description: Vene ja lääneriikide vahel on lahenduseta probleeme, mis halvendavad ida-lääne suhteid pikemaks ajaks. Näiteks Krimmi poolsaare kuuluvus, mida tulevikus on võimalik lõplikult reguleerida ja rahvusvahelisest päevakajast maha võtta vaid Ukraina-Venemaa kokkuleppega. Millal see aset leiab, on raske öelda.

title: Juhtkiri: Venemaa lennukipommi-PR Süürias

maintext:
Krimmiga sarnane probleem on MH17, see küsimus leiab lahenduse vaid juhul, kui Venemaa süü omaks võtab, süüdlased õigusemõistmiseks välja annab – selge on see, et tulevikus lääs nende väljaandmist nõuab – ja hukkunute omastele kompensatsiooni maksab. Midagi sellist on maailmas juba olnud, kui Liibüa diktaator Muammar Gadaffi loovutas Liibüa luure poolt Lockerbie kohal 1988. aastal korraldatud terrorirünnaku süüdlased ja maksis omastele kahjutasu.
Eespool mainitud küsimused leiavad tulevikus kindlasti lahenduse, võib-olla küll mitte Venemaa praeguse juhtkonna ajal, kuid leiavad. Siis leevendatakse lõpuks ka Venemaa-vastaseid rahvusvahelisi sanktsioone.
Kuid ida-lääne suhetes on probleeme, mida ei saa lõputult pealt vaadata ja aeg-ajalt rahvusvahelises meedias «kahetsust» avaldada. Haiglate ja rahvusvaheliste abiorganisatsioonide humanitaarkonvoide hävitamine ning tihedalt asustatud elamurajoonide ründamine kassettpommidega Süürias on äärmine barbaarsus, mille tunnistajaks on viimasel ajal olnud terve maailm. Tegemist on sõjakuritegudega, rahvusvaheliste õigusaktide, millega on ühinenud ka Vene Föderatsioon, küünilise rikkumisega.
Kõige enam tekitab küsimusi, mida sellega loodetakse üldse saavutada. Venemaa alustas sõjalist interventsiooni Süürias oma liitlase Bashar al-Assadi toetuseks aasta tagasi, esimestel kuudel õnnestus Assadi toetajatel tõepoolest mõningast edu saavutada. Viimastel kuudel on Süürias aga tekkinud kummaline olukord. Vene lennukid loobivad pomme, ilma et sel oleks vähimatki mõju sõjategevuse käigule Süürias, kuna Assadile lojaalsed jõud ei ole eri põhjustel võimelised läbi viima suuremaid maismaaoperatsioone ning tegelikult on üle viie aasta väldanud Süüria kodusõda kõik pooled juba parajalt ära kurnanud.
Vene lennuväe tegevus Süüria kohal on ühe aasta vältel muutunud päästeoperatsioonist, mille eesmärk säästa Assadit Nadžibullale ja Gaddafile osaks saanud saatusest, PR-aktsiooniks. Selle eesmärk on hajutada sise- ja välisauditooriumi tähelepanu palju olulisematelt küsimustelt. Venemaa juhtkonnale on see nii või teisiti «võidukas sõda», kuid rahvusvaheline üldsus ei tohi sellesse suhtuda senise kannatlikkusega. Olukorda leevenduse toomisel ei saa ootama jääda seda, et Ühendriikides saaks ametisse uus presidendiadministratsioon. See peab sündima varem, Venemaale senisest tõsisemat survet avaldades.


authors:
Kalle Palling
Riigikogu Liige
Reformierakond

description: Üks kriitikute väide, mis uudseid jagamismajanduse termini alla liigitatavaid teenuseid ikka ja jälle saatma kipub, on see, et justkui oleks tegemist «vana asjaga, mis lihtsalt pakendatud värske ja kõlava nimega», kirjutab riigikogu majanduskomisjoni liige Kalle Palling (Reformierakond) vastulausena Raul Kalevi arvamusloole.

title: Kalle Palling: kokkuleppevedu ei ole ega saagi olema sama, mis taksoteenus

maintext:
Nii ütlejad vaatavad asjale vaid lühivaates. Julgeks väita, et suurt osa praeguseid nii-öelda traditsioonilisi teenuseid tajuti kunagi samuti «häirivate» või lausa konkurentsi moonutavatena. Selles debatis kujuneb ilmekalt suhtumise vahe endiste, minevikust kinni hoidvate ja tulevikku vaatavate ettevõtete vahel. Innovatsioon suurendab efektiivsust. See on fakt.
Kokkuleppevedu ei ole ega saagi olema sama, mis taksoteenus. Õunad ei asenda apelsine. Nad täiendavad teineteist.
Kokkuleppevedude seadustamine ei ole võitlus takso ja sõidujagamise vahel. See on võitlus isikliku auto omamise ja takso ning sõidujagamise kasutamise vahel. Kindlasti ei räägi ma kõikidest autodest loobumisest. Luues keskkonna, kus vastavalt nõudlusele tekib ka pakkumine, kujuneb hind ja iga kliendi-kasutaja tagasiside järel on hõlpsasti võimalik teenuse kvaliteeti korrigeerida, saavutame olukorra, kus inimesed on valmis kaaluma vähemasti pere teisest autost loobumist.
Sel kevadel Tallinna Ülikooli teaduri, Erik Terki poolt läbi viidud uuring näitas samuti, et pea pooled uuringus osalenutest on selleks valmis. Kui Tallinna kesklinnas maksab 1 tund parkimist sama palju kui keskmine sõit Taxify või Uberi autodega, siis tekib küsimus, milleks omada autot. Vähem oluline ei ole autode vähenemise mõju meie elukeskkonnale, kus parklate all hõivatud linnaruum saab praktilisema kasutuse ning igapäevased liiklusummikud asenduksid sujuva sõiduga.
Miks ma sellesse usun? Sest tulevik on üha enam digitaalne. Tänapäevased tehnoloogiad aitavad meil ressursse kasutada efektiivsemalt ning pakuvad uusi alternatiive teenida endale lisasissetulekut või teha esimesed sammud ettevõtluse suunas. Rentida välja oma tühjalt seisev korter, pakkuda kokkuleppeveo teenust pärast kooli või tööd ja teenida sellega endale lisa ei tohiks ju olla takistatud. Inimeste mõttemaailma muutumine, näiteks rentimise või kasutamise eelistamine omamisele omab mõju tarbimise vähenemisele.
Toon veel näite kirgi kütvast rändlustasude langetamise debatist Euroopa Liidus, mida veab digivolinik Ansip. Hindade langus on viinud teenuse hüppelise kasvuni. See on tõestus, et esialgne hirm kasumi vähenemise ees asendub peagi suurema koguse tellimustega. Inimesed harjuvad uue reaalsusega.
Konkreetsed nõuded
Kahetsusväärselt on selle kõige eelduse ehk kokkuleppevedude seadustamine võtnud esialgsest rohkem aega, sest oleme algusest peale tahtnud vaadata pilti suuremana kui vaid kahe inimese omavahelist kokkulepet võimaldada. Päris alguses oli ka see idee, et lahendada tänane seaduse kitsaskoht vaid «mõnerealise» seaduseparandusega nagu tegi seda hiljuti Leedu. Sealne, järgmise aasta algusest jõustuv seadus ei sätesta mingeid piiranguid teenusepakkujatele. Sisuliselt igaüks saab omavalitsuselt ühe päevaga loa küsida ja sõita. Meie soovime seaduses sätestada konkreetsed nõuded juhtidele. Samad, mis taksojuhtidele täna.
Meil võtab kauem aega, sest majanduskomisjon oli üksmeelel, et mõistlik on vaadata valdkonda tervikuna. Soovime kokkuleppeveod taksoveost eristada ja jätta taksojuhtidele suure hulga konkurentsieeliseid ja tulla vastu taksosektori ettepanekutele ning lõdvendada nõudeid, mis neile pole täna enam ajakohased.
Täna oleme aruteludega komisjonis jõudnud sinna, kus jagamismajanduse tulevik, hetkel siis kokkuleppevedu võiks olla vaid elektrooniliste maksetega. Samuti peab iga digitaalse platvormi vahendusel kokkuleppevedu teostav juht end ühendama paljuräägitud ja seni vabatahtlikkusel põhinenud maksu- ja tolliameti süsteemi. Selle aasta alguses käivitatud pilootprojekt osutus edukaks. Veelgi enam, nüüdsest töötab sarnane lahendus lisaks füüsilistele isikutele ka FIEde ja juriidiliste isikute puhul. Need on 2 väga konkreetset erisust, mis kehtivad ainult «uuele majandusele».
Lisaks säilivad erisused taksodele, kel on võimalik kasutada kiiremaks teenindamiseks ühistranspordiradu, oodata taksopeatsustes ja teenindada eksklusiivselt kliente lennujaamas, sadamas jne. Kokkuleppevedu on võimalik tellida üksnes digitaalse platvormi kasutajal selle sama platvormi vahendusel. Taksosid seevastu võib tellida kõiki võimalusi kasutades.
Majanduskomisjoni plaan
Hetkel on majanduskomisjoni plaan selline, et järgmisel nädalal jätkatakse ühistranspordiseaduse teise lugemisega ning hiljemalt novembri alguses on seadus täiskogus teisel ja kolmandal lugemisel.
Rääkides regulatsioonist ja ausatest reeglitest on pisut murettekitav viimasel ajal taksodega juhtunud ebameeldivate sündmuste silmatorkav hulk. Alles eelmisel nädalal päädis sõnelus taksoarve pärast naiskliendile pipragaasi näkkulaskmisega. Või üks teine hiljutine juhtum, kus purjus taksojuht proovis politsei eest põgeneda ja põhjustas lõpuks politseiametnikule vigastusi. Seadusandjana on meie soov taolisi taolised üksikjuhtumid viia miinimumini.
Lugejale tausta avamiseks on oluline välja tuua ka taust Eesti taksoturu kohta. Tallinnas tegutseb ligi 40 erinevat taksofirmat. Neist suurimad on Tulika ja Tallink, kes moodustavadki põhiraskuse kõigist Tallinna taksodest. Raul Kalev on pool aastat tagasi asutatud liidu esimees, mis ühendab endas nelja väiksemat taksofirmat.
Aga loomulikult võtame arvesse käigi osapoolte arvamusi, nii väiksemate kui suuremate tegijate omi.
Innovatsioon ja tehnoloogia on alati heaolu parandamise ja paranemise eelduseks. Selle asemel, et vananenud seadusandlusega innovatsiooni maha suruda peame andma inimestele rohkem valikuvõimalusi.
Jagamismajanduse teenused on tegelikult alles lapsekingades. Need tehnoloogiapõhised teenused arenevad lähiaastatel kiirelt ja loovad uusi võimalusi, millest varem ei oleks keegi osanud unistadagi. Need teenused ei asenda vanu, küll aga loovad uusi võimalusi. Ja mis peamine - ainuüksi Eestis on juba kümned tuhanded inimesed osalised selles uues majanduses. See on Eesti võimalus.

fasttext_language: et


description: Sel nädalal kutsus justiitsminister Urmas Reinsalu rahva kokku Jõhvi, et tulla saali ees uuesti vana ja kulunud teema juurde: tema hinnangul on äärmiselt vajalik riigiasutused Ida-Virumaale ümber paigutada, kuna see aitab vältida ääremaastumist, edendab lõimumist ja parandab sisejulgeoleku olukorda.

title: Aarne Mäe: Eesti pealinn Narva

maintext:
Kui seni on keerelnud jutt selle ümber, et riigiasutused tuleb jagada eri maakondade vahel, siis nüüd teeb Reinsalu valitsusele ettepaneku riigiasutuste pealinnast väljaviimise programm tervikuna Ida-Virumaale suunata, viies sinna lähema 36 kuu jooksul tuhat ametikohta.
Eks me oleme kuulnud kõik juba nendest salamemodest, kus kardeti, et Eesti on kaotamas Ida-Virumaad. Oleme teadlikud sellestki, kuidas Krimmi okupeerimise järel küsiti, kananahk ihul, kas Narva on järgmine.
Nüüd üritavadki riigi julgeoleku pärast muret tundvad valitsejad teha meeleheitlikke samme asjade seisu parandamiseks, et tuua riigi kohalolek tuntavamalt Eesti idapiirile lähemale.
See on kindlasti tähtis ja vajalik lüke, kuid millegipärast on mul tunne, et see efekt võib jääda väikeseks. Just pidades silmas Venemaalt voogavat propagandamassi, mis muukeelsete eestimaalaste infoväljas hõljub.
Venekeelsete idavirulaste lojaalsust ja meelsust ei muuda üleöö, kuigi selliste sammude vajalikkusest võib aru saada. Nimelt, probleem on selles pisikeses tõsiasjas, et seda kõike on räägitud juba üle kümne aasta.
Juba 2000ndate keskel tehti Ida-Virumaal ponnistusi, et sealt nõukogudeaegne taak maha raputada ja end Eestimaa külge rohkem kinnistada. Investeeringud sinna olid tohutud nii avaliku kui ka erasektori poolt. Räägiti jõhvistamisest.
Selle valguses meenub paarikümne aasta tagune Juhan Partsi fopaa Estonian Celli tehase nurgakivi paneku tseremoonial, kus tollane peaminister pidas Kundat Ida-Virumaa linnaks. See ajas karika üle ka kõige kannatlikumal läänevirulasel.
Järgnenud terav debatt oli mõistetav, sest valitsuse poliitika tõttu identiteeti kaotav Virumaa lääne pool üritas ka visalt pildil olla. Üritas siis ja üritab tänaseni.
Läänevirulaste mure jõhvistamise ees on muidugi köki-möki. Suurim probleem oli juba toona Eesti ebaühtlane areng.
Aga on selge, et põlevkivi all leiduv fosforiit võetakse tulevikus nii või teisiti varem või hiljem maa seest välja ja tehakse rahaks. Tahame seda või ei taha. Ja sealt saab tõelise rikkuse nii Ida-Virumaa kui jätkub ka ülejäänud Eestile. Siinkohal võib vaid irooniliselt meenutada, et just Ida-Virumaast ja fosforiidist sai alguse Eesti taasiseseisvumine.
Aga sõbrad, on veel üks tõhus käik: teeme Eesti pealinna Narva ja asi oleks lahendatud! Õhtuti aga näitame Hermanni linnuse müüride seintel Venemaa poole Eesti kinokunsti tippsaavutusi. Näiteks filmi «1944».


