regulatsiooniplaani kanepituru konservatiivseks riiklikuks reguleerimiseks ja eelistaks seda tänasele olukorrale.
Aasta pärast oleme olukorras, kus rahva arvamus on selge ja mõõdetud ning harimistöö ja küsimustele vastamise on aktivistid ise kevadel-suvel ära teinud. Sellises olukorras on riigikogu liikmel väga lihtne valida rohelise ja punase nupu vahel. Nad vajutavad nuppu nii, nagu Eesti rahvas seda soovib.
1. jaanuar 2018 — Eestis avatakse esimene legaalne kanepikohvik. Väheneb oluliselt kanepi must turg. Noortel on tänasest raskem kanepit kätte saada. Seni diileritele läinud kasumi korjab riik endale aktsiisina. Ka turistil tuleb kõigepealt taotleda e-residendi isikutunnistus ning käia läbi Eesti arsti juurest.
Veel viimaseid päevi saad anda oma toetusallkirja sellele plaanile: www.elver.ee


authors:
Herman Kelomees
Eesti Väitlusseltsi Tegevjuht

description: Lõpmatuna näivas USA presidendivalimiste kampaanias on jäänud järele vähem kui kaheksa nädalat. Lõpuspurdi keskse osa moodustavad neli debatti, millest kolmes võtavad mõõtu Hillary Clinton ja Donald Trump ning ühes asepresidendikandidaadid Tim Kaine ja Mike Pence. Esimene debatt toimub kümne päeva pärast, kirjutab Herman Kelomees väitlusseltsi kolumnis.

title: Väitlusseltsi kolumn: mis on USA presidendidebattidel tänavu suurimaks väljakutseks?

maintext:
Ka ilma publiku nõudmiseta on USA presidendiväitlused moderaatoritele sel aastal suur väljakutse, eeskätt muidugi Donald Trumpi pärast. Trumpi stiil ei panusta kuigivõrd argumenteeritusele. Tema jaoks ei ole esmatähtis see, kas kõneldu faktiliselt paika peab. Seetõttu on USA meedias arutatud viimasel nädalal elavalt, kui jõuliselt peaksid käituma moderaatorid.
Tõsi, sellest räägitakse ka Clintoni pärast, kes on samuti rohkem kui korra faktide paikapidavusega jännis olnud. Tema puhul esineb seda vähem poliitikast rääkides ning rohkem personaalsetes küsimustes, näiteks eraserveri kasutamine oma riigisekretäriaja meilivahetuseks on põhjustanud küsimusi, millele Clinton on andnud eri aegadel eri vastuseid.
Trump on öelnud, et moderaatorid ei peaks debatti üldse sekkuma. «Las mina ja Hillary räägime, sest kuna süsteemis on sohk, tuleks ebaaus debatt,» ütles ta CNBC-le. USA tuntud teleajakirjaniku Matt Laueri tehtud intervjuud mõlema kandidaadiga jätsid paljudele mulje, et ajakirjanik on selgelt liiga pehme poliitikutega, kellega on enam kui küll põhjust nõudlik olla.
Chris Wallace, üks presidendidebattide moderaatoritest, on lisanud debativaatajatele põhjuseid muretsemiseks, sest ta ütles, et ei plaani käituda nagu «truth squad» (eesti keeles on sobilik tõlge vast «tõekomisjon»).
Küllap ei taha ta, et teda tabaks 2012. aastal ühte Obama-Romney debatti modereerinud Candy Crowley saatus. Kampaaniad olid kokku leppinud (jah, USAs on kampaaniatel suur sõnaõigus debati korralduses), et moderaator ei sekku debatti. Crowley ei pidanud sellest leppest suurt lugu ning parandas Romneyt ühe faktivea pärast. Järgnes päevi kestnud turmtuli konservatiivide poolt. Crowleyl olevat oma agenda.
Sellest oleks kahju, kui moderaatorid pehmodeks osutuvad, sest eriti nendel USA presidendivalimistel oleks ameeriklastel hädasti vaja ajakirjanikke a la Rannamäe. Väitlusselts soovib Aarne kolleegidele Eesti presidendivalimiste debatiks julgust. Nende pärast ei ole mure õnneks nii suur.


description: Täna kell 12.10 on Postimehe otsestuudios Sergei Metlev, Dmitri Moskovtsev ja Vladimir Svet, kelles EKRE esimehe Mart Helme eilne väljaütlemine Eestis pesitsevast sõjalise väljaõppega viiendast kolonnist suurt pahameelt tekitas.

title: PÄEVAINTERVJUU Vene noormehed taunivad Helme juttu viiendast kolonnist

maintext:
Presidendivalimisteks valmistuva Mart Helme väitel on Eestis 5000 hästi organiseeritud ja väljaõpetatud vene rahvusest noort meest, kes on mobiliseeritavad Eesti riigi vastu väga lühikese ajaga.
«Ma võin kinnitada, tuginedes – ma ei ütle, missugustele –, igatahes, teatud andmetele, et meil on organiseeritud 5. kolonn, umbes 5000 hästi organiseeritud ja väljaõpetatud noort meest, kes osalevad mitmesugustes laskeklubides, paintballi klubides, jahiseltsides ja muudes sellistes. Kellel on brigadirid, kes käivad harjutamas küll Männiku karjääris ja muudes kohtades ja kes on mobiliseeritavad Eesti riigi vastu väga lühikese ajaga,» vahendas ERRi uudisteportaal Helme sõnu Vikerraadiole.


description: Kas rahvale või riigikogule on vaja presidenti? Valimiskord ja toimunu räägiksid justkui riigikogu kasuks, eriti viimase hetke «konsensuse leidmine» vanematekogus – kuid viimased viis kuud näitasid, et Toompeal mõistetakse presidendi ja rahva sideme olulisust, kirjutab kodanikuaktivist ja Sotsiaaldemokraatliku Erakonna liige Siim Tuisk.

title: Siim Tuisk: kellele on vaja presidenti?

maintext:
Presidendi rolli juures ei ole põhiküsimus võimupiirides, vaid vabatahtlikus austuses. Mõelgem vanale professorile, kes ei saa noort üliõpilast käskida, küll aga mõjutada, kui viimane teda austab ja usaldab.
Kersti Kaljulaiul ei ole seda austust ega usaldust. Ka päris mitmel senisel kandidaadil ei olnud, kuid nad tegid omalt poolt kõik, et see välja teenida. Kersti saaks selle ametiga kaasa avansiks, nagu Obama Nobeli preemia. Ja mul on kahjuks tunne, et sarnaselt läheb ka temaga, rahva ootused on presidendivalimiste käigus nõnda kõrgele tõstetud, et juriidiliselt korrektse kokkuleppega riigikogus võetakse tal võimalus nendele ootustele vastata ja tegelikult rahva austust saavutada.
Riigipea valimise protseduur ütleb, et rahvas ei saa presidenti valida. Pettumus väljavalitus tõstab märgatavalt nende hulka, kes tahaksid ametit ära kaotada või otsustamise rahva kätte anda. Teatud mõttes isegi õigustatult, sest valijameestelt valikut ju ei tulnud ja riigikogulased suutsid hakkama saada vaid asendaja leidmisega. Valimiskorra muutmine aga ei tähenda, et me kindlasti saame parema tulemuse. Pettunud võivad olla aga ka need, kes oleks võinud Kersti Kaljulaidu toetada, sest ka neilt võetakse valik – jõuga armastust ei saa.
Kui teisi kandidaate ei tule, või Kaljulaid saab järgnevatel päevadel 68 riigikogulase toetuse, siis rahva ootuste juhtimine jääb ikkagi väga oluliseks.
Mis oleks lahendus? Praegusel hetkel päästaks teatud määral mõne teise kandidaadi välja käimine, kellel juba oleks austus, a la David Vseviov või Ülle Madise. Tõsiselt rääkides aga häid lahendusi ei ole. Mitte ükski neist, kes on pidevalt pildis olnud ja võimeline, ei taha. Kas sisemiste eetikareeglite tõttu või siis ei taheta võtta sellist koormat enda kaela.
Kui teisi kandidaate ei tule, või Kaljulaid saab järgnevatel päevadel 68 riigikogulase toetuse, siis rahva ootuste juhtimine jääb ikkagi väga oluliseks. Oluline osa on sellest presidendikandidaadil endal, aga ka parteidel, kes peavad selgelt välja ütlema, et nad on süüdi kujunenud probleemis ja vastavaid järeldusi tegema. Lisaks on vajalik väga selgelt läbimõeldud kampaania, mis annaks kodanikel võimaluse presidendiga isiklikke sidemeid luua, ning vajalikke küsimusi esitada. Välisvisiitide asemel oleks mõistlikum algul kõigi Eesti linnade ja maakondade tuur ning tihe koostöö meediaga.
Lõpetuseks, kui peaks selguma, et teda ei võeta tegelikult omaks, siis loodan, et Kaljulaiul on piisavalt autunnet, et mitte jääda ootama «me ei usu Kerstit» kampaaniat või püüda jõuga end kehtestada, vaid astuda ise auväärsest ametist tagasi. Ta on siiski tulnud olukorda päästma, mitte hullemaks tegema. Eesti sajanda aastapäeva pidustustel peaks me olema omade üle uhked, mitte häbenema tehtud valikuid.


description: Kui hea valimistava valvurid esimest korda avalikkuse ette ilmusid, olin nende suhtes kergelt skeptiline. Mõtlesin, et mis imelisteks ülemkohtunikeks nad nüüd siin ennast peavad, on ikka inimestel kõrge enesehinnang!

title: Siim Kiisler: kes hoiaks vaos presidendikandidaate?

maintext:
Valimiskampaaniate ajal oli mu arvamus sellest ettevõtmisest kord väga hea, kord kriitiline. Ikka vastavalt sellele, kas nende antud hinnangud olid minu arust täpsed ja asjakohased või siis arusaamatud ja ebaõiglased. Kuna mitut valvurit tunnen isiklikult päris hästi kui väga tarka ja arusaajat inimest, siis olen paaril korral ka valvuriga ühendust võtnud ja oma nördimust väljendanud.
Aga viimastel riigikogu valimistel taipasin ma, et sõltumata sellest, kui täpseks ma nende konkreetset kriitikat pean, on nende tegutsemisest suur kasu – nad tõesti mõjuvad poliitikutele distsiplineerivalt! Ja nad tõesti aitavad valijatel ära tunda, kui kandidaat käitub ebaeetiliselt.
Presidendivalimistel valvureid pole. Osa valijaid pildistavad kabiinis oma sedeleid. Kandidaat ründab konkurenti tema vanemate pärast. Teine kandidaat valetab, et ta on sõltumatu, kuigi viib ellu poliitperekonna tahet. Kolmas lubab keerata tagasi haldusreformi, kuigi presidendil sellist õigust pole. Inimesed usuvad. Kahju on tekitatud.
Ma poleks varem arvanud, et midagi taolist kirjutan, aga: Valimiste valvurid, ma tunnen teist puudust!


description: «Ega ma ju poliitikas ei oleks, kui ma sellistele pingetele vastu ei peaks,» tunnistas Postimehe stuudios Keskerakonna peasekretäri kohalt tagandatud Oudekki Loone. Segane olukord pakub parajal määral ka elevust.

title: PÄEVAINTERVJUU Oudekki Loone: Keskerakonnas toimuv võib olla lavastus, Simson andis mulle hoiatuse

maintext:
«Inimesed, kes pingetele hästi vastu peavad – nende närvisüsteem ongi selline, et see vastab adrenaliini ja hea tujuga. Ma olen seda tüüpi inimene,» teatas Loone.
«Kõik minu arvamised inimeste kohta on osutunud tõeks. Inimesed, kellest algusest peale kahtlustasin, et nad võivad olla väga alatud, on osutunud tõepoolest väga alatuteks. Poliitikas ongi nii. See, mis toimub Keskerakonnas, on väga hea näide selle kohta, et lõppude lõpuks on oluline võim. Küsimus on meetodites, mis otsustatakse võimu nimel kasutada,» rääkis endine peasekretär.
Loone väitel on tema kohta palju valetatud ning inimesed ei julgevat midagi avalikult välja öelda.
Simsoni leeri lavastus?
«Tegelikult ei suudeta kannatada, et härra Edgar Savisaar on ikkagi erakonna esimees. Tõenäoliselt oli mingi hirm, et kui ma veel kaua peasekretär olen, siis võib-olla ei õnnestugi järgmisel kongressil temast kuidagi lihtsalt võitu saada.»
Loone usub, et poliitmäng on tõepoolest nii suur ega välista võimalust, et Simsoni leer punus talle lõksu ja määras ta peasekretäriks ajutiselt, et lõpuks ka garantiikirjade asjus endalt süü eemale veeretada.
Enda sõnul teavitas Loone garantiikirjadest esimees Edgar Savisaart kohe, kui nendest kuulis. Samuti usub ta, et juhatus teadis garantiikirjadest varem, kui tunnistas.
«Mulle on jäänud mulje, et see võib olla lavastus. Kui mind kinnitati peasekretäriks, siis proua Kadri Simson ütles juhatuses, et praegu kinnitame su ära, aga küll sa augusti lõpus näed, et riigikogu liikme ja peasekretäri tööd ei saa ühildada. Siis mõtlesin, et ilmselt plaanitakse mingit skandaali minu ümber, see hoiatus mulle anti,» oli Loone avameelne.
Võitlus ideoloogiate vahel
Oudekki Loone sõnul toimub erakonnas praegu võitlus pehme ja radikaalse ideoloogia vahel. «Üks on raamatupidajalik ja excel’lik majandusele vaatamine ja sellist ideoloogiat pooldavad Kadri Simson ja Jüri Ratas. Ratase puhul muidugi on keeruline, sest ma olen teda väga harva kuulnud ideologiast rääkimas, aga kuna nad on sõbrad, siis ma eeldan, et nad pooldavad samu põhimõtteid. Nad näevad poliitika sisuks rohkem moralismi kui see tervislik on.»
Teine pool erakonnast pooldab tema sõnul läbikukkunud Euroopa majandusmudeli muutmist ja riigi suuremat sekkumist näiteks kodanikupalga ja muude karmimate reguleerivate meetmete abil: «Kasutusele tuleb võtta radikaalseid samme ja teha korralik ekspansiivne rahapoliitika.»
Savisaare leeri kuulub Loone enda sõnul just nende samade ideoloogiliste vaadete pärast. Ka oma tulekut Keskerakonda põhjendas ta suure poolehoiuga Edgar Savisaarele kui oskuslikule poliitikule. Loone ei nõustu Repsiga, et Savisaare aeg kuidagi ümber oleks.
Keskerakonna juhatus vabastas pühapäeval garantiikirjaskandaali tõttu ametist peasekretär Oudekki Loone, samuti tegi juhatus ettepaneku korraldada 5. novembril erakorraline kongress, kus praeguse plaani kohaselt peaks esimeheks kandideerima Jüri Ratas.


description: Tööintervjuu esimene voor ühele maailma tähtsaimale ametikohale sai peetud esmaspäeva õhtul. Meedia on mõlemal kandidaadil pingsalt silma peal hoidnud nii et üllatusi ei tasunud Clintoni-Trumpi sõnalahingult väga oodata. Ometi on debatile eelnevas ja järgnevas uudistevoos pea võimatu leida pealkirju, mis ei puudutaks valimisi. Ameerika meedia ei näi valimistsirkusest tüdinevat, kirjutab rahvusvaheliste suhete magistrant Hanna-Kaisa Lepik.

title: Hanna-Kaisa Lepik: isegi nii kaootiline tegelane nagu Donald Trump ei suuda USAd pea peale pöörata

maintext:
Clintoni põhiülesanne oli olla meeldiv ja oma siirusega võita eriti noorte valijate südamed. See on siiani tema suurim puudujääk olnud ning tundub, et ka selle debatiga ei teinud ta selles vallas suuri edusamme.
Trumpi enesekindlust ei tundu ka kõige karmimad küsimused kõigutamast. Tema valijad on talle senised ebaprofessionaalsed väljaütlemised andestanud ning tundub, et Trump ei pea ka tulevikus oma piinlike repliikide jaoks sõnu valima.
Trumpi ja Clintoni debatt. Foto: Scanpix
Hillary oli debatiks hästi ette valmistunud. Võib-olla liiga hästi, sest tema argumendid kõlasid tihti kui päheõpitud tekst. Trump seevastu suhtus debatti suhteliselt kergekäeliselt, tehes ikka neid samu vigu, mida talle alati ette heidetud on. Pärast debatti kiitis Trump ennast, et ei maininud Bill Clintoni minevikuafääre, kuid vihjas, et võib need üles tuua järgmisel debatil.
Ekspertide hinnangul võitis debati Clinton, kes reageeris osavalt Trumpi provokatsioonidele. See, et Hillary on professionaalsem poliitik, on juba ammu selge, kuid kas mõistlikkus suudab valijaid veenda kainet otsust langetama on kaheldav. Debati «võit» ei oma seetõttu erilist tähtsust.
Rahvas on kaua kuulnud poliitikute selgesõnalisi lubadusi, mida nad kunagi ellu ei vii. Just poliitikute usaldamatuse tõttu ei ole Hillary perfektsetel sõnavõttudel kauni naeratuse saatel suurt jõudu. Trumpi trumpkaardiks jääb alati fakt, et ta ei ole poliitik.
Hillary süüdistas Trumpi kliimamuutuse eitamises, sest viimane on kuulutanud kliima soojenemise hiinlaste salasepitsuseks, et halvata USA majandus. Loomulikult segas Trump jõuliselt vahele teatades, et too pole kunagi midagi sellist väitnud. Siin on Donald Trumpi säuts 2012. aasta novembrist: «Idee kliima soojenemisest on loodud hiinlaste poolt ning nende jaoks, et muuta Ameerika tööstus konkurentsivõimetuks.»
Mitte, et selline ignorantsus tema puhul uus nähtus oleks, kuid mind paneb ikka ja jälle imestama, kuidas tema valijad on valmis talle taolised sulaselged valed andeks andma. Teisalt ei ole ka Hillary kunagi täieliku aususega hiilanud, kuid tema valijad on selles osas palju karmimad kriitikud.
Trumpi ja Clintoni debatt. Foto: Scanpix
USA välimissüsteem
Ükski kolmanda partei kandidaat debatile ei pääsenud, sest ei Gary Johnson ega Jill Stein ei suutnud ületada 15 protsendi künnist arvamusküsitlustes. Muidugi ei ole see mingi üllatus, kuid Johnsoni 8-protsendilist toetust tasub siiski märkida, sest varem pole kolmandad parteid künnise ületamisele nii lähedal olnud. Kuigi arvamusküsitlusi ei tasu liiga tõsiselt võtta, väärib mainimist, et juulikuise küsitluse tulemus näitas, et üks neljast ameeriklasest ei taha oma presidendiks ei Clintonit ega Trumpi. Paratamatus tundub olevat see, et Clintonile ja Trumpile alternatiivi ei ole ning tulevane president võib ennast tõenäoliselt ajalukku kirjutada kui kaasaja Ameerika ebapopulaarseim president.
USA valmissüsteem röövib hääled paljudelt valijatelt ning on kriitikute arvates ajast ja arust. Californias elab märkimisväärne latiinode kogukond, kes on läbi aastate truud demokraadid olnud. Trumpi võit selles osariigis on nullilähedane, mis tähendab, et sealsetel vabariiklastel ei ole nendel valimistel erilist kaalu. Näiteks 2012. aastal püüdis Mitt Romney Californiast peaaegu viis miljonit häält, kuid lõpptulemusena läks talle kirja ümmargune 0, sest kõik hääled kantakse osariigis võitnud kandidaadile.
Sama kehtib ka traditsiooniliselt vabariikliku Texase kohta, kus viimane demokraatide võit pärineb aastast 1976. Need kaks osariiki annavad aga suurima hulga valijamehi, vastavalt 55 ja 38 üleriigilisest 538st. Niisiis ei hakka kandidaadid nendes osariikides liialt aega raiskama, vaid keskenduvad niinimetatud swing state’idele, teise nimega ka «lillad osariigid», sest nende elanikkond moodustub enamvähem võrdselt punastest vabariiklastest ja sinistest demokraatidest. Näited niinimetatud swing state’idest on Iowa ja Nevada, mis kumbki annavad vaid kuus valijameest. Niisiis otsustatakse Ameerika tulevik tegelikult umbes kuues osariigis.
Donald Trump ja Hillary Clinton. Foto: Scanpix
Vabariiklased kardavad kaotuse korral riigi majanduslikku hukatust ning demokraadid kardavad totaalset sotsiaalset lõhestumist valgete ja mitte-valgete vahel. Seda kõike on nelja aastaga üsna keeruline korda saata. Kes iganes selle ametikoha endale napsab, saab olema mööduv nähtus. Nii palju on USAs ikkagi demokraatiat, et isegi nii kaootiline figuur nagu Donald Trump ei suuda riiki täiesti pea peale pöörata.
Demokraatlikud institutsioonid on võimelised takistama Trumpi tema utoopiliste projektide elluviimisel. Saab mis saab, aga isegi kõige hullemale stsenaariumile on lahendus – nelja aasta pärast saavad ameeriklased uue võimaluse vigade paranduseks ning loodetavasti antakse neile valik meelepärasemate kandidaatide vahel.


authors:
Daniel Hough
Sussexi Ülikool

description: Angela Merkeli kristlikel demokraatidel (CDU) on olnud rasked ajad. Viimatine hoop tuli Berliini regionaalvalimistel kus erakonnal õnnestus küll säilitada teine koht, aga nad heideti välja linnavalitsusest, kirjutab Sussexi ülikooli politoloogiaprofessor Daniel Hough.