description: Valust, mida tähendab lapse kaotus, saavad aru emad ja isad. Seda oskavad kujutleda ja mõista need, kes on hommik hommiku järel saatnud oma üha enam kaelakandva järeltulija kooli ja ikka mõelnud, et pääseks ta ometi kõigist ohtudest. Teades samas, et oma kõige kallimaid ei saa me hoida viimseni kaitstuna seitsme luku ja riivi taga.

title: Juhtkiri: tunneme kaasa!

maintext:
See mure ja hool pole ligilähedaseltki sama, mida tunneme iseendale mõeldes, vahel ka enda eluga riskides. Tihtipeale võib ütlus «noored ei saa sellest aru» olla noorte suhtes ebaõiglane ja alandavgi, ent siin on ta asjakohane. Mõistmaks lõpuni, kui otsatult väärtuslik võib ühele inimesele olla teise inimese elu, peab olema ema või isa. Tunneme kaasa!
Jälle on üks Eesti kool, hukkunud noormeeste klassiõed ja -vennad, kõik koolikaaslased ja õpetajad saanud väga valusa teate, et inimese elu võib lõppeda hetkega. Isegi noore inimese elu. Isegi selle elu, kellest kõik ümbritsevad – ja ka ta ise – alles mõistatavad, millisele rajale ta anded ja tahtmised satuvad, kelleks ta saab ja mida oma olemisega peale hakkab.
Ei ole kerge, kui sulle su abituuriumiaasta alguses jõuavad nii lähedale «Kevade» Kristjan Lible hingekellastseenis öeldud sõnad: «Näe, sünnib siia ilma inimene. Tuli nagu suurele rõõmupühale. Tegi head, tegi endale; tegi halba, ikka kah endale. Ja võib-olla jäi ka palju tegemata. Võib-olla tahaksid teised temalt andeks paluda seda halba, mis nemad on temale teinud, aga kes meist teab, kui palju keegi kellelegi võlgu on.» Need noored inimesed vajavad leinas tuge ja juhatustki.
Oleme vapustatud, kui ühekorraga kaotab elu mitu noort inimest. Aga samamoodi tähendab ju valu ja leina iga inimelu kaotus. Iga õnnetussurm on katkenud teekond, iga noore inimese surm üksiti tegemata elutöö. Jah, hukkunute arvult suured õnnetused tõmbavad avalikkuse tähelepanu. Ometi peame endale meelde tuletama, et iga surmaga lõppenud õnnetus on üks üleliia. Ka siis, kui me sellest kõigist uudistest ei loe ja ei kuule.
Pildid sodiks sõidetud autost on räiged, šokeerivad, mõtlema panevad. Alles üleeile oli see poolteist tonni metalli ja plastikut äratuntava vormiga auto – tuhandetest juppidest koosnev keerukas masin. Sellega sai sõita Viimsi vallast Lasnamäele ja üldse igale poole, kuhu tee läheb. Sai sõita aeglaselt, sai vajutada gaasi põhja. Ja nüüd näeme metallilasu, murdunud puid. Mõistame ehmatava selgusega, et nende rusude vahel surid kolm noort meest.
Teame, et roolis olnud noormees kihutas. Sisemine ekslik veendumus «minuga ei saa midagi halba juhtuda» võib kinnitust saada sada korda, aga ei pruugi kehtida enam saja esimesel korral. Piisab vaid kasvõi kitsel autole ette joosta, sinul natuke rooliga vänderdada ja kõik, absoluutselt kõik ongi läbi.
Võttes ülemääraseid riske liikluses, sead ohtu teiste inimeste ja iseenda elu. See ongi moraal nii vanadele kui noortele. Tunneme kaasa!


description: Te olite kümmekond aastat minu, eestimaalase moraalne majakas. Te rääkisite meie põhjamaistest väärtustest kantud eesmärkidest. Sellest pidi saama Eesti tee. Teie loosung «Elagu Eesti!» kõlas uhkelt. Ma ei olnud rahul mõnede Teie  valikutega, mis sarnanesid katsetega osa Eesti osa eliiti ja meediat õukonnastada, kuid Te olite siiski meie president.

title: Risto Berendson: ma kirjutan Teile, härra president

maintext:
Meist keegi pole täiuslik, kuid ma arvestasin alati teadmisega, et vähim, mida president oma rahvale teha saab, on olla aumees. Kui Teilt ametiaja viimases intervjuus küsiti, mis saab Ärmast ja EASi toetusest, siis vastasite, et räägite sel teemal EASiga ja kui vaja, siis maksate.
Minu jaoks oli see selge sõnum: Te ei hoia kohustustest kõrvale. Ma eeldasin, et Te klaarite selle segasevõitu olukorra kohe pärast välismaalt puhkuselt naasmist. Oli ilmselge, et olukord, kus maksumaksja rahaga turismitaluks püstitatud hoonete kompleksist sai hoopis Teie kodu, peab lõppema toetusraha tagastamisega täies ulatuses. See olnuks Eesti seisukohalt aus.
Oli neljapäeva pärastlõuna, kui lugesin Bukarestis oma hotellitoas telefoniekraanilt jahmatavat uudist. Seal kirjutati, et Te maksite toetusest tagasi kümme protsenti, sest nii nägi ette neli aastat tagasi kuskil EASi ametikabinettides omavaheliste tutvuste abil sõlmitud leping.
Sel hetkel sai minu karikas täis. Te olite meid petnud. Ma eeldan, et Te teadsite oma talu rahaasju puudutavat lepingut kõik need neli aastat. Ma ei usu, et Teie eksnaine Evelin oli selle «sobingu» sõlminud Teiega asju kunagi arutamata. Ometi väitsite Te intervjuus, et räägite selle asja EASiga üle. Kuhu see vestlus jäi?
Eeldus, et Eesti inimesed peaksid leppima lakoonilise tõdemusega, et Te maksite 190 000 eurost tagasi 19 000 eurot, on naiivne ja lapsik. See on hale katse teha halva mängu juures head nägu. Teil oli suur võimalus näidata eeskuju, kuid te petsite meid.
Me eeldame, et meie riigi president ei ole samas nimekirjas Türkmenbaşide, Aliyevite, Lukašenkade, Janukovõtšite või Putinitega, kes kõik said endale maksumaksjate kulul uhked kodud. Nüüd me seal Teie tõttu oleme.
Miks kohtles EAS Teid raha mittesihtotstarbelise kasutamise pärast teisiti kui teisi reeglite rikkujaid, kes pidanud siiani tagasi maksma kogu raha? On ilmselge, et selle sobingu tagant paistavad kõik klassikalised majanduskuriteo tunnused, kuid tagantjärele midagi tõestada ei saa.
Isegi kui ma juriidilises mõistes olen Teie suhtes ülekohtune, on ometi üks tähtis tõdemus: inimesena pidite ju ometi mõistma, et asjade selline lahendus on äsjast valimiskogu presidendivalimiste krahhi arvestades Eesti vaatenurgast halvim. See õõnestab veelgi elanike usaldust riigi suhtes alates Narvast kuni Sõrve poolsaare tipuni. Siin pole mingeid pooltoone, see on täpselt nii.
Ma ei usu enam ühtegi Teie lubadust.


description: Lõpuks ometi peeti riigikogus otseselt Eesti spordi tulevikku vaatav kõne. Sündmusena oli kultuuriminister Indrek Saare sõnavõtt kindlasti tähelepanuväärne, kuid sisult … spordis valitsevate igapäevaprobleemidega kokku puutuva inimese jaoks jäi 18 000 tähemärgist koosnev tekstimassiiv pealiskaudseks.

title: Peep Pahv: lahenduseta probleemid

maintext:
Järgmise 15 aasta spordipoliitika põhialustes on siiski kirjas ka mõned head punktid. Tõstame laste ujumistundide arvu ja kvaliteeti. Laste huvitegevuse toetuste kogusumma suureneb. Nii-öelda katuseraha lunimise asemel on spordile tagatud eelarvest poolteist miljonit lisaraha. Tiitlivõistlustele pääsenud võistkondadele on tagatud lisarahastus.
Kõik see on väga hea, kuid ei lahenda Eesti spordi põhiprobleeme – kuidas hoida lapsi spordi juures, kuidas tagada võimalus jätkata tippu pürgimist üleminekueas ning kuidas lahendada täiskasvanuid juhendavate treenerite töötasu küsimus. Neid teemasid kultuuriminister oma kõnes ei puudutatud, kuid neile küsimustele vastuseid leidmata pole võimalik süsteemsest tiitlivõistluste medalivõitjate kasvatamisest rääkida. Medalivõitudega sündivate sangarite eeskujuta pole aga treeningutele tormavaid laste masse oodata.
See, et kahel viimasel aastal on riik eraldanud kõrgema taseme treeneritele tööjõukulude katteks toetust, on tore. Mis sellest, et maksudena saab riik selle raha kohe tagasi. Summad on küll väikesed, kuid vähemalt teatud hulgale treeneritest on tagatud sotsiaalne kindlustatus. Samas pole midagi tehtud treeneritööd alustavate madalama kategooria treenerite toetamiseks. See on ka üks põhjus, miks klubidel on noori juhendajaid raske leida. Keegi ei saa ju elada sissetulekuta.
Ja mida peab tegema treener, kelle õpilane pole enam laps, kuid pole veel ka täiskasvanute hulgas jõudnud tipptasemele? Sellist treenerit ei toeta keegi. Tahaks kuulda, kuidas riik selle probleemi lahendab.
Tegelikult pole meil jätkuvalt ka süsteemi, mis lubaks üleminekueas sportlastel üleüldse sajaprotsendiliselt treeningutele pühenduda. 18–19-aastaselt gümnaasiumi lõpetades pole enamik andekaid noorsportlasi veel valmis nii-öelda päris tippsporti astuma. See aga tähendab, et pole ka kohti olümpia esikümnes ega maailmameistrivõistluste medaleid. Järelikult pole ka toetusi. Ei sportlasel ega juhendajal.
Sellises olukorras on noorel lihtne käega lüüa, kaks korda päevas treenimise asemel tööle minna ning sporditippu pürgimise asemel tavaellu sukelduda. Inimene peab ju millestki elama, lihtsalt staadionil lipates või jõusaalis kangi sikutades aga kõhtu täis ei saa. Üks lahendusi peitub võimaluses minna USA ülikooli, kuid riik ei saa probleemi lahendamisel ju loota vaid kauge maa ülikoolisüsteemi peale.
Paljud spordi probleemid taanduvadki lihtlabaselt rahale. Tulevikunägemuses on juttu sellest, kuidas raha jagamine muutub selgemaks ja läbipaistvamaks, kuid ei räägita sellest, kuidas spordis liikuvat raha hulka suurendada. EOK juhid on oma ideed välja pakkunud, kuid miski ei viita sellele, et riik lisaks spordi toetuseks aktsiise või eraldaks selleks haigekassa vahendeid. Spordipoliitika alustest rääkides peaks see probleem olema aga kesksel kohal.


description: Olen osa akadeemikute meeskonnast, kes viivad läbi kursusi elanikele Calais’ džungli linnaosas, mis on migrantide ja pagulaste jaoks loodud laager selle Prantsuse linna ääres, kirjutab East Londoni ülikooli narratiivikeskuse õppejõud Aura Lounasmaa.