title: Daniel Hough: Merkeli erakond põrus Berliinis, aga ärge kantslerit veel maha kandke

maintext:
CDU pole Saksamaa pealinnas veel kunagi nii nõrgalt esinenud. Erakonnal õnnestus koguda vaid 18 protsenti häältest (2011. aastal 23,3 protsenti). Hääli kaotasid ka sotsiaaldemokraadid (SPD), kes kogusid 28,3 protsendi asemel 22 protsenti häältest, ja rohelised – 17 asemel 15,5.
SPD-d ja rohelisi lohutab aga see, et nad on suure tõenäosusega võtmemängijad Berliini valitsuse moodustamisel, mis siis, et osana küllalt laiast ja kohmakast vasaktiiva koalitsioonist koos vasakerakonnaga.
Ootuspäraselt võitis kõige enam populistlik Alternative für Deutschland (AfD). 2011. aastal ei olnud nad pildil, ent tänavu kogusid ligi 13 protsenti häältest. Tugevalt immigratsioonivastane (ja eriti põgenike vastane) retoorika on puudutanud paljusid ja erakond istub nüüd juba kümnes Saksamaa 16 regionaalsest parlamendist. Peaaegu kindlalt lisanduvad 2017. aastal sellesse nimekirja ka Saarimaa, Schleswig-Holstein, Põhja-Rein-Vestfaal ja föderaalne parlament.
Karistusefekt
Merkelit ümbritsevat hukatuse hõngu arvesse võttes on kerge oletada, et CDUl võimalused järgmiset föderaalvalimiste järel võimu juures olla on pea olematud. Sellegipoolest on küllalt põhjust arvata, et CDU tõuseb taas. Valijakäitumise uuringud näitavad, et enamus valitsuserakondi saavad regionaalsetel valimistel väikese tagasilöögi, ent riiklikult võimu ei kaota.
Enam kui kümme aastat tagasi analüüsisin koos Charlie Jefferyga, kuidas läheb Saksa föderaalvalitsusse kuuluvatel erakondadel regionaalsetel valimistel. Me analüüsisime kõiki regionaalvalimisi 1949. kuni 1998. aastani - kokku 129 juhtu. Vaatasime ka, kuidas läks opositsioonierakondadel ja kuidas tulid toime liite moodustanud väiksemad erakonnad.
Võrdlesime erakonna tulemust regionaalvalimistel neile eelnenud ja järgnenud riiklike valimistega. Kui erakond erakond kogub eelnenud riiklikel valimistel 40 ja järgnenud valimistel 44 protsenti, on ootuspärane, et seal vahel toimuvatel regionaalvalimistel saab ta 42 protsenti. Meid huvitas, kas erakondadel läks oodatavast halvemini või paremini.
Tulemused peaksid mõjuma Merkelile julgustavalt. Me nägime, et kuni Saksamaa ühendamiseni oli peaaegu raudkindel, et föderaalvalitsusse kuuluvatel erakondadel läks regionaalvalimistel oodatust halvemini. Ainult kahel korral (103-st) ei järginud tulemus seda mustrit.
Muster muutus veidi esimesel kümnendil pärast Saksamaa taasühendamist, ent see tähendas pigem, et tulemused kõikusid rohkem, need ei muutunud ilmtingimata paremaks.
Föderaalvalitsuse erakondadel läks regionaalvalimistel eriti halvasti siis, kui need leidsid aset nende valitsusaja keskel. Sel juhul olid föderaalvalimistega võrreldes edukad eelkõige väiksemad erakonnad, sageli ka protestiparteid, kellel mõnikord läks isegi erakordselt hästi.
Kontekst loeb
See ja hilisemad uuringud on aidanud mõista ka, miks valimistulemused niimoodi muutuvad. Riiklik poliitika seab sageli raamid, aga kui vaadata sügavamale, on oluline ka regionaalse tasandi poliitika.
Merkeli eelkäijad Gerhard Schräder ja Helmut Kohl nägid mõlemad, kuidas nende erakondadel läks regionaalvalimistel korduvalt halvasti, ent kehval tulemusel oli sageli unikaalne regionaalne taust.
See vastab tõele ka nüüd. Viimasel ajal on kõike muud varjutanud enam kui miljoni immigrandi Saksa ühiskonda lõimimisega seotud väljakutsed. See on olnud ka AfD populaarsuse peamine põhjus.
See selgitab ka Merkeli CDU populaarsuse kahanemist, aga tänavu märtsis valiti Baden-Württenbergis taas kord liidumaa peaministriks roheliste esindaja Winfried Kretschmann, kes on olnud kindel Merkeli pagulaspoliitika toetaja. Võrreldes 2011. aasta föderaalvalimiste tulemusega kaotas Merkeli CDU suure hulga hääli, rohelised tõusid aga 6,2 protsenti.
See ei selgita ka, miks sotsiaaldemokraadist Malu Dryer, kes toetas samuti Merkeli pagulaspoliitikat, võitis samal ajal Reinimaa-Pfalzi valimised. Tulemusi kõrvutades ei paista CDU kehv esinemine Berliinis ja AfD edu enam kuigi ebatavalisena. Võimalik, et see on just ootuspärane.
Berliinis ei nähtud CDU esinumbrit kuigi huvipakkuvana ja erakonna kampaaniat nähti ebainspireerivana. Berliin pole ka juba üle kümne aasta olnud kuigi vastuvõtlik paremtsentristide ideedele. Regionaalpoliitika on Saksamaal oluline ja regionaalvalimiste tulemuste põhjal föderaalpoliitika selgitamine on ohtlik mäng.
Pole tark Merkelit maha kanda
CDU tulemused mõjuvad erakonna toetajatele muidugi murettekitavalt. Seda enam, et esimest korda on kaasaegsel Saksamaal tekkinud tugev ja tegus erakond, mis paikneb CDUst poliitilisel teljel paremal pool. 2017. aasta septembris toimub midagi veelgi raskemini käsitletavat ja AfD jõuab ka föderaalparlamenti.
Merkeli nõuandjad peaks aga mõistma, et CDU ei koge tegelikult praegu midagi ebatavalist. Saksamaa valitsuserakondadel läheb sageli regionaalvalimistel halvemini kui föderaalvalimistel.
Võimalik, et valijad väljendavad vähemtähtsatel kohalikel valimistel oluliselt enam protesti või osalevad opositsioonierakondade valijad kohalikel valimistel usinamalt. On, mis on, reeglina taastavad föderaalvalitsuse erakonnad peagi oma edu.
Võttes arvesse, et CDU on riiklikes küsitlustes endiselt kõigist teistest oluliselt eespool, on Merkelil küllalt põhjusi arvata, et ta jääb veel mõneks ajaks Saksamaa liidukantsleriks.
Artikkel avaldus originaalkujul veebiväljaandes The Conversation.


description: Viimasel ajal on tulnud Viljandi maavalitsuse teedeosakonnas ette sagedasi ametnikkude vallandamisi, mille põhjused on jäänud tumedaks mitte ainult kõrvalseisvaile, vaid ka vallandatuile endile. Ühel päeval vallandati 8 ametnikku ilma, et oleks nimetatud põhjusi.

title: Postimees 1930. aastal: palgi-Panama Viljandi maavalitsuses

maintext:
Tööpuudus ei saanud põhjuseks olla, sest mitmed tööd jäid ripakile ja nende täitmiseks tuli palgata uued jõud. Neil päevil vallandati ilma ühegi nähtava põhjuseta tehnik Pikk, kes on maavalitsuses ainuke kutseline tehnik ja kelle töö leidnud alati lugupidamist. Ametnikkude kohaltloopimine ja teised teedeosakonna juhataja korraldused tegid maainsener Kinnunen’ile võimatuks oma vastutavas ametis edasi töötada ja ta esitas lahkumispalve.
Enne vallandamist paljastas tehnik Pikk maavalitsuses suurema palkide kõrvaldamise, missugune läheb kriminaalvõimude lahendada. Pajusi silla ehitamiseks laskis teedeosakonna juhataja N.Vatter ettevõtjat K.Vatterit vedada Adavere metsast palke. 147 palki on saladuslikult ära kadunud ja asjatult on uuritud juba nädalaid, kuhu palgid kadusid. Selgub, et järelevalve on olnud palkide juures puudulik ja palgid on metsast välja antud ilma tsekita.
20.09.1930


description: Õpetajate Leht 30.09.2016

title: Õpetajate Lehes sel reedel: tippkooli tipptase, evakuatsiooniplaanid, naisnõiad

maintext:
Päästeplaan olgu peas
Suur osa koole teeb kohe sügisel läbi kohustusliku tulekahju evakuatsiooniõppuse. Muudes hädaolukordades toimetulek on kirjas küll paberil, kuid harjutatakse seda vähestes koolides.
Paneme digi enda kasuks tööle!
Tuleval aastal ootab koole ees digipädevuste tasemetöö, mis on üks osa suuremast programmist «Digipööre». Mis tegevusi selles programmis veel on ja kuidas nendega on läinud, selgitab HTM-i e-teenuste osakonna asejuhataja Kristel Rillo.
Tippkool nõuab tipptaset
Aasta gümnaasiumiõpetaja nominendi, Hugo Treffneri gümnaasiumi inglise keele õpetaja Ernst Marcus Hildebrandti tundides on päevakorral nii Brexit kui ka USA presidendivalimised.
Aga kas sa siis e-kirja ei lugenud!
Kunda ühisgümnaasiumi inglise keele õpetaja Kristi Aron kirjutab, et kogenud õpetajat on uude kooli siirdudes oodanud ees mitmedki üllatused: kolmelisi õpilasi hinnatakse seal viitega, omavahel suheldakse ainult meili teel, uksest ei saa sisse, sest uuele õpetajale võtit ei anta jne. Uus õpetaja vajab tugiprogrammi, on Kristi Aroni sõnum.
Kultuurisündmus
Sügishooaeg pakub põnevaid muusika-, teatri- ja filmielamusi ning toob kaasa huvitavaid kohtumisi koolides. Loe lähemalt Kultuurisündmuse külgedelt!
Uus õpik jätab rohkem aega aruteludeks ja praktikaks
Tuuli Hiiesalu kirjutab logopeediaõpikust «Kommunikatsioonipuuded lastel ja täiskasvanutel: märkamine, hindamine ja teraapia».
Sportida on vahva, sportida on hea!
Pärnu Mai lasteaed lõi kaasa üleriigilisel spordinädalal, mil iga päev tegeldi eri kergejõustikualadega. Nädala lõpetas meeleolukas perespordiüritus, millest võttis osa lausa 90% peredest ehk üle 350 osaleja, kirjutab Mai lasteaia õpetaja Margarita Kask.
Kunsti abil saab maailm puhtamaks
Eesti tuntud maalikunstnikud panid oma teosed heategevuslikule näitus «Puhastatud maailm», et aidata maailma sõna otseses mõttes puhtamaks muuta. Galerist Triinu Soikmets Haus galeriist ning näitusel osalev kunstnik, Sally stuudio õpetaja Jane Remm arutlevad sel puhul, kuidas kunst ja kunstnik mõjutavad ilma ja inimesi ning aitavad lastel keskkonnateadlikumaks kasvada.
Ise vaadan jalge vahelt läbi
Eesti naisnõiandusel on sügav müütiline taust, sedastab Karl Kello. Õpetajate Lehes on juba juttu olnud Eesti nõiaprotsessidest ja eesti kangetest naistest. Nüüd on teemaks Saare suured nõiad – naissoost nõiad, kes suutnud Vanapagana laeva maapõhja kukutada ja kas või päikese taevast alla tuua.


description: «Kirik peab olema inimeste ühendaja,» ütleb Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku metropoliit Stefanus. Kena sõnum, mis iseäranis hästi võiks kõlada Eesti õigeusklike kõrvadele. Üks Eesti taasiseseisvumisest käärinud suur kirikukonflikt paistab justkui tüürivat pärast pikaajalist tormi leitud rahusadamasse, kuid sellel teel on mitu mõtlemapanevat ja murelikuks tegevat kari.

title: Juhtkiri: kas Eesti õigeusukirikute liitmine on lahendus või probleem?

maintext:
Eestis tegutseb teadupärast kaks õigeusu kirikut: Konstantinoopolile alluv Eesti Apostlik-Õigeusu Kirik (EAÕK) ja Moskva Patriarhaadi Eesti Õigeusu Kirik (MPEÕK) Nende lõhes on niihästi aja- ja kultuurilooline kui ka juriidiline ning majandus-poliitiline mõõde.
Nii nagu Eesti riikki, taastas EAÕK 1993. aastal oma tegevuse õigusliku järjepidevuse alusel ning teda tunnistati omandireformi subjektina. Ligi kümme aastat vaidlusi varade üle viis viimaks niikaugele, et MPEÕK sai pooleks sajandiks sümboolse tasu eest enda kätte olulised kirikuhooned. Ent tuha all hõõgub tuli, sest Vene Õigeusu Kirik pole selle lahendiga leppinud.
Nüüd on EAÕK tänavu Kreetal toimunud ülemaailmse õigeusu kiriku kirikukogu ehk sinodi otsuste tuules võtnud initsiatiivi ühineda üheks autonoomseks õigeusu kirikuks alluvusega Konstantinoopolile. Tulevikus võiks ehk Eesti õigeusu kirik olla täiesti iseseisev.
Ilusas plaanis on aga mitu konksu. Nimelt on valdavalt eestikeelne EAÕK väike ja vaene, venekeelne MPEÕK seevastu suur ja jõukas. Kahe poole liitmine väiksema seatud tingimuste järgi võiks teatud asjaoludel olla teoreetiliselt ju võimalikki. Meenutagem, kuidas Isaac Asimovi «Asumi» sarjas mängib pisiplaneet galaktikaimpeeriumis juhtrolli. Siin ei pruugi lugu olla niisama lihtne.
Me ei saa ennast kuidagi lahutada üleilmsetest protsessidest. Me ei tea ju näiteks, kuidas käsitlevad teemat Venemaa president Putin ja Türgi riigipea Erdoğan – Konstantinoopoli patriarhi süüdistatakse koostöös väidetavalt võimu haarata üritanud gülenistidega. Ja kui mõelda, et Moskva patriarhaat olekski mingil arusaamatul põhjusel plaaniga päri, siis kuidas kujutada ette samasuguste joontega protsessi näiteks Ukrainas?
Eestis määratleb viimase rahvaloenduse andmetel end õigeusklikuna 16 protsenti 15-aastastest ja vanematest Eesti elanikest. Asi pole kokkuvõttes milleski muus kui võimus ja mõjus ning see annab lihtsa vastuse küsimusele, miks peab avalikkus ning ka riik Eesti õigeusu kirikutes toimuvat tõsiselt ja üksiti murelikult jälgima. Kui ühendamine aset leiabki, võib pikemaajalises perspektiivis ühtse õigeusu kiriku jõuõlg kanduda siiski ida poole. Ja me teame hästi, et sealtpoolt tuleb veel mõndagi peale tõusva päikese.


authors:
Edward Lucas
Briti Ajakirjanik

description: Parem hilja kui mitte kunagi: Euroopa räägib kaitsest ja tegutseb selle nimel. Donald Tusk teatas Euroopa Liidu Bratislava tippkohtumisel julgeolekujõudude viivitamatust saatmisest Bulgaariasse riigi piirijulgeoleku tugevdamiseks. Saksa kaitseminister soovib «kaitsealast Schengenit». Ursula von der Leyen tegi avalduse Leedus, kus tema riik hakkab järgmisest aastast juhtima 1000-mehelist NATO pataljoni, kirjutab ajakirjanik Edward Lucas BNSi kolumnis.

title: Edward Lucase kolumn: Euroopa räägib lõpuks kaitsest ja tegutseb selle nimel

maintext:
Sama meelt on ka Itaalia, kes soovib «rahvusvahelist Euroopa kaitsejõudu, mis toetub ühisele mandaadile...ja millel on ühine väejuhatus, otsustusprotsess ja eelarvestruktuurid». Euroopa Komisjoni president Jean-Claude Juncker tahab Euroopa sõjalist peakorterit. Ehkki osa sellest võib sõnadeks jäädagi, saab vähemalt midagi teoks.
Baltimaad on arusaadavalt mures. Kas mõni läbiproovimata Euroopa lahendus hakkab täiendama NATOt, nagu lubatud? Suurema tõenäosusega hakkab see NATOt hoopis nõrgestama. Kaitsevaldkonna pistrikud on kaua pidanud juttu Euroopa kaitsejõududest kasutuks ja ohtlikuks. Miks raisata raha ja jõupingutusi tarbetule «Euroopa armeele», kui meil on juba NATO? Ilma USA kõrgtehnoloogiliste relvade, transpordi ja tuumarelvadeta oleks see sobiv vaid paraadideks Strasbourg'is ja Brüsselis.
Omal ajal olid need head argumendid, ent nüüdseks on need aegunud. Suurbritannia, kes on alati olnud peamine vastuseisja Euroopa kaitsepoliitikale, on läinud ELi otsustamise juurest vabatahtlikku eksiili. Veel halvem on asjaolu, et NATO ei ole heas seisus. Donald Trumpi saamine presidendiks (kui vabariiklaste kandidaat peab sõna) võib anda sellele USA ühepoolse julgeolekugarantii peatamisega surmahoobi. Kollektiivkaitse alus on põhimõte «kõik ühe ja üks kõigi eest», mitte «me kaitseme teid, kui me seda vajalikuks peame».
Euroopa, mille rahvaarv on 500 miljonit, ei saa loota igavesti 320-miljonilise rahvaarvuga USA kaitsele, eriti olukorras, kus enamiku liitlaste kaitsekulutused on nii häbiväärselt madalad ja ebaefektiivsed.
Enamgi veel, suurim alliansi ees seisev ülesanne – Eesti, Läti ja Leedu kaitsmine – on palju raskem, sest Soome ja Rootsi, kaks kõige tähtsamat potentsiaalset liitlast Läänemere piirkonnas, ei ole NATO liikmed ja ei kavatse lähiajal ühineda. (Nad kuuluvad ELi). NATO-l puuduvad võimekused ülitähtsates kübersõja, propaganda ja finantsheidutuse valdkondades. Neist viimase toore sõnum Vladimir Putinile on: «Meil on sinu raha. Kui sa tahad seda uuesti näha, tõmbu tagasi».
Pikaajalised väljavaated paistavad samuti süngena. Euroopa, mille rahvaarv on 500 miljonit, ei saa loota igavesti 320-miljonilise rahvaarvuga USA kaitsele, eriti olukorras, kus enamiku liitlaste kaitsekulutused on nii häbiväärselt madalad ja ebaefektiivsed. Eesliiniriikidest kulutavad vaid Eesti ja Poola kaitsele 2 protsenti SKPst, mida allianss peab külma sõja järgseks miinimumiks.
Lühidalt, vajame Euroopa kaitsevõime taaskäivitamist. Me vajame kaitsekulutuste suurendamist ja sihipärasemat kasutamist: võimekuste senisest suuremat koondamist ja jagamist, paremat luurevõimet, rohkem õppusi, selgemat arusaama ohtudest, samuti korralikult läbitöötatud plaane neile vastamiseks. Teoreetiliselt võiks kõik see toimuda NATO raamistikus. Praktikas ei ole seda juhtunud, ei juhtu ja ei hakka ka juhtuma.
Euroopa Liit on juba praeguseks teinud kaitserindel rohkem, kui paljud taipavad. Alates 2003. aastast on EL käivitanud üle 30 tsiviil- ja sõjalise operatsiooni. EUFOR Althea (Austria juhtimisel) hoiab silma peal Bosnial; EUNAVFOR Atalanta heidutab Somaalia piraate Aafrika Sarve lähistel. Teised operatsioonitandrid hõlmavad Kesk-Aafrika Vabariiki, Tšaadi, Kongo Demokraatlikku Vabariiki, Malit ning suurt migrantide otsingu- ja päästemissiooni Liibüa lähistel.
Nende operatsioonide üle on lihtne nina krimpsutada ning nimetada neid väikesteks, tükiviisilisteks, ähmasteks, tähtsusetuteks ja kontraproduktiivseteks. Küsimus ei ole selles kas, vaid kuidas EL kaitsevallas tegutseb. Kui uute jõupingutuste tulemus on ajude ja kulutuste suunamine Euroopa võimelünkade täitmisele droonide, õhustankimise, küberruumi ja side alal, on see kõigile kasulik. Alternatiiv – sulgeda silmad ja loota USA juhitava NATO igavesele kaitsele – näib üha vastutustundetum.


description: Kuritegelik maailm on kogu aeg meie kõrval, kuid seda peab oskama märgata. See ei paista välja enne, kui see piltlikult öeldes inimestele näkku surutakse. Nii nagu juhtus nüüd «ristiisa» Nikolai Tarankovi mõrvaga.

title: Allilm luubi all

maintext:
Tarankov, kellest meedias loodi vaat et kangelaskuju, oli allilma sümbol kolm aastakümmet. See maailm on paralleelreaalsus, kus Eesti riigi seadused ei kehti. Kokkulepete, inimeste ärakasutamiste ja jõupositsioonide mängumaa.
Kuritegelik kaitse ehk katus võib paista kõikvõimas, kuid on üks kraad kangem kaitse – see on politsei katus. Seda möönavad ka pätid. Kui sekkub politsei, siis kuritegelik maailm üldjuhul taandub. Eesmärk on edasi tegutseda. Konflikt võimudega tähendaks surmaotsust. Allilm on nagu varjuteater. Kolmapäeval tapeti selle senine direktor, kelle oskus olla tähelepandamatu tõi talle võrdluse lillepotiga. Milline on uus Carabas Barabas?


authors: Mtü Noored Sotsiaaldemokraadid Asepresident

description: Meil on Eestis probleem. Ühelt poolt mõistab suur grupp inimesi hukka kampaania «Kumm on seks!» öeldes, et meie lapsed ei tohiks kondoomidest midagi kuulda. Teiselt poolt on meie seadusandluses seksuaalse enesemääramise vanusepiir 14 aastat, kirjutab MTÜ Noored Sotsiaaldemokraadid asepresident Merilin Lukk.

title: Merilin Lukk: seadused pevad kaitsma lapsi seksuaalse ärakasutamise eest

maintext:
Tekib olukord, kus noored pole ühest küljest haritud või piisavalt teadlikud seksuaalteemadel, ometi puudub ka kaitse juhuks, kui seda olukorda ära kasutatakse. Seda peab muutma!
Kaitsta ja harida
Seksuaalse enesemääramise vanusepiiri (ingl. k. age of consent) tõstmine 16. eluaastale aitab kaitsta alaealisi ärakasutamise eest. Samuti on tähtis noori harida ning seeläbi nende eneseteadvust tõsta, et nad teeksid intiimsuhetes vastutustundlikke valikuid.
Hetkel on Eestis see vanusepiir 14 eluaastat, mis tähendab, et Eesti seadustes pole 14 aastaste ja vanemate noorte seksuaalsuhted täiskasvanutega kuidagi reguleeritud. Seega eksisteerib reaalne oht, et sotsiaalselt ebaküps 14-aastane noor saab olla füüsilises suhtes oma isast ja emast vanema inimesega.
Peale selle, et olukord on vastuolus ühiskonna moraalinormidega, on see loonud soodsa pinnase laste ärakasutamisele ning survestamisele, kuna noor ning väheinformeeritud teismeline ei pruugi mõista enda ja teiste inimeste tegude tähendust ja tagajärgi. Juhtum, kus täiskasvanud mees ootas ära alaealise 14-aastaseks saamise ning asus seksuaaltegevusteks survet avaldama on avalikkusele teada (EPL, 2015). Juba ainuüksi sel põhjusel, et midagi taolist ei korduks, on vaja seadusandlust muuta, et olukorda julmalt ära kasutavaid inimesi oleks võimalik karistada.
Vähendada riske
2013. aastal avaldatud Eesti Seksuaaltervise Liidu seisukoht seksuaalelu alustamise legaalse vanuse osas ütleb, et «seksuaalelu alustamise legaalne vanusepiir peaks silmas pidama just (seksuaalse) ärakasutamise suhtes haavatavat teismeliste vanusrühma, s.o vanus enne 15.–16. eluaastat. Seejuures ei puuduta seksuaalelu alustamise legaalse vanusepiiri olemasolu ja kehtestamine riigi poolt mitte teismelistevahelisi konsensuslikke seksuaalsuhteid, vaid täiskasvanupoolset teismelise seksuaalset ärakasutamist.»
Heaks eeskujuks seadusandluses on Soome, kus nagu ka teistes meie naaberriikides ongi seksuaalelu alustamise legaalseks vanusepiiriks 16 aastat. Sealjuures on oluline, et sarnases eas ning arengutasemel olevate noorte seksuaalsuhteid Soomes ei keelata.
Seadusandlus on üks viisidest, kuidas riik saab aidata vältida riski, et noori neist tunduvalt vanemad inimesed ära kasutavad. Küll aga ei tohi seadusandlus muuta tabuks ja häbiväärseks konsensuslikku teineteist austavat ning turvalist intiimsuhet eakaaslaste vahel.
Positiivsed intiimsuhted
Vähemalt sama tähtis kui mitte isegi tähtsam seadusandluse muutmisest on kvaliteetse ja teaduspõhise seksuaalhariduse edendamine ning selle laialdane levik noorte seas. Uuringud on tõestanud süsteemse ning kvaliteetse seksuaalhariduse efektiivsust riskikäitumise vähendamisel: sageneb kondoomide kasutamine, väheneb suguhaiguste levik ja abortide tegemine (The European Journal of Contraception and Reproductive Health Care, October 2012; 17: 351-362).
Kõige olulisem on noorele inimesele teadlikkus turvaseksi võimalustest ning ka intiimsuhetega kaasnevatest ohtudest. Kindlasti ei ole seksuaalsuete olemasolu teismeliste seas probleem, küll on aga seda riskikäitumine. Kui enda seksuaalsust avastav noor inimene teadvustab, et intiimsuhe võib olla positiivne ning meeldiv kogemus, kui partnerid austavad teineteist ja teavad, kuidas sellest turvaliselt rõõmu tunda, on tal arvatavasti lihtsam teha vastutustundlikke otsuseid ja valida, kellega seda rõõmu jagada.
Võimaliku seadusmuudatuse sõnum noortele inimestele ei tohi kindlasti olla, et seksuaalsust peab häbenema ning eirama täielikult kuni 16. eluaastani, vaid, et seadus kaitseb veel lapseeas inimesi, kes teadmatusest ning ebakindlusest võimalikke ohtusid ära ei pruugi tunda.