title: koht, kus lood on muutunud tarbekaubaks

maintext:
Life Stories in the Jungle (elulood džunglis) algas 2015. aasta novembris. Mina reisin koos rühma kolleegidega regulaarselt East Londoni ülikooli ja Calais’ vahet, et kohtuda ja värvata laagris õpilasi, lugeda koos asjakohast kirjandust, mille hulka kuuluvad kirjutised Nelson Mandelalt, Martin Luther Kingilt, Malcolm X-ilt, Paulo Freirelt, Sojourner Truthilt, Malala Yousafzailt ja Barack Obamalt ning lisaks sellele julgustatakse neid ka enda lugusid rääkima. See on üks esimesi ainepunktilisi ülikoolikursusi, mida laagris õpilastele pakutakse.
Džunglis õpetamine nõuab paindlikku lähenemist ja sooje riideid, sest kasutuskõlblikke varustatud klassiruume on vähe. Tunniplaanid ja ajakavad elavad džunglis oma elu. Mõnikord on loenguks üks-ühele arutelu, koos teksti lugemine või õpilase kirjutise analüüsimine. Teinekord on see mitmes keeles korraga peetav vali arutelu, millest erinevaid kilde tõlgitakse tagasi inglise keelde.
Lood on muutunud tarbekaubaks
Õpilased liituvad kursusega ja jagavad oma lugusid erinevatel põhjustel. Mõned on oma lugusid ja ideid üles kirjutanud ning otsivad oma abi ja tagasisidet oma stiili ja inglise keele oskuse osas. Teised kasutavad kursust esimest korda inglise keeles kirjutamise alustamiseks. Mõned lood on visuaalsed – neid räägitakse läbi fotograafia ja kunsti. Paljud tahavad, et nende lugusid lindistataks ja kuulataks, kuid neid on alt vedanud meedia ja laagri vabatahtlikud, kes - võib-olla head soovides – koguvad lugusid, et nad saaksid kuulutada end džungli elanike esindajateks.
Lood on muutunud tarbekaubaks, mida džungli elanikel palutakse vahetada mõnikord teenuste ja raha vastu, kuid vahepeal ka märkamatult teiste vabatahtlike tegevuste jaoks. Kohati muretsetakse selle pärast, kuidas osade elanike lood avaldatakse ning selle võimalikust halvast mõjust tulevikus nende staatusele Euroopas. Lisaks sellele on lood nende õpilaste jaoks, kellega kohtume, oluline osa identiteedist – lugude omamine tähendab neist kinni hoidmist.
Calais' laager. Foto: Scanpix
Lood, millest õpilased kursuse käigus räägivad ja kirjutavad, jäävad muidugi nende omandiks. Need esitatakse kursusetööna hindamisele, kuid pärast seda on õpilaste enda otsustada, kas nad soovivad neid avaldada. Mõned neist avaldavad oma lood Facebookis või mujal sotsiaalmeedias ning osad õpilased hoiavad neid tuleviku tarbeks endale. Mõned õpilased teevad koostööd, et kirjutada raamat Voices from the Jungle (Hääled džunglist), mis avaldatakse järgmisel aastal kirjastuse Pluto Press poolt.
Paljud õpilased saavad jutuvestmise arendamisel toest ja tagasisidest palju kasu, kuid need lood ei ole meie jaoks. Jutustamise tehnikate ja stiilide õpetamise ning teiste juttude lugemise läbi me pigem julgustame õpilasi oma lugusid edasi andma ja ise nende kasutamise üle otsustama.
Oktoobri alguses ütles üks õpilane mulle: «Džungel on kõige suurem haridus, mille olen saanud.»
Ebakindel tulevik
Prantsuse valitsus kavatseb laagri oktoobri lõpuks maha võtta. Väljatõstmine algab valitsuse sõnul 24. oktoobril. Heategevusorganisatsioonide viimase hetke katse laagri sulgemine peatada lükati just Prantsuse kohtu poolt tagasi. Muret tekitab aga see, mis juhtub edasi sealsete elanikega, kelle seas on 600 saatjata alaealist. Mais lubas Ühendkuningriik mõnedele neist lastest uue kodu otsida, kuid aega kulus oktoobrini, enne kui rühm Ühendkuningriigis elavate sugulastega lapsi sinna saabus.
Praegune olukord ei ole ka esimene kord kui laagrielanikud seisavad silmitsi ebakindlusega. 2016. aasta veebruaris toimus osaline väljatõstmine ja laagri lammutamine. Juulis kuulutasid Prantsuse võimud, et kogu laagris toimuv äritegevus lõpetatakse. Migrantide ja pagulaste rajatud restoranid ja kohvikud pakuvad eluks vajalikke võimalusi – peavari, sotsiaalne ruum ja elekter – ning vabatahtlikud, külalised ja teised suuremate ressurssidega inimesed maksavad toidu ja teenuste eest. Apelleerimise järel tühistas Lille’i administratiivkohus augustis otsuse äritegevuse lõpetamise kohta.
Kõik õpilased on regulaarselt seisnud silmitsi ähvarduste ja vägivallaga Prantsuse politsei kätes ning nad räägivad meile haiglakäikudest ja saadud vigastustest. Õpetamise ajal on laagris sageli kohal ka relvastatud politseijõud, kuid siiani on nad lasknud meil rahus tegutseda. Calais’ sadama ümber ehitatakse praegu ka Ühendkuningriigi poolt rahastatud müüri.
Calais' laagri lähedale ehitatav müür. Foto: Scanpix
Tingimused laagris on ebainimlikud ja ohtlikud. Sellest hoolimata pakub laager mitmeid mitteametlikke turvavõrke, kontakte kogukonnas ja haridusvõimalusi, mis ei ole ei Prantsusmaal ega isegi Ühendkuningriigis asüülitaotlejate ametlikes majutuskeskustes kättesaadavad. Enamik meie kursuse õpilastest on väga agarad jätkama oma formaalset haridust, kuid peavad selle nimel aastaid ootama kas piisava rahahulga leidmiseks, kohustusliku residendistaatuse saamiseks, või Prantsusmaale jäänute seas piisava kompetentsi saavutamiseks prantsuse keeles.
Kui džungel tõesti oktoobri lõpus kinni pannakse, jätkame õpilastega tööd läbi sotsiaalmeedia ning püüame ka nendega aeg-ajalt nende uutes asupaikades kohtuda. Ametlikult tunnistatud Grand Synthe laager Dunkirkis võtab tõenäoliselt vastu osa Calais’ elanikke ning teised satuvad ehk mitteametlikesse laagritesse Dieppes ja teistes naaberlinnades, mis võib pakkuda mooduseid meie töö jätkamiseks.
Lille’i ülikool on vastu võtnud 80 laagrielanikku, kes alustavad täieliku stipendiumiga kohtadel õppetööd oktoobri lõpus, kuid sarnaste võimaluste otsijaid on veel sadu. Euroopa poliitikud ja kodanikud muretsevad Euroopa Liitu saabuvate pagulaste ja migrantide integratsiooni, töösobivuse ja kulude pärast. Minu kogemused džunglis õpetamisega on näidanud, et kohene juurdepääs haridusele on nendele muredele üks kõige olulisemaid lahendusi. Veel olulisemana on tegemist inimõigusega.
Artikkel ilmus esimest korda veebiväljaandes The Conversation


description: Sel laupäeval toimuvad Salme kultuurikeskuses 48. Eesti meistrivõistlused kulturismis ja fitnessis. Postimehe otsestuudios avaldasid spordiala põnevaid detaile Ott Kiivikas, Helena Mang ja Evelin Ainomäe.

title: PÄEVAINTERVJUU Kiivikas, Mang ja Ainomäe avaldasid kulturismi ja fitnessi peidus poole

maintext:
«Kindlasti ei ole nii, et hommikul ärkad ja otsustad, et nüüd ma lähen võitma, kindlasti tuleb pingutada,» märkis möödunud nädalavahetusel Läti karikavõistlustel Riga Pearl bikiinifitnessis esikoha saavutanud Helena Mang, «võidud on ikka raske töö ja järjekindlusega välja teenitud.»
«Loomulikult on see vapustav tunne,» lisas kevadel Eesti karika bikiinifitnessi masters kategoorias võitnud Evelin Ainomäe, kellele see oli ühtlasi esimene lavakogemus, «aga mul on ka selline omadus, et kui ma midagi ette võtan, siis ma panustan sada protsenti ja loomulikult oli see positiivne üllatus.»
Euroopa meister ja 17-kordne absoluutne Eesti meister kulturismis Ott Kiivikas selgitas, et just uute alade areng nagu bikiinifitness, bodyfitness ja fitmodell on spordialale loonud laiema kandepinna.
«See on toonud juurde kordades võistlejaid ja harrastajaid, alad on läinud selgelt naiselikumaks ning ka lühema treeningstaažiga sportlastel tekib võimalusi saavutada häid tulemusi,» lisas Kiivikas.
Populaarsus sotsiaalmeedias
Bikiinifitnessi menust kõneleb ka Helena Mangi tegemiste jälgijate arv nii Instagramis kui Facebookis, mis küündib vastavalt 10 000 ja 3000 inimeseni ning on Eesti mõistes harudlane.
«Bikiinifitness jõudis minuni väga orgaaniliselt – alustasin jõusaalis ja sammhaaval sai hakatud sotsiaalmeedias pilte söökidest ja treeningutest postitama ning see sai väga palju tagasisidet. Nii piltide all kui privaatselt tuleb palju kirju, inimestele annab see palju juurde, nad saavad ideid, mida ja kuidas süüa ning võib-olla natuke kopeerida. Iga päeva ja kuuga on see kasvanud,» rääkis Mang.
«Kui otsustasin, et hakkan lava jaoks valmistuma, siis tahtsin seda teha avalikult, mida väga palju ei ole seni tehtud. Võistlusteks valmistumist varjab tavaliselt saladuseloor – mida nad täpselt teevad, mida söövad, kui palju trenni teevad? Tahtsin näidata, et tegelikult ei ole see asi nii hull,» lisas ta.
Bikiinifitnessis ei piisa vaid bikiinidest
Kiivikas tõdes, et Mangi tegemisi jälgides saab hea pildi sellest, milline on tegelikult selle ala treeningkoormus.
«See on ikkagi tõsine spordiala ja ei erine absoluutselt kulturismist, millega mina tegelen. Bikiini ettevalmistus ei erine täna enam kuidagi kulturismi ettevalmistusest,» selgitas Kiivikas.
Edu ei ole kopeeritav
«Mina ei karda avalikustada, mida ma igapäevaselt teen ja see on mu siiras uskumus, et edu ei ole kopeeritav – ei välimuse, toitumise ega treeningu jaoks,» nõustus Ainomäe.
«Inimesed on erinevad, meie organismid ja harjumused on erinevad. On küsitud ka imenippe, aga neid lihtsalt ei ole olemas. Kõige selle taga on järjepidev töö, pingutus ja pühendumine. Niisama ei tule midagi. Seetõttu ma arvangi, et minu ja Helena soovitustest saab igaüks noppida enda jaoks sobiva,» lisas ta. Evelin Ainomäe blogi saab lugeda Postimehe Elu24 portaalis.
Vaata videot, et teada saada, mis jääb võistluspäeval publiku eest varjatuks ja toimub lava taga!


description: Eesti Väitlusselts korraldas oktoobris koostöös Euroopa Parlamendi Infobürooga mitmes Eesti koolis väitlused, kus arutati, milline kandidaat peaks võitma Andrei Sahharovi nimelise mõttevabaduse preemia. Avaldame Miina Härma Gümnaasiumi 9. klassi õpilase Markus Laanoja kõne nende kandidaatide toetuseks, kes eile auhinna pälvisid.