description: Koondasime kokku presidendikandidaadiks tõusnud Euroopa kontrollkoja liikme Kersti Kaljulaiu Postimehes avaldatud arvamuslood ja temaga tehtud intervjuud.

title: Ülevaade: Kersti Kaljulaiu arvamuslood ja intervjuud Postimehes

maintext:
2016
Tänavu suvel pidas Kersti Kaljulaid Arvamusfestivali Postimehe alal ühe kolmest ettekandele tulnud isamaalisest kõnest.
Isamaaline kõne Arvamusfestivalil: «Eetiline riik ei mängi oma rahvaga»
«Eetiline eestlane, rahvuslane, ei kasuta eestlust poolte eestlaste seas süütunde tekitamiseks. Ei ole eetiline manada, et pooltel meist on oma rahvusest ja soost tulenev ülim, isegi omaenda tahtest ülim kohustus saada lapsed. Enesekindel rahvuslane teab, et need lapsed tulevad hästi hoitud riigis nagunii.»
«Kõigile kättesaadav haridus tagab vabad elustiili valikud. Kõigile kättesaadav arstiabi tagab terve rahva. Palju rohkem pole vaja.»
«Mitte keegi ei tea ühtegi valdavalt õnnelike inimestega asustatud mittedemokraatlikku riiki. Mitte kõik demokraatia tingimustes elavad kodanikud ei ole õnnelikud ja kõik mittedemokraatlike riikide kodanikud pole õnnetud. Kuid demokraatia on ainus mudel, mis võimaldab toetada eetilist ja enesekindlat kodanikku, kes saab teha seda, mida tema tahab.»
Kersti Kaljulaid pidas Arvamusfestivali Postimehe alal kõne. Jaanus Lensment/Postimees
«Eetiline riik ei mängi oma rahvaga. Enesekindel rahvas nõuab eetilist riiki. Eetiline riik toetab eestlase valikuid. Enesekindel eestlane teeb ise ennast õnnelikuks. Eetiline riik ei kirjuta kellelegi ette, kuidas õnnelikuks saada või mis on õnn, mis on õnn olla eestlane. Enesekindel eestlane on oma valikutes vaba. Olema eestlane siin või mujal. Saama lapsi või elama teistsugust elu. Enesekindel riik lehvitab minejatele, saab kasu tulijatest ja tunnustab iga eestlast, olgu ta selleks sündinud või hakanud. Eetiline riik on tänulik oma kodanikele nende panuse eest ja pakub vastu tervist, haridust, kultuuri, vabadust.»
Kersti Kaljulaid: rääkides Eestist
«Meie asi on hoida oma poliitiline kompass kursil, mis aitaks koondada kõik need, kes on väikesed, eluliselt huvitatud väärtuspõhise Euroopa poliitikaelu jätkumisest ja asuvad meiega geopoliitiliselt sarnases situatsioonis. Eelistatult omavad head renomeed Euroopa «vanade» hulgas ja on seetõttu väärtuslikud liitlased sõjas eelarvamustega, mis meie endi suhtes veel alles on. Selliste riikide rühm on õnneks olemas. Üllatus, meie loogilised liitlased sel raskel ajastul on eelkõige Põhjamaad. Meil on «traditsiooniliselt» head suhted. Aga ka «traditsioonilist» naabruskiusu üksteise suhtes.»
Kersti Kaljulaid: konservatiivnegi mõtteviis võimaldab leiutada
«Viimaste kuude laiatarberetoorika on mingil põhjusel sildistanud konservatiivse mõtteviisi mingi arusaamatu, minevikku ja suletusse suunatud ideoloogiana. See ei ole nii. Konservatiivselt positsioonilt saab väga lihtsalt olevikku analüüsida ja innovaatiliselt tulevikule mõelda.»
«Meil käiakse minis. Naine on peres vähemasti võrdne, aga tihti see, kes otsustab. Religioon – meil usutakse vaikselt, seda, mida soovitakse, koos mõttekaaslastega. Usk ei sekku tööellu, kooliellu, koolitoidu valikusse jne. Eestis on religioon südameasi, vaikne asi. Võib-olla tahame mõned põhimõtted isegi seadustesse kirja panna, kuigi seda on raske ette kujutada. Miks keelame burkad, kui me ei keela meeste pikki hõlste ja Ararati-rätte? Juudimütse? Kas luteri kiriku õpetaja tohib oma rüüs bussiga kirikusse sõita või peab riided vahetama kohapeal? Jällegi – kui suudame sõnastada probleemi, leiame ka lahenduse.»
«Maailm ei ole täiuslik – vabakaubanduslepe USAga venib, Saksamaa tahab ehitada Nordstreami number kaks, Eesti energiavõrkude ühendamine Lääne-Euroopaga ja eriti elektrisüsteemi viimine Lääne-Euroopa sagedusele lähevad palju aeglasemalt, kui meile meeldib. ÜRO ei ole ikka veel ette võtnud Lähis-Ida kriisi terviklahenduse otsimist. Naabruspoliitika ei ole aidanud demokratiseerida kõiki endisi liiduvabariike. Meie majandus ei ole ikka järele jõudnud Põhjamaade omale.
Aga mitte ühtegi neist meile eluliselt, eksistentsiaalselt olulist probleemi ei saa senisest paremini lahendada oma (tarastatud) mätta otsast krooksudes. Lahendused ei tule kiiresti ega ole täiuslikud ei kitsalt meie endi ega tavaliselt ka mitte kellegi teise vaatepunktist lähtudes, aga nad tulevad. Avatusest paremaid ideid ei ole.»
Avalikust teenusest 21. sajandil
«Isiklikult tundub mulle mõistlik anda avalike teenuste osutamine niipalju kui võimalik era- ja vabasektori kätesse. Miks? Sest nemad märkavad kiiresti ja õhinapõhiselt, mis ühiskonnas tegemist vajab. Samas saab ka mõne vanamoodsa dinosaurusteenuse eelarvest maha tõmmata. Kui õhin üle läheb, siis võib-olla sellepärast, et pakutule ei leidu enam tarbijaid – või sellepärast, et mahud hakkavad üle jõu käima. Esimesel juhul ongi aeg uuesti hinnata, mida ühiskond või kogukond vajab. Kui aga pakutu on endiselt vajalik, ent suuremas mahus, siis saab riik oma õla tugevamini alla panna.»
2015
Kersti Kaljulaid: milleks meile Euroopa?
«Me ei saanud ELi raha selleks, et arendaksime välja eelkõige sisemisest konkurentsist lähtuva teaduse ja kõrghariduse mudeli. Aga vastu kõiki Euroopa Liidu ootusi oleme seda suutnud. Oleme laiendanud ülikoolides pakutavate õppekavade nomenklatuuri selleks, et astuda varvastele üksteisele, mitte kandadele näiteks oma Põhjala naabritele.»
«On aeg korrigeerida mõtlemist, miks me üldse oleme Euroopa Liidus. Teadlased peaksid olema kiiremad kohanejad kui ülejäänud ühiskond, mis ilmselt jääb doonorriikide abi oma põliseks õiguseks pidama veel pikaks ajaks, mõtlemata, mida doonorid selle abiga saavutada tahaksid.»
Kersti Kaljulaid: pagulasküsimuses on vaja julgust nagu iseseisvuse taastamise ajal
«Millist sõnumit edastab valitsus, mille mitu ministrit räägib mitu kuud rahvale, et peaasi on suruda vastuvõetavate põgenike arv võimalikult madalaks? Selline valitsus ütleb, et põgenik on väga halb. Lisame sinna juurde arutelud, milline põgenik on eriti halb (teisest kultuuriruumist ja teist usku põgenik muidugi) ja oleme andnud täiesti selge sõnumi: erinevus on probleem. /---/ Ebalusest saab alguse tõeline julgeolekurisk.»
«Meie geopoliitiline asukoht ei võimalda meil rahulikult istuda ja arutada, milline rahvusena kestmise viis meile enam meeldib. Meil ei jää üle muud kui lihtsalt edasi kesta, nii nagu see on praeguses maailmas kohane, olgu või mitmevärvilisena. Oht keele ja kultuuri säilimisele ei tule mõnest(kümnest) tuhandest seda keelt aktsendiga rääkivast inimesest. Tuleb ikka idapiiri tagant. Või oleme valmis uskuma, et piirid ja suletus ongi see, mida me vajame?»
2014
Kersti Kaljulaid: kuidas innustada avalikkust aitama kooli huvitavamaks muuta?
Kaljulaid on ka Huvitava Kooli nõukoja liige ja kirjutanud sellest lähtuvaid arvamuslugusid.
«Kas vanematel saaks olla senisest suurem roll selles, et kool oleks huvitav, et ta oleks vähem lapse töökoht ja rohkem ühine kogemus? Kool on põnevam ja vähem hirmutav, kui pisikesest peale on kool ka emme ja issi, mitte ainult õpetajate ja laste vaheline asi, mille peamist kokkupuutepunkti väljendab lapsevanema raske ohe, kui laps ulatab talle lastevanemate koosoleku kutse. Muidugi huvitab ka Eestis vanemat see, kuidas lapsel koolis läheb. Vahe on selles, et Kesk-Euroopas huvitab minu meelest vanemaid seegi, kuidas koolil läheb, ja kõikvõimalike ürituste kaudu annab kool ka vanematele vastu.»
2012
Intervjuu: Minagi olen Euroopa pärast mures
««Föderatsioon» on kindel termin ja ükskõik mida tegema hakatakse, tuleks ikkagi midagi muud välja. Isegi kui Euroopa liidrid hakkaksid tegema föderatsiooni, ka siis ütleksid politoloogid, et see poleks föderatsioon. Ikka jääb alles unikaalne Euroopa Liit.
Pole isegi mõtet rääkida, kas teeme föderatsiooni või ei tee. Kui tahame kuidagi tihedamalt lõimida, siis defineerime mõned punktid, kus saab tugevamalt lõimuda, ja mõnes valdkonnas tuleks ehk hoopiski tagasi võtta.»
«Ühise poliitika kehtestamine on üks asi, aga rahaga tagatud meetmed on teine asi. Minu arvates võiks kõvasti kitsendada Euroopa Liidu otseselt rahalist sekkumist valdkondades, kus piisab regulatiivsest sekkumisest.»
2011
Intervjuu: Kersti Kaljulaid – elu Euroopas, kodu Eestis
«Ma ei saa öelda, et seisan Euroopa Parlamendi ees ja ükski närv ei liigu. Ikka liigub. Lavanärv ei tohigi ära kaduda. See on oluline, et suudaksid olla ergas, sõnastada oma mõtteid täpselt ja lühidalt, mitte mitmemõtteliselt.»
Kersti Kaljulaid 2011. aastal. Foto: Peeter Langovits
Kui Postimees uuris 2013. aastal neljalt suuremalt erakonnalt, kes võiks saada Eesti esimeseks naispeaministriks, tõi IRLi toonane esimees Urmas Reinsalu oma erakonnaga seotud naiste seast välja Liisa Pakosta ja Kersti Kaljulaiu.
2011. aastal käis Kaljulaiu nimi läbi võimalike uute IRLi esimeeste seast. Talle viitas näiteks Juhan Parts. «Ei ole võimalik tulla seda erakonda väljapoolt juhtima. See nõuab teatud kogemusi, nende inimeste tundmist, selle maailmavaate mõistmist,» rääkis Parts. «Küll aga ei saa välistada neid IRLi inimesi, kes võib-olla praegu ei ole nii esiplaanil valitsuses või kuskil mujal - miks mitte näiteks Jüri Luik, Hendrik Hololei, Kersti Kaljulaid? Mõelgem selle peale.»
Kersti Kaljulaiu CV
Euroopa Liidu raha korrakohast haldamist kontrolliva Euroopa Kontrollikoja liige maist 2004
Sündinud 30. detsembril 1969 Tartus
Tallinna 44. keskkooli vilistlane
1992 Tartu Ülikool, kõrgharidus bioloogias
2001 Tartu Ülikool, kutsemagistri kraadi (MBA) ärijuhtimises
1994–1997 Eesti Telefon, telefonikeskjaamade müügijuht
1997–1998 Hoiupanga Investeeringute AS, projektijuht
1998–1999 Hansapank Markets, investeerimispanganduse osakonna projektijuht
1999–2002 peaminister Mart Laari majandusnõunik
2001–2004 Eesti Geenivaramu nõukogus valitsuse esindaja
2002 veebruarist Iru elektrijaama juhtimisarvestuse osakonna juhataja, sama aasta septembrist direktor
2004–... Euroopa Kontrollikoja liige
Isamaaliidu liige 2001–2004, valimistel osalenud ei ole
2002–2004 Kuku raadio saate «Keskpäevatund» saatejuhte
Eesti Euroopa Liikumise nõukogu valis ta aasta eurooplaseks 2009
Kersti Kaljulaiul on üks tütar ja kolm poega.


description: Ajakirjanikud, kes on käinud teiste riikide ametiasutustes või suurtel rahvusvahelistel kogunemistel, oskavad hästi võrrelda, kui vähe koormavad ja mugavad on ükskõik millisele külalisele turvaprotseduurid Eesti ametiasutustes.

title: Juhtkiri: olgem avatud, aga mitte kaitsetud

maintext:
Jah, oleme põhjendatult väga pahased, kui me ei saa ametnikelt ja poliitikutelt selgeid vastuseid. Üldiselt aga kõneleb nii meie füüsiline keskkond kui ka see, kui lihtne on tegelikult jutu peale saada, ikkagi maailmas üsna harukordsest avatusest. Pigem tahaksime sellist avatust rohkem, kui et vähem.
Kuidas seda head sisu hoida, arvestades võimalike ohtudega, peab kindlasti olema üks küsimustest neile inimestele, kes hakkavad uusi asutuste turvastandardeid vaagima. Muidugi on vaja (ametnike) töömugavust ja esmatähtis on see, millist rolli üks või teine asutus tegelikult täidab. Selle kõrval tuleb aga mõista sedagi, milline väärtus on usaldusel ja avatusel kogu ühiskonnale. See pole soovitus turvanõuetest mööda vaadata, vaid üleskutse leida keerukale dilemmale mõistuspärased lahendused.
Me ei pruugi seda iga päev märgata, aga mõelgem, millise muutuse on Eesti läbi teinud viimase 25 või isegi 15 aastaga. Kus te veel näete kõrgeid läbipaistmatuid plankaedu või leiate mõne osakonnajuhataja istumas lõukoerana käituva sekretäri selja taga? Selge see, et vanglatel on ümber kõrged betoonaiad ja kaitseväe objektidele ei tohi minna, aga ...
Tsiviilelus on nii, et aedlinnades piisab piiri märkimiseks madalast aiast, millest iga täismees üle võiks hüpata, aga mis lasevad möödakäijatel lilleilu nautida. Kõrgem aed tehakse eelkõige selleks, et oma koer küla peale pahandust tegema ei läheks ja väikesed lapsed auto ette ei jookseks. Eesti on kokkuvõttes ju tore, turvaline maa. Oleks suurepärane, kui suudaksime seda arengukurssi hoida.
Teisalt on selge, et maailm meie ümber ei kulge väikese Eesti sisemise arenguga ühes taktis. Piisaks sellest, et mõnel terroristide grupil tuhandete kilomeetrite kaugusel Tallinnast tuleb pähe otsida Euroopast ülikergesti rünnatavaid märgilisi objekte ja nad proovivadki seda teha. Rääkimata mõne riigi sihipärasest soovist halvata Eesti riigi tegevus. Või ka sellest, et kordub nn üksiku hundi stsenaarium, mida nägime 2011. aastal leebemal kujul Tallinnas kaitseministeeriumis ja mis Norras tõi samal aastal kaasa traagilised tagajärjed.
Riik ei tohi olla ründajate suhtes hambutu, vaid teadmine peab olema selge: laetud relv on olemas, õiges kohas, väljaõppinud inimese käes ning vajadusel seda kasutatakse. Tarastamise ja muude turvareeglitega tasub aga hoida mõistuspärast piiri, et sisukat tegevust kaitstes ei hakataks seda takistama ega ka (kasvõi üksnes märgiliselt) oma inimesi ja häid sõpru tõrjuma.


description: 30.09.2016 Sirbi vahel Keele Infoleht: 50 aastat Eesti keelenõuannet.