title: Väitlusseltsi kolumn: Sahharovi preemiaga juhiti tähelepanu ISISe õudustele

maintext:
Nadia Murad Basee ja Lamiya Aji Bashar on kaks noort naist Iraagist, Kocho külast. 2014. aastal tungis nende kodukülla ISIS, kes vangistas seal elanud naised ning tappis kõik mehed, kelle hulka kuulusid ka Nadia ja Lamiya vennad ning mõlema tüdruku isad. Hiljem surmati ka Nadia ema, kuna ta polnud ISISe jaoks piisavalt hea.
Nadia oli toona 21-aastane, Lamiyal oli eluaastaid kõigest kuusteist. ISIS kasutas neiusid seksiorjadena: Lamiyat müüdi viis korda edasi, Nadiat lausa kaksteist korda. Mõlemale tüdrukule sunniti peale terrorirühmituse usutõlgendus, mis tähendas lahtiütlemist nendele omasest iidsest jeziidi usust.
Lamiya ja Nadia suutsid terroristide küüsist põgeneda. Nadia leidis pääsetee, kuna tema vangistaja unustas ukse lukustada, Lamiya põgenes laagrist koos kahe sõbraga, kes mõlemad hukkusid, kui üks neist miini peale astus. Õnnetuse tõttu kaotas Lamiya oma parema silma ja 80% vasaku nägemisvõimest. Pärast ISISest pagemist on Nadia ja Lamiya seisnud jeziidide kogukonna eest ning toetanud naisi, kes on kannatanud seksuaalvägivalla tõttu. Nad on võidelnud kõigi eest, kes on pidanud kogema genotsiidi, massijulmust või inimkaubandust.
Sahharovi mõttevabaduse auhind antakse inimesele või grupile, kes on enim juhtinud tähelepanu inimõiguste rikkumisele. Kahtlemata olid suurepärase panuse selleks andnud kõik kandidaadid, ent ühel põhjusel on nende naiste pingutus erakordsem. Nad on pärit ühiskonnast, kus naistel pole tihti õigust oma arvamust avaldada.
Lisaks usulistele põhjustele on marginaalne hääl kõigil Iraagis elavatel jeziididel, kuid ka selle väikse kogukonna sees on Nadia ja Lamiya ebasoodsas olukorras oma soo tõttu. Seepärast on nende vabadus mõelda teisiti ja kujundada ümbritsev maailm teistsuguseks kohaks palju suurem võrreldes teiste nominentidega, kuna uus polnud ainult avaldatav mõte, vaid ka isikud, kes ideed teistega jagasid.
Euroopa Parlament on auhinna andmise kriteeriumidena nimetanud kolm põhiväärtust, milleks on inimväärikus, vabadus ja võrdsus. Inimväärikus on midagi, mida neil kahel tükk aega polnud. Nad elasid vangistuses, kus neid kasutati asjadena, millega ISISe sõdurid võisid teha seda, milleks neil parajasti tuju oli.
Pärast põgenemist on nad pühendanud ennast sellele, et keegi teine ei peaks samasugust olukorda läbi elama ja saaksid pääsemiseks abi. Vangistuses viibides oli ka vabadus Lamiyale ja Nadiale vaid unistus. See on väärtus, mille saavutamise nimel olid nad valmis võitlema ja kannatama. Lisaks sellele seisavad nad mõttevabaduse eest ja näevad vaeva selle nimel, et me saaks elada maailmas, kus inimese arvamusi ei suruta maha, vaid võetakse arvesse.
Võrdsus on ilmselt väärtus, mida naised enim propageerivad, kuna see on printsiip, millele on ehitatud kogu nende platvorm. Võrdne kohtlemine, hoolimata inimese usulisest veendumusest, soost või minevikust, on nende soovitav tulemus.
Kui jätta kõrvale moraalsed põhimõtted ja pehmed väärtused, siis ka reaalpoliitilisest küljest on Murad ja Bashar oivalised valikud. Andes Sahharovi auhinna neile, on võimalik juhtida tähelepanu sellele, mida ISIS teeb, näidata välja lääneriikide toetust neile, kes on pidanud kannatama ja õõnestada rühmituse jalgealust veelgi. On võimalik saata signaal sellest, kuidas nende teod on vastuvõetamatud ja kuidas Euroopa ei kavatse oma arvamust nende suhtes muuta. Lisaks sellele muudab see päevakajalisemaks kogu ISISe tegevuse.
Hetkel on läänes nende tegevuse ümber diskussioon ainult siis, kui tehtu puudutab otseselt meid ning ei mõelda sellele, et inimesed Lähis-Idas peavad õudusi kogema iga päev. Inimeste silmaringi avardamine muudaks seetõttu mõistetavamaks ka pagulaskriisi, kuna nähtaks massiimmigratsiooni tegelikku põhjust, selmet arvata, et kodud jäetakse maha lihtsalt parema palga nimel.


description: Ah, vanamoeliste viha Bob Dylani Nobeli preemia väljakuulutamisel! Milline pahameeletorm akadeemialt – mitte rootslastelt, vaid maailma literatuurikirikult, kirjutab kirjanik Bernard-Henri Lévy.

title: Bernard-Henri Lévy: miks häiris paljusid Nobeli preemia andmine Bob Dylanile?

maintext:
Kirjandusliku bürokraatia paanika on silmatorkav – nad on kinni oma veendumustes ja läbi imbunud väiklaste kalkulatsioonide, läbimõtlematute prognooside ja kavalate positsioonimuudatustega. Kas Dylani valik oli poliitiline või mitte? Miks ameeriklane? Miks mitte naine? Miks mitte mõni nähtava vähemuse hääl? Miks mitte keegi, kes on juba 20 aastat oodanud? Miks mitte see, kes on juba lootuse kaotanud?
Tossikeste jaoks võib see olla küll ebameeldiv, aga tõsi on see, et Nobeli kirjanduspreemia andmine autorile, kes on kirjutanud vaid ühe raamatu, pole palju üllatavam selle andmisest Dario Fole või Winston Churchillile, kellest kumbki eriti rohkem ei kirjutanud.
Siin on ka veel laiem tõde: anda preemia meie ühele viimasele populaarsele poeedile, kes on Rutebeufi, Villoni ja kõigi üksildaste ja mahajäetud rändlaulikute ja laululindude kauge sugulane, pühitseda trubaduur, kes on üksildaste ja eksinud hingede vennaskonna rahvalaulik, kroonida ballaadide autor, mis on André Suarèsi väljendit Rimbaud' kohta kasutades olnud «hetkeks elus» nii paljudele 20. ja 21. sajandi inimestele – on palju loogilisem, kui tõmmata mütsist vähetuntud Rudolf Christoph Eucken, või valida Sully Prudhomme näiteks Tolstoi asemel.
Muidugi on vale vastata peenutsemisele omakorda peenutsemisega. Seistes aga vastu neile, kes on karjunud «See ei ole kirjandus! Lihtsalt ei ole!», tekib tahtmine astuda Francis Ponge poolele, kes Lautréamonti tsiteerides defineeris poeedi (tema ütles küll proeet) rahvalauliku või trubaduurina, kes «asjade häält» väljendades on saanud «oma hõimu kõige kasulikumaks liikmeks». Kellele sobiks see definitsioon veel paremini, kui mitte laulude Chimes of Freedom ja Long and Wasted Years autorile, mis äratab ellu selle, mida kriitik Greil Marcus on nimetanud Ameerika kultuuri «nähtamatuks vabariigiks»?
Bob Dylan. Foto: Scanpix
Lisaks tekib tahtmine võtta ka Mallarmé vaatenurk, kes utsitas meid enam-vähem samadel tingimustel «andma hõimu sõnadele puhtam tähendus». Taas, kes oleks parem sellest kollaažikunstnikust, sellest viidete ja intertekstuaalsuse kameeleonist, sellest lakoonilisest laulusõnade kirjutajast ja verbaalsest alkeemikust, kes on veetnud oma elu teiste ja iseenda sõnu uuesti luues, paljastades sellega päeva katsumuste tuha all oleva hõõguva söe ning muutes kullaks raadios kuuldud tina?
Või mõelge näiteks tuttavlikele erinevustele kirjameeste seas, kes kasutavad keelt tööriistana, ning kirjanike seas, kes selle siidiks ketravad. Kas Dylan mitte ei viidanud millelegi sarnasele, kui ta pärast aastatepikkust võitlust inimõiguste nimel, vastupanu Vietnami sõjale ja feministlikku revolutsiooni toetades pani oma ühele kõige ilusamale laulule pealkirjaks I’m Not There (Ma pole seal), justkui tähenduses, et ma pole enam siin, ma pole enam su teener, seega head aega ja hüvasti?
Tegelik küsimus kerkib aga mujal. Kõige tulemuslikum oleks võrrelda õunu õuntega ja laulu Blonde on Blonde autorit nendega, kes olid ja on jäänud tema olulisimateks ajastukaaslasteks.
Dylan on Kerouac, kes oskab laulda. Ta on Burroughs, kes tegi muusika biitnikute põlvkonna metsikute pidude ja alasti lõunasöökide (naked lunch) suurele paraadile. Ta on see, mida Allen Ginsberg ütles, kui kirjeldas oma šokki 1963. aastal esmakordselt A Hard Rain’s A-Gonna Falli kuuldes – laul, mille kiiruses ja rõhuasetustes, rõhu järskudes muutustes ning sõnade ja kujutlusvõime südamesse viimises kajastub kogu ajastu parim kirjandus ning seda veel koos muusikaga!
Kas paneme seda Dylanile pahaks, süüdistame teda pattudes, et ta on pookinud bluusi, soul'i ja kantrimuusika rütmid piibli, William Blake’i ja Walt Whitmani külge? Miks peaksime keelama rändtuurile Never Ending Tour (Lõppematu Tuur) (üle kahe tuhande esinemise!) väärikuse, mis kõhklemata lubati raamatu Teel (On the Road) autorile?
Ma arvan, et Louis Aragon oli see, kes ütles, et luuletuse seadmine muusikasse on nagu liikumine mustvalgelt värvilisele. Léo Ferré ja teiste muusikute lauludesse pandud luuletaja Aragon uskus, et laulmata luule on poolsurnud.
Paistab, et Dylan oli oma ajastul ainus, kes suutis täielikult kehastada musikaalsust, mis on suure luule jaoks vajalik ning iga poeeti kummitavaks teiseks hääleks, kuid mille harilikult saavad need, kes tema loomet ette loevad. Laulu võim on poeedi ülim salajane tõde ning mõned on läinud hulluks – sõna otseses mõttes traagiliselt hulluks –, püüdes pääseda puurist ja saada lauluks.
Rahvalaulik ja rapsood, poeetilis-muusikaline revolutsioon ühes mehes ja ühes loomes. Mulle meeldib mõelda, et just tema jõud – pikaaegne geniaalsus, mis jääb igavesti nooreks – oli see, mida Nobeli preemia komitee oma valikuga tunnustas.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org


authors:
Mihhail Lotman
Semiootik
Irl

description: Viimastel päevadel on minu käest korduvalt küsitud kahte asja: mida ma arvan uuest presidendikandidaadist ning mida ma arvan Kaarel Tarandist ja Maarja kujust ERMis. Püüan lühidalt nendele küsimustele vastata, kirjutab oma blogis semiootik Mihhail Lotman.

title: Mihhail Lotman: Kersti Kaljulaiust ja Püha neitsi Maarja ilmutusest ERMis

maintext:
1. Kersti Kaljulaid
Proua Kersti Kaljulaiu kohta võin öelda ainult positiivset. Siiski ei hakka seda tegema, kuna esiteks ta minu kiitust ei vaja ja teiseks, kuna tegemist on ainsa kandidaadiga, oleks see lihtsalt kohatu.
Niisiis on meil väljavaade saada väärikas president. Mis on muidugi hea. Mis aga ei ole hea, on mitmekuine enese ja teiste petmise kampaania, mis sellele eelnes, kuid sellest tahan kirjutada hiljem.
2. Püha neitsi Maarja ilmutus ERMis
Minult küsiti, kuidas mina kristlasena, eriti katoliiklasena suhtun sellesse, et ERMis neitsi Maarja kuju lüüakse jalgadega puruks, ja see toiming käib usupuhastuse sildi all. ERMi avalike suhete juhi Kaarel Tarandi sellekohased seletused ja õigustused on omaette pärlid.
Aga asja sisust. Ikonoklasmi juhtumid leidsid reformatsiooniajal tõesti aset nii Tallinnas kui Tartus, kuid see veel ei tähenda, et nende üle võiks erilist uhkust tunda. Eriti sensitiivne on selles kontekstis neitsi Maarja teema. Isegi kui jätta kõrvale see, et hiljuti tähistas Eesti pidulikult Maarjamaa nime saamise aastapäeva, peab mainima, et Martin Luther suhtus Maarjasse erilise aukartusega, pidades teda kõikide naiste eeskujuks. On väga kahtlane, kas talle meeldiks idee Maarja kuju jalaga purustamisest.
Niisiis, asi on ajaloo seisukohalt vähemalt kahtlane. Kuid see on täiesti vale visuaalselt seisukohalt. Maarja kuju ERMis jäljendab 1830. aasta Maarja ilmutust Catherine Labouréle, täpsemalt sellele sündmusele pühendatud medaljoni. Selline ikonograafia oli reformatsiooniajal täiesti võimatu nii Maarjamaal kui mujal.
Mis aga puudutab hr. Kaarel Tarandit, siis arvestades tema varasemaid saavutusi, ootasin kohe pärast tema ametikohale määramist, millal ERMist hakkab kostma ämbrite kolinat. Et see hakkas kostuma kohe avamispäeval, ületas mu julgemad ootused.
Samas ei taha ma olla nende seas, kes kõva häälega väljendavad oma nördimust. Viimasel ajal on palju pilatud igasuguseid pühi sümboleid. Ma ei saa seda heaks kiita, kuid soovitan neil, kes ei saa seda kuju vaatamata jätta, suhtuda sellesse kui halba nalja.


authors:
Jaak Madison
Riigikogu Liige
Ekre

description: Üle pika aja tuli ettevõtlusminister Liisa Oviir välja algatusega, millest võib Eesti majanduse elavdamiseks ka tegelikult kasu olla – moodustada praegusest KredExist uute finantsinstrumentidega riigipank, mis võimaldaks ettevõtjatel laieneda ning toetada uusi alustavaid ettevõtjaid, kirjutab riigikogu liige Jaak Madison (EKRE).