title: Sirbis sel reedel: Eesti Rahva Muuseum

maintext:
ANU TOOTS: Kas demokraatia saab võita, kui riik kaotab?
Naiste pildiletulek oli presidendivalimistel ainus demokraatia võit, ilming, mis riikluse institutsioone ei kahjustanud.
Sellel lool pidi olema teistsugune pealkiri. Pärast valimiskogu esimese hääletusvooru lõppu olin ma üpris veendunud, et mu artikli algne kondikava peab vett. Paari tunni pärast varises kõik kokku. Kuigi presidendivalimiste läbikukkumist oli ennustatud, nägi iga televaataja jahmatust saalisolijate nägudel. Peataolek ja peata olek, uus olukord ja vajadus toimunut uut moodi mõtestada.
Kas ajaloo säilitaja, teemapark või arutelu eestvedaja?
Muuseum on paari aastakümnega muutunud tolmusest aukartust sisendavast institutsioonist meelelahutuslikuks ajaveetmise kohaks. Millised muutused on muuseumid läbi teinud? Kuidas aina kirevamas maailmas säilitada usaldusväärsus ja ühtlasi publikumenu? Milline on nüüdisaegne muuseum ja selle koht ühiskonnas? Nendele küsimuste üle arutavad kunstiteadlane Andres Kurg, Eesti Rahva Muuseumi uue püsinäituse kuraator Kristel Rattus ning ICOM etnograafia- ja kultuurimuuseumide alakomitee ICME juhatuse liige, ERMi teadussekretär Agnes Aljas.
FRAN MARTÍNEZ: Paradoksaalne uus algus
ERMi uuel hoonel on multifunktsionaalne ambitsioon olla üheaegselt meelelahutuslik keskus, esemete kogum, brändi väljatöötaja ja laste töötubade paik ehk olla nii turistlik atraktsioon kui ka rahvuslikkuse kodu.
Eesti Rahva Muuseumile on antud mandaat tuvastada, kuidas minevik oli kontekstualiseeritud ja esitatud, ühtlasi tuua esile ajaloolisi narratiive. Seda on tehtud väljaannete, väljapanekute ja ürituste ning iseäranis muuseumi uue hoone ja selle asukoha kaudu. Nii joonistatakse välja, mis on mäletamist väärt ja luuakse sellega kokkukuuluvuse tähendus, ühtlasi märgistades, kes on sisse arvatud ja kes välja jäetud. Seda topelt tegevuse – mäletamise ja unustamise abil.
TIIT REMM: Rahvamuuseumi tähenduslik ruum
Eesti Rahva Muuseumi uue hoone valmimisega võib vist deklareerida, et eesti rahvas on valmis. Mitte üksi seepärast, et nüüd on ta muuseumisse tulevastele põlvedele vaatamiseks pandud, vaid ka seepärast, et rahva loomise projekt on jõudnud oma suure tähiseni: Eesti kujundamise osaks olnud ERM on Raadile kohale viidud. Omamoodi paralleeli võib siin tõmmata uute riikide kinnistamise eesmärkidel asutatud pealinnadega.
MARIANN RAISMA: Unistus suurest muuseumist
Pärast ERMi avamist tuleb nentida, et füüsiliselt suuremaks ei saa Eesti muuseumid enam tõenäoliselt minnagi, seega – kuhu edasi?
Siin on püsivalt elanud unistus suurest korralikust nüüdisaegsest muuseumist. Muidugi, suur ei pruugi alati tähendada füüsiliselt suurt, vaid ka tähendusrikast. Väike võibki vahel olla suur: näiteks 2014. aastal võitis Euroopa parima muuseumi tiitli mahult miniatuurne Süütuse muuseum İstanbulis. Kohe seejärel, 2015. aastal sai sama tiitli Amsterdami muuseumihiid Rijksmuseum. Mõnikord on suur lihtsalt hiiglaslik.
ESTER BARDONE Kohtumised Eesti Rahva Muuseumis
ERMi kultuuriloo püsinäitus „Kohtumised“ ja selle alanäitused „Ajarada“, „Inimene ja keskkond“, „Talu elu ja talu ilu“ ja „Oma ase“
PILLE LAUSMÄE: Lõpptulemus, kus midagi näha ei jää
ERMi sisearhitektuuri detailid teenivad üht eesmärki: varjata ja kaotada nägemisulatusest kõik, mis segab ruumimõju esilepääsu.
Uuest muuseumihoonest pidi arhitektuurivõistluse võitnud arhitektide (Dan Dorell, Lina Ghotmeh ja Tsuyoshi Tane) kontseptsiooni järgi ka sisearhitektuuriliselt saama selge vormi ja viimistlusega ülimalt minimalistlik hoone. Ei mingeid liialdusi detailides, pinnakatetes ega ka sisustuses. Tajutav pidi olema ruumi kõrgus ja avarus, võimendatud perspektiiv ja läbipaistvus. Sellest kujunes kogu projekti suurim ja põnevaimproovikivi. Aastatepikkuse töö eesmärk oli saavutada lõpptulemus, kus midagi näha ei jää.
IVAR SAKK: Väiksed asjad suures majas
Muuseum kui tekstide kogum, mida tuleb lugeda püsti seistes ja käimise pealt.
Eesti Rahva Muuseumi uus hoone on imposantne. Üle lageda põllu ligemale astudes assotsieeruvad mulle mõned mällu jäänud Euroopa Liiduga seonduvad objektid, nagu arhitekt Rem Koolhaasi projekteeritud Grand Palais Prantsusmaal Lille’is (valminud 1994) või Shaha Hadidi kavandatud XXI sajandi kunstimuuseum Itaalias Roomas (valminud 2010). Monumentaalsus räägib sellest, et mõõtkavaks ei ole ei Tartu ega Eesti, vaid terve maailm.
REET VARBLANE: Kuraator ajaloo haardes
Kahju, et potentsiaalne intellektuaalne intriig vaibus enne, kui jõudis alata.
Näitus „Rahvusromantiline vägi ajaloo haardes“ ERMi galeriis kuni 28. V 2017, kuraator Reet Mark, kujundajad Mari Kurismaa ja Tiit Pääsuke.
INDREK JÄÄTS Üks pilt on parem kui tuhat sõna. Liikuv pilt on veel parem!
Eesti Rahva Muuseumis on tallel ainulaadne kogu etnograafilist filmimaterjali
Etnograafilise ainese ja argielu salvestamisel filmilindile on ERMis pikaajalised traditsioonid, mis ulatuvad sõjaeelsesse aega. Süstemaatilisemalt hakati muuseumis etnograafilise filmiga tegelema alates 1960ndatest. See tegevus oli poolametlik, toimus väljaspool meie filmiajaloo pealiini ning on tänini jäänud üsna tundmatuks. Näiteks ei teata Eesti Filmi Andmebaasis nendest filmidest midagi. Alles viimasel kümnendil on hakatud selle omapärase nähtuse vastu huvi tundma ja seda uurima.
KARIN BACHMANN: Loomulikult ilus ERMi maastik
Raadi pole maastikuarhitektuurilises mõttes veel sugugi valmis: välisruum hingab oma rütmis, areneb oma taktis.
ERMi uut/vana asukohta Raadil on palju kritiseeritud, ennekõike kauguse pärast Tartu kesklinnast. Kaugus on siiski seotud pigem tartlaste psühhogeograafiaga, sest autoga saab kesklinnast Raadile kaheksa minutiga, Lõunakeskusse vähemalt 13ga, jalgsi vastavalt 25 ja 60 minutiga. Välismaalaste meelest on see vahemaa naeruväärne, tallinlaselegi pole 25 minutit jalutuskäiku mingi probleem.
PEETER OLESK: Olemisest mitte klaasi all
Eesti Rahva Muuseumi oma kodu sunnib paljusid muuseume muutma oma püsiekspositsiooni ja tutvustuspoliitikat.
Kõige põnevamad on asjad siis, kui nad on igapäevases kasutuses ega mitte klaasi taga, ja kõige kurvemad siis, kui nad on teel muuseumi. See tee – nimelt just tee, mitte muuseum ise – ei ole ühelegi esemele õige koht.
KURMO KONSA: Esemed räägivad
Objektide tõlgendamist muuseumis võib käsitada omalaadse ajamasinana.
Esemed ümbritsevad meid kõikjal. Suur osa teabest – mitte ainult mineviku, vaid ka oleviku kohta – on seotud kõikvõimalike objektidega. Esemed ehk asjad on ju tegelikult need, millega inimesed otseselt kokku puuduvad nii igapäevaelus kui ka ajaloo uurimisel. Muuseumid on organisatsioonid, kes tegelevad peamiselt objektide kogumisega.
Inimestest, ilma draamata. Tristan Priimägi intervjueerib Eesti Rahva Muuseumi audiovisuaalse identiteedi kallal kaheksa aastat tööd teinud režissöör MARKO RAATI.
Marko Raat: „Kultuuriantropoloogia ampluaa on ammendamatu: nii inimese rutiinsed käitumismustrid kui ainulaadsed, erilised personaalsed juhtumid.“
DORIS KAREVA: Teekond Pinus ponderosa’ni
Kirjanikumuuseum on sõnaühend, mis äratab minus sügavalt vastuolulisi tundeid. Enamasti ja kõigepealt huvi. Mida rohkem ma pean – ja tean – autorist ning tema loomingust, seda põnevam muidugi on külastada paiku, kus ta kunagi elas ja töötas.
EBE PILT, TARMO SOOMERE: Mis oleks, ... kui me kuuleksime Higgsi bosonit?
ehk Kunsti ja teaduse koostööst
Teadus ja religioon saavat läbi nagu kass ja koer. Aga teadus ja kunst? On neil üldse midagi ühist peale kunstiteaduse ja selle, et nende mõlema tänapäeva versioonidest lihtsurelik aru ei saa?
MART KALM: Hübriidne loometeadus ehk Kunsti ja teaduse ühenduskohti otsides
Teaduse ja kunsti teineteist rikastav mõju on teada. Kunsti viljelemine kui uutmoodi loovate küsimuste püstitamine on töös edasi aidanud paljusid teadlasi ja teadus on pakkunud ainest paljudele kunstnikele.
PRIIT PIKAMÄE: Õigusteadus on rahvuslik distsipliin
Angloameerikaliku lähenemise korral nähakse juuras enamasti rakenduslikku uurimisvaldkonda ega peeta seda ühiskonnateadustega sarnaseks teadusliku uurimise objektiks.
Arvustamisel
Richard Wagneri „Lendav hollandlane“ Estonias
„Eesti imemuinasjuttude kuldraamat“, „Ussi naine. Muinasjutte soovide täitumisest“ ja
„Metsavaimu heategu. Sada eesti muinasjuttu metsast ja meist“
Vaba lava „sugu: M“ ja Viljandi Ugala „Soo“
Taani fotokunstnike rühmituse Vingesus näitus „Metamorfoosid“
Kammernaiskoori Sireen debüütalbum „Terra incognita“


description: On aeg teha kokkuvõtteid Obama valitsuse Euroopa-poliitikast, või poliitikatest, sest neid on mitu, kirjutab BNSi kolumnis briti ajakirjanik Edward Lucas.

title: Edward Lucase kolumn: süngeid mõtteid Washingtonist

maintext:
Suurim ebaõnnestuja on välisministeerium. John Kerry on olnud viimaste aastakümnete ebaõnnestunuim inimene selle ametkonna eesotsas. Tema jõupingutused sõlmida Süüria küsimuses Venemaaga kokkulepe annavad tunnistust erakordsest (ja ilmselgelt põhjendamatust) usust enda isiklikku võimesse leida diplomaatilist lahendust ilma musklita, mis annaks tema läbirääkimispositsioonile tõsiseltvõetavuse.
Härra Kerry ei ole näidanud üles suurt huvi välisministeeriumi juhtimise vastu. Tema ametnikud, kellest paljud on võimekad, töökad ja läbinägelikud – on ilmselt tänulikud. Samas ei saa isegi kõige võimekamad bürokraadid tugeva poliitilise juhtimise puudumisel kuigi palju ära teha.
Nõrk või realistlik?
Obama valitsus ei pea end nõrgaks, vaid jõhkralt realistlikuks ja selgelt mõtlevaks. Kui rahvuslikud huvid pole kaalul, on targem eemale hoida. Afganistan ja Iraak (ning Liibüa) on näited sellest, mis juhtub, kui sekkuda ilma saavutatava eesmärgi või korraliku plaanita Süürlased, andke andeks.
Selline lähenemine ei ole oma olemuselt rumal, aga seda võib valesti tõlgendada. Kui Kreml vaatab Ühendriike, ei näe ta mittevajalikke kaklusi vältivat külmalt kalkuleerivat juhtkonda. Ta näeb tagasi tõmbuvat riiki, mis näib ara ja abituna.
USA valitsus reageeris kogelevalt riigipöördele Türgis ning on jäänud kõrvaltvaatajaks populistlike meeleolude tõusu suhtes Poolas ja Ungaris. Administratsioon oleks võinud öelda järsult, et vandenõuteooriad 2010. aasta Smolenski lennukatastroofi kohta on absurdsed. See oleks olnud Poola valitsejatele tervislik sõnum.
Atlandi-ülese kaubandus- ja investeerimispartnerluse (TTIP) lepet ähvardav läbikukkumine on järjekordne tagasilöök. TTIP-i mahamüümine oleks olnud raske igasugustes oludes, ent salastatuse ja passiivsuse kombinatsioon on aidanud kaubandust sarjavatel ja paranoilistel kriitikutel Saksamaal ja mujal tunduvalt lihtsamini debatti domineerida.
USA mõjuvõimu muutumine
Julgeoleku vallas on seis pisut parem. USA on halvasti kavandatud niinimetatud taaskäivitamise, mis võis olla küll väärt risk, ent oli sellele vaatamata nurjumine, järel olnud sanktsioonide asjus kindlameelne (kongressi soov minna kaugemale tuleb kasuks). Valitsus kulutab eesliiniriikide kaitseks arvestatavat raha ning investeerib parematesse luure- ja uutesse infosõjavõimekustesse.
Tänu Obama valitsusele on NATO-l olemas tegelikud plaanid oma liitlaste kaitsmiseks. Tänavune Varssavi tippkohtumine oli tähelepanuväärselt edukas. Eestisse, Lätti, Leetu ja Poola saadetakse järgmisel aastal päästikuna toimivad liitlasüksused. See ei muuda neid sõjaliselt kaitstavaks (seda ei teeks isegi uus Maginot' liin), aga vähendab Vene üllatusrünnaku ja sündinud fakti (fait accompli) loomise ohtu.
Üldtulemus on siiski pettumust valmistav – eriti arvestades Venemaa käimasolevaid jultunud rünnakuid USA institutsioonidele ja poliitilistele protsessidele. Need lähevad tunduvalt kaugemale normaalsest spionaažist: need on jultunud katse mõjutada presidendivalimiste tulemust.
Asi ei puuduta ainult jubedaid Kremli semusid Trumpi leeris. Häkkimiste ja lekitamiste kampaania on suunatud Hillary Clintoni šansside kahandamisele ning avalikkuse usalduse õõnestamisele kogu poliitilise süsteemi vastu. Välispoliitika peaeesmärk on tagada oma riigi turvalisus. Selle mõõdupuu järgi paistab, et Obama valitsus on läbi kukkunud.
Süngeima tõlgenduse järgi oleme lähenemas Pax Americana lõpule (ukrainlased ja teised võivad väita, et see lõppes juba mõnda aega tagasi). Ühendriigid näivad pärast 60 aasta pikkust vaieldamatut juhtrolli vaba maailma eesotsas üha vähem valmis kasutama oma mõjuvõimu enda või oma liitlaste huvides. Sõnumina, mida saata, on see üdini ohtlik.


description: Ma olen üks nendest «halbadest» inimestest, kes on seisukohal, et kriis, mis algas 2008. aastal, ei ole lõppenud. Aeg-ajalt me lihtsalt oleme tunnistajad sellele, et kriis transformeerub, kuid me ei ole näinud kahte asja. Esiteks pole me näinud, et arusaam sellest, kuidas euroopalik majandusmudel osutus jätkusuutmatuks, oleks jõudnud poliitilise eliidi valijaskonnale edastatavasse narratiivi. Teiseks (eelnevast tulenevalt) pole me olnud tunnistajaks ka sellele, et keegi kuskil päriselt oleks asunud tegelema sisuliste küsimustega, kirjutab arvamusportaali kolumnist Peeter Koppel.