title: Jaak Madison: II pensionisammas võiks olla riigipanga haldusalas

maintext:
Erapankade juhid löövad muidugi juba häirekella, sest riik tükib nende marjamaale. Samas pole riigipanga ülesanne konkureerida kommertspankadega, vaid võimaldada finantseerimist valdkondades, kus erapankadel pole kas motivatsiooni või riskijulgust. Eesti majanduse elavdamise seisukohast on ettevõtjale toetusmehhanismide loomine üks võtmeküsimusi.
Riigipanka luues aga tasuks vaadata kaugemasse tulevikku. Kuna on selge, et senine pensionisüsteem meid mõnekümne aasta pärast enam ei toida, tuleb valitsusel varem või hiljem hakata tegema põhjalikke ümberkorraldusi. Minister Tsahkna juba hirmutas rahvast pensioniea tõstmisega 70. eluaastani ja tegi ettepaneku kaotada riigipoolsed sissemaksed II pensionisambasse.
Tsahkna pidagu hoogu. Peame mõtlema hoopis sellele, et koos pesuveega ka last välja ei visata. Tõsi, praegu on riik pannud kohustuse maksta iga kuu oma sissetulekust sambasse 2 protsenti ning riik ise maksab I samba arvelt veel 4 protsenti juurde, kuid tehtavate investeeringute üle puudub vähimgi kontroll. Rääkimata investeeringu garantiist, mis sunduslikul maksel peaks olema elementaarne.
Samas on II pensionisammas üks väheseid võimalusi tagada süsteemi toimimine ka aastal 2040, mil praeguse demograafilise kriisi jätkumise korral on ühe pensionäri kohta vaid 1,3 töötajat võrreldes praeguse 3,0 töötajaga ning keskmine riiklik pension on prognoosi kohaselt 280 eurot.
Üks lahendusi on siduda riigipanga strateegia II pensionisamba reformiga ehk tuua teine sammas uue panga haldusalasse. Olgu mainitud, et juuni lõpuks oli kohustuslike pensionifondide varade maht kokku 1,99 miljardit eurot ning II sambaga oli liitunud 656 972 inimest, kes kõik loodavad saada tulevikus sealt inimväärset pensionilisa.
II samba hoidmine riigipangas võimaldaks garanteerida investeeringute tootlikkust mõistlikus mahus, see tähendab, et tulevane pensionisaaja ei pea kartma, et tema teise samba raha jääb välja maksmata.


description: Postimehe otsestuudios olid täna pensionifondi Tuleva asutajad Annika Uudelepp ja Loit Linnupõld, et anda ülevaade poole aasta arengutest. Tuleva on Eesti esimene pensionikogujate ühistu, kus puudub vahendajana pank.

title: PÄEVAINTERVJUU Tuleva pensionifondi asutajad: pangad on teinud palju halbu valikuid

maintext:
«Tänaseks on liitumisavalduse täitnud 1900 inimest ja see näitab, et sõnum, millega kevadel välja tulime, on kõnetanud väga paljusid,» sõnas Tuleva pensioniühistu üks asutajaid Annika Uudelepp.
«Meie sõnumi mõte oli, et miks koguda pensioniks vara pangale, kui seda saab koguda endale. Loome selleks oma pensionifondi, ms ei võta kõrgeid teenustasusid ja kus liikmed ise saavad jaotada tulu,» lisas ta. See tähendab, et tulu tekkimise korral jaotatakse see liikmete vahel, mitte kaugete aktsionäridega.
Uudelepp rõhutas ka praegust demograafilist seisu, mis viib olukorrani, et esimene pensionisammas saab tulevikus olema «kõhnem» kui praegu. Seda seetõttu, et tööealist elanikkonda jääb aasta-aastalt vähemaks. Tuleva loodi Uudelepa sõnul suuresti seetõttu, et raputada teise samba ehk kohustusliku kogumispensioni süsteemi.
«Tuleva odavus seisneb selles, et tootlus on parem ja pensionile minnes on sul rohkem raha,» selgitas Loit Linnupõld, et Tuleva puhul ei tee fond ühtegi rahalist liigutust, mis ei tooks kasu pensioni kasvatamisele. Pankadel seevastu kulub teenustasudelt saadav raha paljude teiste kohustuste täitmiseks, mida uus pensionifond teha ei plaani.
Tuleva asutajad on võrrelnud maailmaturgude tootlust aastatel, mil Eestis on kehtinud teise samba süsteem ehk alates 2003. aastast ning avastanud, et kui pangad oleks investeerinud raha passiivselt indeksfondidesse, oleks Eesti inimesed võinud teenida kokku ühe miljardi eurot.
«Aga me oleme teeninud umbes kolm korda vähem. Ühelt poolt on suure osa ära ampsanud teenustasud, teisalt on tehtud ka valesid valikuid. Aktiivse juhtimisega on tõmmatud pidurit siis, kui poleks vaja olnud või mindud turule siis, kui polnud vaja minna,» selgitas Uudelepp.
Asutajad usuvad, et pikaaegse pensionikogumise perioodi ajal ei ole vaja tegeleda nn ülejuhtimisega ning kõige turvalisem ja tootlikum on investeerida indeksfondidesse, kus riskid on hajutatud ja turgude kõikumised tasakaalustavad aastakümnete jooksul üksteist ära.
«Ajalugu vaadates pole inimestel palju valikut olnudki,» märkis varasemalt nii SEB pangas kui Swedbankis investeerimisfonde juhtinud Linnupõld, «täna on pankades enamik tooteid väga ühenäolised. Vaatamata sellele, et räägitakse aktiivsest juhtimisest, jäädakse valdavalt indeksitele alla. Suure osa tuludest söövad ära tasud ja suur osa lühiajalistest panustest on pigem ebaõnnestunud.»
Asutajad usuvad, et mida rohkem inimesi liitub Tulevaga, seda jõulisem on sõnum pankadele, et muutus on tähtis.
Tuleva avab oma fondid kõigi eelduste kohaselt kevadel.
Vaata videot!


authors:
Toomas Jürgenstein
Riigikogu Liige
Sde

description: Kirjutan pisut lahti mõtted, mille tekitas ERMis reformatsiooni teema juures olev eksponaat, kus ekraanil olev madonna puruneb tükkideks, kui ekraani all olevale lülitile lüüa. Mõne sekundi möödudes kujutis taastub. Mulle tundub, et sellel teemal arutamine jätkub veel mõnda aega, kirjutab riigikogu liige ja pikaaegne religiooniõpetuse õpetaja Toomas Jürgenstein (SDE).

title: Toomas Jürgenstein: ma oleks ERMi Neitsi Maarja kujutise hukkamõistmisel ettevaatlik

maintext:
Kohe alguse lisan veel seda, et ma pole eksponaati tänaseni näinud (va mõned videod) ning kui ma kirjutan neljast argumendist, miks ma hukkamõistmisega oleks ettevaatlik ja ei kiirustaks, siis viiendaks ja peamiseks argumendiks olekski asjaolu, et näituse avamisel käsin ma sellest eksponaadist lihtsalt mööda ja ei pannud seda tähele. Seega vahetu kogemus mul puudub.
Esmalt mainisin, et tunnen päris paljusid ERMi inimesi ning nende hulgas pole ma kohanud ühtegi põhimõttelist usuvastast. Seega soovi mõne eksponaadiga usule «ära panna» ei ole. Küllap on küsimus ebapiisavas selgituses, võib-olla võiks midagi selle eksponaadi puhul ka ümber teha, saan aru, et Tõnis Lukas ja Urmas Viilma on omavahel suhelnud ning Tõnis Lukas on ka meedias sellekohast valmisolekut ilmutanud.
Teiseks, ideed ma tunnustaksin. Selline ekraan mõjub hoiatusena, kui lihtsalt me hoolimatusega (sõnaga, puudutusega, löögiga, vahel puudutamata jätmisega) olulisi ja kalleid asju purustame või kellelegi haiget teeme. Tekib ka küsimus, kui palju on meil jõudu see liigutus (löök) tegemata jätta? Kuidas see juhib tähelepanu inimloomuse nõrkusele, olen üsna kindel, et pildirüüste ajal oleksin minagi olnud lõhkujata hulgas.
Kirjutasin ka Facebookis oma seinal, et võib-olla oleks parem, kui see eksponaat oleks teistest eraldatud – inimene oleks jumalaemaga kahekesi. Siis tekib süvenemise ja otsustamise moment reaalsemalt, mitte möödaminnes.
Kolmandaks, ekraanil olevad tükid lähevad madonnaks taas kokku. Ma arvan, et see sümboliseerib, et hoolimata libastumistest on paljusid mõtlematuid tegusid võimalik parandada. Samuti usu jõudu, sest lõplikult purustada annab usumaailmas väheseid asju.
Neljandaks ajalooline pool. Usu ajaloost ei tohiks unustada ka valusaid asju. Näiteks Tallinna 1524. aastal kirikutes toimunud pildirüüsted, kust meenus Niguliste kiriku ettenägelik hoidja, kes lukuaugud tina täis valas ja pildirüüste oma kirikus ära hoidis. ERMi eksponaadi juures on igaühel valik, kas olla koos pildipurustajatega või mitte.
Võib-olla on minu poolt pakutud seletused liiga keerulised ja ei tööta. Kardan ka seda, et usuteemalise haridusega ei ole Eestis hästi ning sümbolite lugemine ja seoste loomine on seetõttu ehk liiga otsekohene ja mustvalge. Seda tean aga kindlalt, et ERMis töötavad mõistlikud inimesed, kes häid soovitusi kuulda võtavad.


description: Väikesele riigile on selles keerulises maailmas alati hea, kui seda teenib suur president. Toomas Hendrik Ilves on teinud Eesti palju suuremaks ja rahvusvaheliselt palju enam respekteeritumaks ning käinud sellega Lennart Meri jälgedes, kirjutab Rootsi poliitik ja diplomaat Carl Bildt.

title: Carl Bildt: Ilves on teinud Eesti suuremaks ja olulisemaks

maintext:
Riigipeal on mitmeid funktsioone, kuid üks kõige olulisematest on peegeldada riiki väljapoole. Paljudel juhtudel on küsimus ehk peamiselt äritegevuse või kultuuri edendamises, kuid Eesti puhul on see lõppeks ka turvalisuse küsimus.
Eesti – just nagu ka tema naabrid Läti ja Leedu – ei tohi kunagi olla olukorras, kus teiste riikide liidrid üle maailma võiksid kriitilises olukorras rääkida sellest kui «kaugel asuvast ja tundmatust riigist» ning pöörata pea kõrvale, kui Eesti vajab abi. See oleks tõeliselt ohtlik.
Oma ametiaastate jooksul on president Ilves teinud Eesti suuremaks ja palju olulisemaks maailma liidrite silmis, kes vastasel korral ei oleks vast huvitunud ei Eestist ega kogu meie regioonist.
Osa sellest on muidugi tingitud tema selgest sõnumist, milline on julgeolekuolukord Euroopas ja mida tuleb teha. Kõik ei ole küll alati kogu öelduga nõustunud, kuid ei ole kahtlust, et Eestit on läänes tähelepanelikult kuulatud, kui need teemad on kõneks tulnud.
Teine väga oluline pool sellest on, et Eesti on tõeliselt modernne riik. Üleminekul industriaalsest ajastust digitaalsesse ajastusse on Eesti eesliinil. Muidugi, Eesti edulugu on suurem kui Ilves, kuid ei ole kahtlust, et tema väsimatud pingutused on aidanud oluliselt kujundada seda, kuidas Eestit maailmas nähakse.
On vähe riigipäid, kes on nii selgelt rääkinud Euroopa julgeolekualastest väljakutsetest, kui tema on seda teinud, ja pea keegi neist ei ole suutnud näidata nii teadmisi kui ka visiooni neis küsimustes, mis digitaalseid väljakutseid puudutab. Tehes seda, on ta andnud suure panuse selleks, et Eestit nähtaks laias maailmas nii modernsena kui ka vastutustundlikuna.
Väikesele riigile on kasulik, kui tal on suur president. Eestil on vedanud – tal on olnud need aastad koos Toomas Hendrik Ilvesega.


description: Täna kell 13.15 on Postimehe otsestuudios pensionifondi Tuleva asutajad Annika Uudelepp ja Loit Linnupõld. Tuleva on Eesti esimene pensionikogujate ühistu, kus puudub vahendajana pank.

title: PÄEVAINTERVJUU Kas Tuleva pensionifond saab algkapitali kokku?

maintext:
Ministeeriumid on viimasel ajal hakanud aktiivselt tegelema pensionitemaatikaga. Sotsiaalkaitseminister Margus Tsahkna esitab täna valitsuse kabinetiistungil riikliku vanaduspensioni jätkusuutlikkuse analüüsi ja teeb ettepaneku järjekordseks pensionireformiks. Rahandusministeerium esitas eile seaduseelnõu, mis alandab teise samba pensionifondide väljumistasu ja lihtsustab uute pensionifondide tulekut.
Swedbank tuleb turule uute pensionifondidega
Kui veel selle aasta alguses tundus, et pensionifondide turul jäävad valikuvõimalused ja konkurents väiksemaks, siis eelkõige Indrek Neivelti, Sandor Liive ja veel mitme prominentse majandustegelase loodud pensioniühistu Tuleva kärarikas tulemine on sundinud olemasolevaid tegijaid jalgu kõhu alt välja võtma.


description: Euroopa Kontrollikoja liikme kandidaadiks esitatud riigikogu liige, endine pea- ja majandusminister ning kunagine riigikontrolör Juhan Parts ütles Postimehe otsestuudios, et oleks hea meelega kandideerinud kontrollikoja liikmeks avalikul konkursil.

title: Kontrollikotta suunduv Parts: oleksin hea meelega konkureerinud avalikult

maintext:
Parts märkis, et kui kontrollikoja liikme kandidaati poolteise aasta eest arutama hakati, ütles ta ka ise, kui tema nimi võimaliku kandidaadina läbi käis, et sellele kohale võiks teha avaliku konkursi. «Oleksin hea meelega konkureerinud avalikult,» ütles ta Postimehe päevaintervjuus.
Parts rääkis, et kaalus Euroopa Kontrollikoja liikmeks asumist väga põhjalikult. Mis teda selle töö juures innustab, on Partsi sõnul mitte läbitöötamist vajavad paberipakid ja igav bürokraatia, vaid võimalus Euroopat puudutavate asjadega sügavuti tegeleda. «Mingis vanuses pinnapealsus vajab vaheldust,» märkis ta.
Pärast valitsuse otsust esitab välisministeerium Partsi kandidatuuri ja vajalikud dokumendid ELi nõukogu peasekretariaadile ning seejärel peab tema kohta arvamuse andma Euroopa Parlament. Euroopa Parlamendi eelarve kontrolli komisjon saadab Partsile esmalt paarkümmend kirjalikku küsimust ning pärast neile vastamist toimub tema kuulamine.
Parts ütles, et eeldatavalt võib sellele kuluda kuu või kaks. Ta kinnitas ka, et valmistub kuulamiseks väga tõsiselt ja teeb väga hea soorituse. «Eestit alt ma ei kavatse vedada,» lisas ta.


description: Mis on ühist Lõuna-Aafrika Vabariigi presidendil Jacob Zumal ja Eesti Vabariigi ekspresidendil Toomas Hendrik Ilvesel? Mõlemad ehitasid endale oma ametiajal maksumaksja raha eest kodu. Milles seisneb praegu nende kahe erinevus? Aafrika mandri lõunapoolseimas riigis kohustati president oma eramu ehitamiseks kulutatud 15 miljonit eurot tagasi maksma, mida ta ka tänaseks on teinud. Põhjamaises Eestis loobuti tagasi nõudmast raha, mida pole kulutatud esialgsele sihtotstarbe järgi.

title: Juhtkiri: Ärmagate’i õppetunnid

maintext:
Iseenesest pole summad ju võrreldavad. Ühelt poolt Aafrika maksumaksjate 15 miljonit ja Euroopa maksumaksjate 190 000, millest Toomas Hendrik Ilves maksis tagasi kümnendiku. Kuid praeguses olukorras oleks parem, kui Ilves võtaks vastutuse ja tagastaks aumehena ilma välise sunnita ülejäänud summa, mitte ei peituks oma eksabikaasa selja taha.
Ameerika kirjanik ja filosoof Ayn Rand on kirjutanud, et kui korruptsioon muutub rikastumise allikaks ning ausus muutub harvemaks nähtuseks, siis jõuab ühiskond ummikteele. Riigipea, olgugi nüüd juba endine, määrab teatava tooni. Praegusel juhul ei ole see toon demokraatlikule õigusriigile sobilik.
Sõdadevahelisel iseseisvusajal oli Eestis kombeks suurmeestele kinkida talu, Vabadussõja võitnud väejuhid said aga kingiks mõisasüdame. Kõnealusel juhul aga pole riigikogu ega valitsus otsustanud, et ametist lahkudes saab president sellise kingituse. Tegelikult on Ärma talu eest maksumaksja poolt juba makstud, kuna presidendi umbes 60 000-eurosest aastapalgast oleks pidanud kümne aasta vältel uue kodu rajamiseks piisama.
Küsimus on õiglustundes. Inimesed on nõus oma maksurahaga osalema ühistes asjades, kui nad usuvad, et seda raha ei raisata tühjale-tähjale ega kulutata poliitikute põhjendamatuks ülekuldamiseks. Palk, suurem või väiksem, on selge, igaühele arusaadav kategooria. Mõistetavad on ka teatavad kindlate piiridega ametihüved. Mida on aga võimatu inimestele seletada nii, et sellest ei jääks pikaks ajaks halba mekki, on kõikvõimalike skeemide abil maksumaksja arvel materiaalsete väärtuste saamine lisaks sellele, mis on selgelt kokku lepitud – presidendi puhul kirjas seadustes, mille riigikogu on vastu võtnud.
Tegelikult toovad Ärma juhtum ja ka eelmiste presidentide elupaika puudutanud küsitavused meid tagasi ka selle juurde, et Eesti Vabariigi presidendil puuduvad tema ametile vastavad esindus-ja ametiruumid. Praegune presidendiresidents Kadriorus ei ole selleks otstarbeks rajatud, vaid 1930. aastatel ehitatud siiski presidendi kantseleiks ja selle töötajate ametikorteriks. Viimase 25 aasta jooksul on presidendi residentsi – kus oleks võimalik ka väliskülalisi vastu võtta – rajamine korduvalt päevakorral olnud, kuid tegudeni pole jõutud. Et vältida edaspidiseid segadusi, oleks viimane aeg see rajada.


description: Kui Marina Kaljuranna puhul räägiti temast kui võimalikust Eesti rahva emast, siis Kersti Kaljulaid selle kuvandi alla kindlasti ei mahu. Ta lihtsalt pole nii soe, pehme ja naerusuine. Pigem kannab ta välja meid teotava ja kaitsva õe rolli.

title: Sirje Niitra: president kui (vanem) õde

maintext:
Kersti Kaljulaid tundub olevat kõike seda, mida ootame oma vanemalt õelt: tark, kindla sõna ja teoga, selline, kellele võib loota ja kes meid alati ära kuulab, on meie jaoks olemas. Tulevane president on lubanud osutada lahendamist vajavatele murekohtadele – täpselt nii, nagu teeb seda õde oma nooremate õdede-vendade puhul. Ehkki meile ei pruugi need õpetussõnad sel hetkel meeldida, oleme hiljem enamasti tänulikud ja mida aasta edasi, seda enam hakkame oma vanemat õde armastama. Loodetavasti läheb nii ka meie uue presidendiga.
Vahel juhtub, et õde on pikki aastaid kodust kaugel tarkust ja kogemusi hankimas olnud. Kui ta siis ükskord naaseb, kulub parasjagu aega, et temaga uuesti harjuda, ta jälle omaks võtta. Just nii tundub praegu olevat ka Kersti Kaljulaidiga. On inimesi, kes ütlevad, et nad ei tunne teda, samas on rohkem neid, kes teavad teda kas tema töö järgi Euroopas või on lugenud tema asjalikke mõtteavaldusi Eesti ajalehtedest või kuulnud raadiost.
Tuntus polegi alati oluline. Oleme ju küll ja küll valinud parlamenti ennast esindama teleekraanilt või teatrilavalt tuttavaid nägusid, kes pole aga suurt midagi ära teinud. Õnneks on mõni neist ise aru saanud, et on sattunud valesse kohta, ja Toompealt jalga lasknud. Au neile selle eest!
Kersti Kaljulaid on oma presidendikandidaadiks olemise napi aja jooksul avalikel esinemistel suutnud paljud skeptikud pahviks lüüa. Nii teravat mõistust koos väga ladusa ja täpse sõnakasutusega kohtab harva. Tõsi küll, ta võib tunduda vahel liiga napisõnaline ja tõsine, aga mõelge ka, millisesse olukorda me ta asetasime. Uude rolli, ja veel nii tõsisesse, sisseelamine võtab paratamatult aega, mida talle anti aga äärmiselt napilt.
President peab olema tark ja Kaljulaid seda kindlasti on. Koguni sedavõrd, et on avaldatud arvamust, miks me teda ometi varem Eestisse tagasi ei kutsunud, et talle Eesti poliitikas mõnd vastutusrikast kohta pakkuda. Aga hea, et see nüüdki juhtus ja talent koju tuli.
Kui milleski kahelda, siis ehk selles, kas ja kuidas suudab peagi ametisse astuv president oma väljapeetud kõnepruugiga kõnetada lihtrahvast ehk kõiki neid tädi Maalisid ja onu Oskareid, keda ta samuti esindada on lubanud. Ja ehkki president ei pea kogu aeg naeratama, nagu mõni varasem presidendiks pürgija näis arvavat, siis veidi pehmemat joont võiks ta harjutada küll. Aga andkem talle selleks kõigeks aega.
Igal juhul tahaks nüüd hüüda: elagu meie uus, kena, stiilne ja sportlik naispresident! Häbi ta meie riigile kindlasti ei tee.


authors:
Marju Lauristin
Tartu Ülikooli Emeriitprofessor
Europarlamendi Liige
Sde

description: Toomas Hendrik Ilves küll hälbis aegajalt rahva ootustest, ent usutavasti ei jää tema presidendiaega iseloomustama mitte pettumused vaid edukad pingutused, kirjutab sotsiaalteadlane ja Euroopa Parlamendi liige Marju Lauristin (SDE).

title: Marju Lauristin: THI presidendiajast võiks kirjutada nii rokkooperi, isikudraama kui Eesti kasvamise loo

maintext:
Kümme aastat on Eesti Vabariigi taasiseseisvuse ajast kaks viiendikku. Sellesse aega kuuluvad nii pronksiöö trauma, majanduskriis ja sellest toibumine, euro tulek ja e-Eesti tähelend, Eesti rahvusvahelise positsiooni tugevnemine NATO küberkaitse keskuse asupaigana, Eesti poliitilist eliiti raputanud usalduskriis ja selle päädimine Jääkeldris, Eesti rahva ühishingamine laulupeol, raevukas võitlus kooseluseaduse ümber, Roosiaia muutumine presidendi ja kultuurirahva mõnusaks kohtumispaigaks, THI fänniklubi kasv Twitteris kui ka Eesti presidendi tõus Euroopa digitaalarengu arvamusliidriks. Selles ajast on võimalik kirjutada isikudraamat ja rokkooperit, aga siin on ainest ka ühe väikese rahva enesest suuremaks kasvamise kangelasloole.
Igatahes jääb Toomas Hendrik Ilves Eesti poliitilisse ajalukku kui intellektuaalne riigijuht, vankumatu sallivuse rüütel, kes järgis järjekindlalt Jakob Hurda põhimõtet väikese rahva vaimult suureks saamisest. Kuigi ta selles püüdes ka aeg-ajalt hälbis rahva ootustest, ei jää tema presidendiaega usutavasti iseloomustama mitte pettumuse virvendused, vaid pigem tema edukad pingutused hoida Eesti arenguambitsioone Euroopa keskmisest kõrgemal.
Ilves läheb Eesti presidenditoolilt ära maailmapoliitikuna, kellele oleks võimetekohane nii Euroopa Nõukogu presidendi kui ka NATO peasekretäri roll. Tema kikilips on tõusnud eesti folkloori tähistaevasse, nii et kui poistekoorid alustavad hoogsat kikilipsulaulu, hõljub lauluväljaku kohal Ilvese veidi häbelik ja hämmeldunud naeratus.


description: President Toomas Hendrik Ilves ütles täna ameti üleandmisel riigikogus, et ei tee tehtust kokkuvõtet ega sõnasta poliitilist testamenti, sest elus ühiskond ja elus inimene ei vaja nii sünge sildiga verstaposte. «Selle asemel kutsun teid kõiki vaatama julgelt edasi ning mõistma Eesti võimalusi ja rolli suures maailmas,» ütles ta.