title: Peeter Koppel: kriis pole lõppenud, vaid transformeerub

maintext:
püstihoidmine on (Euroopas) mugavalt lükatud keskpangale, kes on selle ülesandega küll toime tulnud, kuid täna on hakanud viisakalt kommunikeerima, et rohkem nagu miskit neil teha ei ole. Kasv ja inflatsioon on vaatamata intressieksperimentidele ja mastaapsele rahatrükile väga madalad. Kui me siinkohal ausad oleme, siis selline situatsioon on pehmelt öeldes riskantne. Järgmise surutise korral pole keskpank enam suuteline kastaneid tulest välja tooma – või veelgi enam – lisandub senistele kaootilistele improvisatsioonidele võimendav paanikakomponent (helikopteriraha), mis viib kiirelt sellise lahenduseni, mis ajaloos võlakriiside puhul tavapärane on (inflatsioon).
Seega – mis peaks (!) praegu aset leidma? Aset peaks leidma see, et majanduspoliitika ohjajad valitsuste ja poliitikutega eesotsas esiteks tunnistaks (mastaapse) probleemi olemasolu, teiseks oleksid valijatega ausad ning muudaksid oma narratiivi. Kolmandaks aga asuksid ellu viima struktuurseid reforme ning asendaksid monetaarse (keskpanga poolt) läbiviidava stimulatsiooni fiskaalsega. Viimane võiks tekitada võimaluse keskpanga poolseks intresside tõstmiseks – see aga omakorda soodustaks reservide loomist, mis siis omakorda aitaks toime tulla järgmise võimaliku majandussurutisega.
Siin on võimalik aga põrgata koheselt mitme «huvitava» probleemi vastu. Esiteks pole reformid mugavad. Kui reformid pole mugavad, siis kogemus ütleb, et Lääne poliitiline eliit neid lihtsalt ei teosta. Kui aga ollakse ausad ning asendatakse heaoluriigi narratiiv reaalsusega, siis ei taha valijad sellest midagi kuulda ning annavad enda valitsemiseks üha rohkem mandaati ekstremistidele, populistidele ja muidu vähemalt kõrvaltvaataja jaoks kõrge meelelahutusliku väärtusega tegelastele. Tagatipuks vajaksid fiskaalset stimuleerimist just need riigid, kus niigi absurdini küündiv võlakoorem seda ei võimalda.
Aga milliseid reforme vaja oleks?
Esiteks paindlikum tööjõuturg! Ainuüksi selle sõnapaari kirja panemise peale keeratakse kuskil Euroopas ilmselt paar autot külili. Teiseks – vähem regulatsioone. Euroopas, kus ollakse täiesti veendunud, et ka gravitatsioon on seadus, mis allub seadusandja tahtele, on selline soov üldise kultuuriga karjuvas vastuolus. Kolmandaks ettevõtluskeskkonna parandamine – euroopaliku arusaama kontekstis, kus ettevõtja on eelkõige paha vereimeja, pärispatt on see, et ta kasumit täies ulatuses riigile või vähemalt töötajatele ära ei jaga – no tahaks näha! Erinevate huvigruppide seadusesse raiutud eeliste kaotamine. Oot? Et käsi ei pesekski enam kätt? Riiklike kulutuste ja maksumäärade vähendamine. Olgem nüüd ausad – kas trend ei ole hetkel mitte vastupidises suunas ning «õilsa» mulje jätmiseks polegi täna muud vaja, kui rääkida maksutõusudest või uutest maksudest. Investeeringud taristu parandamisse ning innovatsiooni. Betooni raha panemine on kõigile arusaadav ja linte käia läbi lõikamas on ka tore. Aga edasi?
Kõige selle juures tekibki arusaam, et kui probleemi ei teadvustata, valijaskonnale ausat narratiivi ei edastata, reformidega ei alustata ning fiskaalset stimulatsiooni ei rakendata, kujuneb järgnev surutise episood nii käimasoleva kriisi kontekstis tõsiseks (või isegi saatuslikuks) testiks Euroopa hetke iseenesestmõistetavale poliitilisele ja institutsionaalsele raamistikule.
Peeter Koppel on SEB panga privaatpanganduse strateeg. Ta on töötanud mitmel finantsturgudega seotud ametikohal, muu hulgas kaubelnud valuutade ja aktsiatega.


description: Islamiriigi (ISIS) liitlaste ja poolehoidjate terrorirünnakud on viimase aasta jooksul Euroopas häiret andnud, kuid need pole globaalse terrorismiandmebaasi andmetel veel sama sagedased, kui Euroopa koges 1970. aastatel. Siiski, varasemad terrorilained Euroopas tulenesid sisemistest konfliktidest, kuid praegused surmavad rünnakud on seotud ebastabiilsusega väljaspool mandrit, kirjutab Exeteri ülikooli julgeoleku-uuringute vanemlektor ja Londoni Chatham House’i kaasteadur Omar Ashour.

title: Omar Ashour: on vähe põhjust uskuda, et rünnakud Euroopas lähiajal lõppevad

maintext:
Viimased rünnakud tõusevad poliitilisest tühjusest, mis on tekkinud Lähis-Ida ja Põhja-Aafrika diktaatorite kukutamisel. Just nagu ei paista lõppu vägivallal Süürias, Iraagis ja Liibüas või äärmustesse langemisel Egiptuses või hapral julgeolekusituatsioonil Tuneesias ja Alžeerias, on vähe põhjust uskuda, et rünnakud Euroopas lähiajal lõppevad.
Olukorra muudab hullemaks juuli verine putš Türgis, mille käigus tapeti paari tunni jooksul 270 inimest ja vigastada sai veel 1500, ning mis muudab Türgi ISISe jaoks veelgi meelepärasemaks sihtmärgiks. ISIS kasvab probleemsete riikide arvelt, kust nad saavad uusi liikmeid värvata ja rünnakuid alustada – olgu see siis kas «ametliku provintsi» kehtestamise abil nagu Süürias, Iraagis, Liibüas ja Egiptuses, või salajasi rakke või sõjaväeüksusi toetades nagu Tuneesias ja Türgis.
ISISe eesmärgid
Need kaks opereerimise moodust – ülestõusud ja terrorism – käivad käsikäes. Kui mässumeelne organisatsioon kaotab territooriumi või lahinguvälja seisu üle kontrolli, taganeb see terrorismile põhimõttega, et rünnakud pehmematele tsiviilsihtmärkidele on lihtsamad, odavamad ja poliitiliselt sama tõhusad. Seetõttu tahabki ISIS Euroopat otse rünnata, olgugi et samal ajal kaotab organisatsioon territooriume Iraagis, Süürias ja Liibüas.
ISISel on sel teel mitu eesmärki. Nad usuvad, et terrorirünnakud Euroopas hoiavad ära lääneriikide rünnakud nende kontrollitud aladel, ning nad tahavad kätte maksta üle 20 000 liikme eest, kes on lääneriikide koalitsiooni õhurünnakutes surma saanud. Lisaks sellele tahab ISIS kütta moslemivastast vaenulikkust, mis võõrandaks Euroopa moslemeid veelgi enam Euroopa ülejäänud ühiskonnast ning suurendaks nende värbamisvõimalusi Euroopas. Samamoodi soovib ISIS külvata vastuolusid Euroopa religioossetes ja vähemuskogukondades endis (kaheks selgeks näiteks on sunniidid-šiiidid ja sunniidid-aleviidid).
ISISe eesmärgid terrorismi kasutamisel ei ole uued, kuid nende võimekus rünnakute läbi viimisel on. Islamiriik on saanud oma terrorioperatsioone Euroopas alal hoida, sõltumata 2014. aastast alanud pidevast pommitamisest, sest on suutnud ära kasutada võrdlemisi väikseid alajaotusi, mis koosnevad üle 5000st Süüria võitlusega liitunud eurooplasest.
Nende eurooplaste täpne arv, kes on ISISelt väljaõppe saanud ja koju naasnud, on veel teadmata. 2015. aasta Pariisi rünnakuid juhtinud Abdelhamid Abaaoud väitis, et ta oli üks üheksakümnest ISISe treenitud terroristist Euroopast. ISIS on väidetavalt andnud 400–600 võitlejale väljaõppe «välisoperatsioonideks», mille hulka kuuluvad partisanisõda, improviseeritud lõhkeseadeldised, seire ja võltsingud.
ISIS on siiani kõige tugevamini rünnanud Prantsusmaad ja Türgit. Prantsusmaal on tapetud üle 230 inimese ja vigastada saanud umbes 700 ning Türgis on surma saanud üle 220 inimese ja vigastada umbes 900. Juhtumisi on Prantsusmaa ja Türgi mõlemad suhteliselt suure arvu välisvõitlejate allikaks Iraagis ja Süürias – ISISe lipu all võitlevad hinnanguliselt 700 Prantsusmaa kodanikku ja 500 türklast.
Miks on ISIS keskendunud Prantsusmaa ja Türgi ründamisele?
Kahe akadeemiku esmased leiud näitavad prantsuse keelt kõnelevates riikides hääleõigusest ilma jäänud noorte sunni moslemite seas negatiivset suhtumist Prantsusmaa laïcité suhtes, mis on traditsiooniline sekularism avalikus ja poliitilises elus. Väidetavalt aitab see kaasa nende radikaalsusele ja äärmuslaste poolt värvatud saamisele.
Uurima peab aga palju rohkemaid tegureid. Näiteks on Prantsusmaa välispoliitika 21. sajandil tunnistanud mitmeid Lähis-Ida kaebusi. Prantsusmaa oli 2003. aastal Iraagi sõja vastu, sekkus sõjaväeliselt Liibüa diktaatori kukutamisse, peatas 2011. aasta märtsikuus potentsiaalse inimsusevastase kuriteo ning päästis 2013. aastal hapra demokraatia moslemi enamusega Malis. Kuigi neid poliitilisi käike nähti Lähis-Idas heas valguses, nägid ISIS ja nende toetajad asju teisiti.
Türgi on juba kaua olnud meelitav alternatiivne eeskuju teistele moslemi enamusega riikidele. Oma viimaste probleemide eel paistis demokraatia olevat edukas (olgugi et hooti) ning viimastel aastatel on majanduskasv olnud lausa üheksa protsenti.
Lääneriikide poole kaldumisega pole just üllatav, et ISIS pühendas oma ajakirja Dabiq mitu numbrit Türgi mudeli ja Türgi presidendi Recep Tayyip Erdoğani ründamisele. ISISe varasem iteratsioon Iraagis – Islamiriik – andis teadaolevate andmete põhjal käsu sõidukitele paigutatud improviseeritud lõhkekehadega ründamiseks juba 2012. aasta aprillis.
Euroopale on vaja, et demokraatia koonduks ühise strateegia ümber, et kaitsta end mitmekülgsete julgeolekuriskide eest. Killustatuse märgid, rääkimata veristest riigipöördekatsetest, on vaid kasuks ISISe avalikult kuulutatud eesmärgile nõrgestada Euroopa ühtsust.
Kuigi Prantsusmaa ja Türgi on ISISe sihtmärkidena esile tõusnud, ei ole nad üksi. Võttes aga arvesse nende sarnast positsiooni, on nende vastastikune suhe eriti oluline ning mõlema riigi diplomaadid peaksid töötama selle kinnistamise nimel. Igasugused edaspidised pinged vaid õõnestavad strateegilise koostöö potentsiaali. Nüüd on aeg kokku hoida.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org