title: Toomas Hendrik Ilves: kutsun kõiki vaatama julgelt edasi ning mõistma Eesti võimalusi ja rolli maailmas

maintext:
Kümme aastat tagasi andsin siitsamast kõnetoolist ametivande ja kordasin seda viis aastat hiljem. See vanne rakendab presidendi Eesti rahva, meie riigi ja kultuuri kestmise, meie põhiseadusliku korra teenistusse ning selle kaitsele.
Eesti põhiseadus kui Eesti rahva kokkulepe on katsumustele hästi vastu pidanud. Ka äsjane, palju vastakaid emotsioone pakkunud presidendivalimise käik oli äärmisel juhul demokraatia grimass, ei enamat, nagu üks mu eelkäija tavatses ütelda.
See, et aega läks kauem, ei kahanda grammigi võrra nädala eest saavutatud konsensuse kaalu. See ei pisenda tulemust, see ei heida varju valitud presidendile. Lõpuks valis riigikogu Eestile järgmise presidendi täpselt nii, nagu põhiseaduse loojad soovisid – erakondlik egoism kaotas ja laiapõhjaline kokkulepe võitis.
President on üks tegelane me demokraatliku elukorralduse tasakaaluvõrrandis. Selles on tähtsaim koht kõrgeima võimu kandja ehk rahva valitud riigikogul – teil siin saalis, mu daamid ja härrad. Teie panete ametisse valitsuse, kes riigikogu antud seaduste ja suuniste alusel korraldab Eesti igapäevast elu. Sõltumatu kohtusüsteem mõistab õigust. Õiguskantsler jälgib, et kõigi põhiseaduslikud õigused oleksid kaitstud. Riigikontroll valvab, et me ühist vara ei kuritarvitataks.
See tasakaalustav süsteem seisab muu hulgas sellegi eest, et ükski võimuharu, institutsioon ega isik, ka president, ei saaks teiste arvel ülemäära võimu. Seda tasakaalumehhanismi tuleb hoida ja tuleb kaitsta.
Mu daamid ja härrad! Ma ei tee täna tehtust kokkuvõtet. Ma ei sõnasta poliitilist testamenti, sest elus ühiskond ja elus inimene ei vaja nii sünge sildiga verstaposte. Selle asemel kutsun teid kõiki vaatama julgelt edasi ning mõistma Eesti võimalusi ja rolli suures maailmas.
President annab riigikogu ees ametivande Eesti rahvale, mistõttu tahan tänada kogu rahvast, kelle toel on Eesti viimasel kümnel aastal arenenud ja kasvanud. President üksi ei suuda midagi. Kõik, mida ta teeb ja saavutab, sünnib tänu Eestit kalliks pidavatele inimestele.
Enne, kui kõnetoolist lahkun, tänan veel kord Eestit võimaluse eest teenida oma riiki. See on olnud kõigis neis ametites, mida olen läbi aastate pidanud, minu suurim õnn, minu suurim au. Eriti selle viimase aastakümnendi ajal.
Ma soovin, et nüüdsest jagate te oma tuge ja toetust järgmisele presidendile, Kersti Kaljulaidile. Proua president, õnnitlen teid kogu Eesti rahva nimel! Soovin teile sihikindlust ja katkematut energiat Eesti eest seismiseks kodus ja kaugemal.
Aga nüüd, mõne minuti pärast, head kaasmaalased, kui ma annan vabariigi presidendi ametiketi edasi Kersti Kaljulaidile, siis muutun ma tavaliseks kodanikuks, kõigi nende kohustuste, aga ka õigustega, mis on igal kodanikul.
Ja sellega, minu sõnad... saavad... otsa. Välja arvatud kaks: elagu Eesti!


authors:
Andrea Peto
Weronika Grzebalska

description: Kesk-Euroopa naisliikumises on mõned tähistamiskohad. Üheks neist on näiteks see, et Poola naised ennetasid edukalt abortide täieliku seadusega keelustamise. Me võime küll kiita Poola naiste «musta protesti» – üle kogu riigi riietusid naised musta ja streikisid, et leinata oma reproduktiivõigusi –, aga üks murettekitav küsimus on ikka veel vastuseta, kirjutavad Kesk-Euroopa ülikooli soouuringute professor Andrea Peto ja Poola Teadusakadeemia sotsiaaluuringute magistrant Weronika Grzebalska.

title: Andrea Peto, Weronika Grzebalska: Ungaris ja Poolas on tekkinud uus valitsemisvorm

maintext:
Miks üks ELi liikmesriik üldse mõtles sellele, et sundida naisi lõpuni kandma väärarenenud lootega rasedusi ja vangistada arste raseduse katkestamise eest?
Poola opositsioon on andnud hääle vaatenurgale, et valitsev Õiguse ja Õigluse Partei (PiS) soovib tagasi tuua keskaja, kuid see pole piisav. Selline arvamus toetub «tagasilöögile» naiste vabastamise narratiivis, mille käigus riigid liiguvad lineaarselt võrdsuse poole ning tagasilangustest saab üle koostööga.
Õnneks koostöö seekord töötas. Kui aga progressiivsed grupid ei mõista naiste õiguste vastu seisvaid uusi väljakutseid Kesk-Euroopa illiberaalsetes riikides, võib tulevikus edasiminek muutuda tabamatuks.
Polyporus-riik
Viimastel aastatel on Ungari ja Poola kogenud palju järjestikusi radikaalseid institutsioonilisi muutusi, mille eesmärgiks on üle minna liberaalselt illiberaalsele demokraatiale.
Ungaris Viktor Orbáni ja Poolas Beata Szydło tõusvad režiimid ei esinda autoritaarsuse taaselustamist, vaid hoopis uut valitsemisvormi. Selle uue süsteemi juured asuvad üleilmastumise ja neoliberalismi läbikukkumistes, mistõttu kujunesid riigid, mis on tugevate jaoks nõrgad ja nõrkade jaoks tugevad.
Uute režiimide toimimisviisi kirjeldamiseks oleme loonud uue termini: «polyporuse» riik. Polyporus on parasiitseen, mis toitub mädanevatest puudest ja aitab kaasa selle kõdunemisele.
Selliselt toituvad Poola ja Ungari valitsused oma liberaalsete eelkäijate olulistest ressurssidest ning toodavad tulemusena täielikult sõltuva riigistruktuuri.
Selline valitsemisstiil sisaldab Euroopa liberaalse demokraatliku projekti institutsioonide, mehhanismide ja rahastamiskanalite riigistamist.
Üks laialt avalikku kajastust leidnud näide Ungaris oli 2011. aastal tehtud abordivastane plakatikampaania. Kampaania oli osa valitsuse tööelu tasakaalu projektist, mistõttu leidis see rahastuse ELi tööhõive ja sotsiaalse solidaarsuse programmist, mis irooniliselt kannab nime PROGRESS.
«Polyporuse riik» võõrandab ressursse juba eksisteerivalt sekulaarselt ja modernistlikult kodanikuühiskonnasektorilt, et kindlustada ja laiendada oma illiberaalset vundamenti. Sel aastal lükkas Poola justiitsministeerium tagasi mitme progressiivse naiste ja laste õiguste eest seisva kodanikuühenduse rahastuspalved. Inimõiguste erivolinik märkis, et see raha anti hoopis katoliiklikele organisatsioonidele, näteks Caritasele.
Just nagu seen polyporus ründab harilikult juba kahjustatud puid, tõusevad ka illiberaalsed režiimid võimule finantsiliste, julgeoleku ja migratsioonikriiside poolt nõrgestatud demokraatlike standardite kontekstis.
Kesk-Euroopas eelistas 1989. aasta järgne režiim kodaniku- ja sotsiaalreformide asemel majandusreforme. Liberaalsed normid ja praktika ei ole kunagi nendesse ühiskondadesse täielikult sisse sulanud. See loob aga paradoksaalse olukorra, kus illiberaalsed jõud on õitsenud keset lõpetamata liberaalset revolutsiooni.
Sellisel valitsemisviisil on kolm põhilist tõekspidamist, mida tuleb mõista selle edu selgitamiseks: paralleelne kodanikuühiskond, julgeolekunarratiivid ja perekond.
Paralleelne kodanikuühiskond
Kesk-Euroopa illiberaalsete režiimide eesmärgiks on muuta kommunismijärgset infrastruktuuri nii, et see tooks kasu uuele valitsevale eliidile ja nende valijaskonnale.
Selle muutuse võtmeteguriks on eelnevate kodaniku- ja inimõigusorganisatsioonide asendamine valitsust ja selle tegevust toetavate mittetulundusühingutega. Uutel gruppidel on küll näiliselt samad profiilid ja sihtrühmad, kuid nad töötavad selgelt erinevas raamistikus, mis on peamiselt religioosne ja modernismivastane.
Ungaris on näiteks kaks olulist naiste kodanikeühendust, mis tegelevad isade rolliga peres ning töö ja elu tasakaalustamisega. Nendeks on kaua eksisteerinud Jol-let ja värskelt rajatud konservatiivne Harom Kiralyfi. Viimasel ajal on vaid viimane neist saanud oma projektide jaoks riigipoolset rahastust.
Kodanikeühenduste sektor on seega muutunud, kuna ELi ja riigi raha on suunatud gruppidele, kes jagavad valitsuse ideoloogiat. Seetõttu on progressiivsed organisatsioonid jäänud sõltuma järjest harvematest välisannetustest ning on enamasti võimetud riigi sisepoliitikat mõjutama.
Julgeolekunarratiivid
Illiberaalsed valitsused kasutavad mitmekülgsest kodanikuühiskonnast mitte hoolimise õigustamiseks julgeolekuga seotud keelt. Inimõigusorganisatsioone esitatakse väljastpoolt juhituna ning potentsiaalse ohuna riiklikule suveräänsusele.
Sooline võrdõiguslikkus, avatud ühiskond ja vähemusõigused on esitatud kui eksistentsiaalne oht riigi ellujäämisele. 2013. aastal andis Orbán korralduse uurida kindlaid Norra rahastatud kodanikeühendusi – sealhulgas Roma pressikeskust ja organisatsiooni Women for Women Against Violence (naised naistega vägivalla vastu) – süüdistusega, et nad on «kinnimakstud poliitaktivistid, kes püüavad kaasa aidata välishuvidele».
Uurimine on praeguseks lahenduse leidnud, kuid mitte ilma suurte kahjudeta mitmele kodanikeühendusele.
Selles kontekstis muutuvad inimõiguste probleemid depolitiseerituks ning survegruppe näidatakse riigivaenlastena, mitte demokraatlikke vastaseid.
Pereprivileegid üle naiste õiguste
Ungari ja Poola kasutavad natsionalistlikke pereväärtusi, et rünnata inimõigusi, rõhutades sealjuures «traditsiooniliste» perekondade õigusi ja huve üle indiviidide ja vähemuste omade.
Fidesz ja Pis (vastavalt Ungari ja Poola valitsevad parteid) on mõlemad poliitikaloome keskmesse toonud «perekonna peavoolustamise» idee. ELi ja ÜRO poliitilises kirjanduses kirjeldatakse perekonna peavoolustamist vahendina, mis aitab tuvastada poliitika mõju perekonnaüksusele ning tugevdada perekonna funktsioone. Illiberaalide kätes on see aga muutunud alternatiiviks naiste õigustele ning tööriistaks «traditsiooniliste» väärtuste propageerimisel.
Naiste probleemid asendatakse järk-järgult perekonna probleemidega ning soolise võrdõiguslikkuse eest vastutavad institutsioonid asendatakse perekonnademograafiaga tegelevatega. Ungari kõige kõrgem soolist võrdõiguslikkust koordineeriv valitsusasutus Naiste ja Meeste Võrdsete Võimaluste Nõukogu ei ole kokku tulnud aastast 2010 ning selle portfoolio on delegeeritud Demograafilisele ümarlauale.
See ei ole tagasilöök
Kui olukorda õigesti ära ei tunta, võivad sel olla illiberaalsetes riikides tõsiselt kahjustavad tagajärjed naiste ja vähemuste õigustele. Kui riik omastab eelnevalt demokraatlikud struktuurid, kaovad ka võimalused vastupanuks.
Alarahastatud, demoniseeritud ning väljaspool liberaalset võimude lahususe süsteemi töötavad feministlikud ja progressiivsed kodanikeühendused ei suuda mõjutada valitsuse poliitikat varem eksisteerinud kanalite abil, milleks on survestamine, konsultatsioonid või meedia.
Illiberalism ei ole tagasilöök, mille järel saab tavaellu naasta, vaid uus valitsusvorm. Kahjuks tähendab see, et naiste meeleavalduste hiljutist edu Poolas võib olla võimatu jätkata.
Artikkel ilmus esimest korda veebiväljaandes The Conversation.


authors:
Mariita Mattiisen
Eesti Nato Ühing

description: Käesoleva aasta suvel, juuli alguses Varssavis toimunud NATO ajaloo ühel olulisemal tippkohtumisel, võeti muuhulgas vastu Eesti julgeoleku tagamise kontekstis märgilise tähtsusega otsus – liitlasvägede püsiv kohalolek Baltikumis ja Poolas. Eestis hakkavad liitlased täpsemalt asetsema valdavalt Tapa sõjaväelinnakus, kirjutab Eesti NATO ühingu projektijuht Mariita Mattiisen.

title: Mariita Mattiisen: Eesti julgeolek ei ole kunagi olnud kindlustatud nii hästi kui täna

maintext:
Varssavi tippkohtumise otsusega sai Eestis paiknevate liitlasvägede raamriigiks Suurbritannia, Lätis Kanada, Leedus Saksamaa ja Poolas USA. Lisaks brittidele panustavad Eestis ka Taani ja Prantsusmaa liitlasväed.
Värskelt avaldatud info põhjal on britid lubanud Eestisse paigutada 800 sõdurit koos tankide, taktikaliste drooni ja jalaväe lahingumasinatega. Tõenäoliselt saabuvad siia Challenger 2 tüüpi tankid, mis on tänasel päeval ühed raskemad. Droonid on ennekõike õhuluure- ja vaatlusvahendid. Vägede kohaloleku eesmärgiks on näidata, et NATO täidab oma lubadust ning toob siia reaalselt arvestatava lahingvalmidusega üksuse, mis oma olemuselt on kaitsva iseloomuga kuid valmis vajadusel ka tegutsema.
Lisaväed peaksid Eestisse jõudma kevadeks ning kaasa tegema ka traditsioonilise kevadise õppuse «Kevadtorm». Lisaks hakkavad toimuma regulaarsed NATO ühisõppused ning ka teised Eesti Kaitseväe õppused, kuhu liitlaseid kaasatakse.
Briti pataljoni Eestisse tulekul on üks ja ainus eesmärk – paigutada NATO kirdeserva heidutuse eesmärgil usutavas koguses lisajõude vastuseks Venemaa järjest agressiivsemale käitumisele. Siinkohal tuleb aru saada, et NATO on kaitseallianss ning tegutseb üksnes vastukäiguna oma liikmesriikide julgeoleku ja turvalisuse kaitseks.
Võttes arvesse Venemaa agressiooni 2008. aastal Gruusias, 2014. aastal Ukrainas ning juba pea iganädalasi provokatiivseid käitumisi Läänemerel, oma läänenaabrite piiride vahetus läheduses ja õhuruumi rikkumiste näol ka teiselpool piiri, ei saa kuidagi õigeks pidada Venemaa väidet, et NATO sõjalise survestamise kohta Venemaa aadressil. Paratamatult tuleb leppida olukorraga, mida mõneti on nimetatud ka uueks külmaks sõjaks, mis on selgelt nähtavalt tekitatud Venemaa poolt.
Venemaa mõttemaailma võiks iseloomustada anektootliku näitega, kus Venelased häkkisid sisse NATO süsteemidesse, et leida plaanid Venemaa hävitamiseks. Kuna otsingud vilja ei kandnud, siis tehti kiire järeldus, et ju on need väga hästi ära peidetud.
NATOt nähakse tõsimeeli suure vaenlase ja ohuallikana, mis on kirja pandud ka Venemaa riikliku poliitika alusdokumentidesse, mistõttu ei ole sellises mõttekäigus midagi imestada. Vastavat narratiivi paistab järgivat ka ühiskond, kes hiljuti kehtestatud kriisiolukorra toidunormide osas võttis marginaalselt sõna vaid nende koguste osas, tekitamata diskussiooni teemal, milleks oleks vaja sõtta üldse minna.
Ehkki Venemaa paistab nii mõnetigi valmistuvat sõjaks, on oluline mõista, et NATO eesmärgiks on ennekõike sõjalise konflikti ära hoidmine. Kuna Venemaa mõistab, mida tähendab jõud, on usutav heidutus antud hetkel paralleelselt koos dialoogiga selleks ainuke variant. Sõjaline heidutus ei ole mõeldud dialoogi välistamiseks vaid pigem selle võimaldamiseks.
Kohatu oleks siinkohal arvata, et NATO lisavägede paigutamine Baltikumi ja Poola oleks mingilgi viisil Venemaa suhtes agressiivne ja sõda õhutav. Vaadates tagasi Euroopa lähiajaloole, oleme viimased aastakümned elanud isegi mõnevõrra üllatuslikult rahulikult. Kahjuks kipub ajalugu aga end tihti kordama. Selleks, et vältida olukorda, kus võiks tekkida reaalne sõjaline konflikt, on äärmiselt oluline, et NATO vägede kohalolek Ida-Euroopas oleks piisavalt tugev ning täidaks heidutuse eesmärke.
Tulenevalt Venemaa käitumisest tuleb meil kui kodanikel leppida nn uue reaalsusega ning faktiga, et lisaväed tulevad siia meie jaoks ning määramatuks ajaks eesmärgiga aidata Eestit kui võrdset NATO liitlast vajadusel agressori eest kaitsta. Kuid ennekõike ikkagi selleks, et rahu säilitada ning olemasolevaid pingeid maandada. Eesti julgeolek ei ole kunagi olnud kindlustatud nii hästi kui täna, kuid ükski asi ei teki ega püsi iseenesest, mistõttu tuleb meie julgeoleku huvides ka edaspidi tegutseda.


description: Eile õhtul potsatas mu mobiiliekraanile teade «Hirmutav Coxsackie viirus levib ka Eestis». Pärast kiire seoseloome tulemusel tekkinud mõtet, et viirus kõlab inglise keeles kui kaheksa-aastase multikakangelase Bart Simpsoni ropp nali, mõtlesin ka, et äkki ongi hirmus.

title: Liisa Tagel: vastutus, viirused ja villid

maintext:
Samal teemal ilmus esmaspäeval veebis teinegi lugu «Eesti naaberriigis levib laste seas raske haigus». Lugesin mõlemad läbi, eelkõige sellepärast, et tegu mulle täiesti tundmatu haigusega. Veebistatistikast näen, et seda tegid veel kümned tuhanded inimesed. Lugu haiguse Eestisse levimisest tuligi Postimehe lugeja kaudu ja lugu neist salapärastest naabritest, kelleks osutusid lätlased, ühe ema sotsiaalmeediapostitusest.
Rõhuasetustest jäi mulje, et haigus on uus ja väga ränk. Eks muidugi olegi alati päris vastik olla haige ja veel raskem on see, kui haige on su laps. Põhjust haigusest rääkida on samuti rohkem neil, kes seda piisavalt rängal kujul põdenud. Mida sa kõhulahtisusest ja palavikust ikka väga rääkima peaksid.
Siinkohal ei taha ma naeruvääristada neid, kes põdenud haiguse raskemaid vorme. Tuleb aga tunnistada, et oleme hakkama saanud millegi ebaproportsionaalselt suureks puhumisega. Tähelepanelikul lugemisel leiab seni ilmunud lugudest tegelikult ka peaaegu kogu adekvaatse info, aga esile on tõstetud veidi muu. Teavitus – hea. Valed rõhuasetused – halb.
Haigust esineb aeg-ajalt ikka – kui fekaal-oraalsel teel nakkuv viirus jõuab lastekollektiivi, on levik vist garanteeritud. Tegu on kuni kümme päeva kestva ebameeldivusega, mida annab ravimite abil leevendada ja mis lõppeb üldjuhul paranemisega.
Eile reageeris juba ka terviseamet: «Võtsime oma Läti kolleegidega ühendust ja küsisime, mis neil toimub. Selgus, et midagi ei toimu. Kui nüüd just välja arvata, et ühe lasteaia ühes rühmas oli olnud väike puhang ehk rohkem kui kaks lööbega last. Arsti juurde on pöördutud, ühtegi analüüsi pole võetud, arst arvas, et Coxsackie. Ühe lapse ema kirjutas sotsiaalmeediasse, kirjutise korjas üles kohalik kanal ja edasist oleme viimastel päevadel juba kõik kas servapidi kuulnud või kolelugusid peaaegu oma silmaga näinud.
Terviseametile Eestis pole viimasel ajal haigestunutest teada andnud ükski tohter, nakkuskliinikusse pole ravile jõudnud ühtegi abivajajat, meie laboris on suudetud tabada üks Coxsackie ja see on kõik.»
Olen juba ka kuulnud, kuidas murelikud lapsevanemad leiavad, et terviseamet tegeleb tulekahju kustutamisega ja vassib.
Selgust toob ehk homme Postimehe veebis jälgitav Päevaintervjuu lastearst Ülle Uustaluga, kes räägib lähemalt haiguse iseloomust, levikust ja esinemissagedusest. Seniks aga kordame kõigi fekaal-oraalselt levivate haiguste ennetamismantrat: pese käsi hoolega, muidu tuleb COXSACKIE!


description: Martin A. Noorkõiv pani kirja viimatise Ameerika Ühendriikide presidendikandidaatide debati valguses tekkinud mõtted.

title: Martin A. Noorkõiv: Karl Popper teadis, et Trump tuleb

maintext:
Olen viimastel kuudel Karl Popperit üle lugenud («Avatud ühiskond ja selle vaenlased») ja mulle tundub, et Popper sai aru millestki, mille oleme laiemalt justkui unustanud – et inimesed ei ole fundamentaalselt muutunud. Et igasugune progress on suuresti institutsionaalne ning inimesed on iga hetk valmis langema tagasi hõimuühiskonda. Et hõim on meie jaoks jätkuvalt kõige loomulikum olemise viis. Et igas ühiskonnas, ükskõik kui arenenud see ka ei ole, on n-ö hõimupotentsiaal ikka alati sees.
Populistid on seda meie «sisemist nuppu» ajast aega ära kasutanud: hirmutanud valijaid, näidanud jõudu ja jultumust, tekitanud tugevaid emotsioone.
Trump ei peaks selles mõttes üldse üllatus olema. Me näeme, et rahvas on võimeline suurtes hulkades ka arenenud demokraatiaga riikides toetama jõudu seaduste asemel («If I win, you'll be in jail» - «Kui ma võidan, lähed sa vangi,» ütles ta Clintonile.). Vabariiklaste valijabaas ei näe sealjuures probleemi «väikeses poistevahelises» locker room talk’is. Või mõttes, et terroristide tabamisel on õigustatud tsiviilisikute massiline tapmine ja kahtlusaluste piinamine. Ükski neist ei peaks olema meile üllatus.
Pärast maailmasõdu me justkui teadsime, milleks inimesed võimelised on, aga siis vist unustasime selle ära. Muutusime liiga enesekindlaks. Hakkasime arvama, et oleme «arenenud». Aga eksisime. Kui laseme oma institutsioonidel iganeda järjest kiiremini muutuvas maailmas (eelkõige tehnoloogilises keskkonnas ja sel teemal eelkõige interneti arengu tingimustes), siis need ebaõnnestuvad paratamatult. Demokraatia toimimiseks vajalikud institutsioonid ei ole suutnud näiteks sotsiaalmeedia arengutega kaasas käia ning me sööme selle ebaõnnestumise vilju.
Avatud ühiskonnad ei saanud valmis pärast maailmasõdu, neid on pidevalt vaja uuesti ja uuesti ehitada. Senine rahu püsis tänu sellele, et elus oli piisavalt inimesi, kes kogesid ise maailmasõdade julmust (ja sedagi suuresti vaid lääneriikides). Paistab, et põlvkondade vahetumisega on see kogemus unustatud ning inimesed jätkanud inimene olemist: korraga võimelised nii paljuks heaks ja ilusaks ning samal ajal nii kohutavalt paljuks julmaks.
Ja mida Popper soovitaks teha? Ega kindlalt saa väita, aga mina arvan, et ta soovitaks arendada institutsioone. Panna oma aega ja raha märkimisväärselt rohkem demokraatlike institutsioonide pidevasse tõenduspõhisesse arendamisse. Olgugi, et see SPK kasvuna ei hakkaks kohe väljenduma või väga seksikalt ei kõla. Hõimuühiskonda tagasiminek kõlab aga ehk veelgi halvemini.


description: Londonist, 17. oktoobril. (Reuter.) Meie siin Suur-Britannias ei vaja mingit sissevedu välismaalt, ütles sir Samuel Hoare riigi noorte liidu koosolekul peetud kõnes, milles ta vihjas kommunismile ja fascismile.

title: Postimees 1936. aastal: viimane aeg ära hoida katastroofi

maintext:
Niihästi kommunismil kui fascismil ei ole mingeid juuri Briti pinnas. Meie ei ignoreeri neid. Oleme otsustanud näidata, et meie vana demokraatia võib valitseda ja et meie ei mõtlegi seista kõrval selleks, et lasta välismaalt inspireeritud vähemustel omada valitsusvõimu sümboole.
Eppingis peetud kõnes ennustas Winston Churchill, et see võib olla viimane aasta kus seisab Suur-Britannia võimuses üles ehitada tõelikku kollektiivset julgeolekut kallaletungi vastu ja ära hoida Euroopa langust halastamatu ülemvalitsuse alla. Käesoleval silmapilgul, ütles Churchill, Inglismaa ja Prantsusmaa üheskoos on arvatavasti sama tugevad kui Saksamaa füüsilise jõu mõttes. Toetatud kõikide valitsuste poolt, kes on andnud oma sõna Rahvasteliidu põhikirjale, võime ehitada kaitsevalli kallaletungi vastu ja ära hoida saatuslikku katastroofi. Tuleval aastal, kui Saksamaa sõjaväed saavad ülekaalu, oleks see juba liiga hilja.
17.10.1936


description: Teisipäeval tõi Sakala kultuurireporter Margus Haav, kes muu hulgas ka Viljandi kultuuriakadeemias loenguid peab, toimetusse rühma tudengeid. Nagu ikka sellistel puhkudel, rääkisime ajakirjandusest ja Sakalast ning ühel hetkel jõudsime kvaliteedini.

title: Hans Väre: kõik lehed ei lange

maintext:
Loomingu kvaliteeti on palju raskem mõõta kui kapi või kortermaja kvaliteeti. Niisiis küsisin Sakala saba kergitamiseks, kas üliõpilased ikka teavad, et nende ajakirjanikust õppejõu lugu on võitnud üleeuroopalise ajakirjanduspreemia. Ei teadnud. Margus, eestlasele omaselt, polnud sellest muidugi ise kõssanudki.
See seik tuli mulle meelde juba järgmisel päeval, kui lugesin Postimehest Tartu Ülikooli ajakirjandusõppejõu Ragne Kõutsi arvamuslugu «Maakonnaleht ja omavalitsuse infoleht – «kõlvatu» konkurents?» (PM 26.10). Kõuts kirjeldas seal muuhulgas, kuidas ta loobus oma kodumaakonna lehe tellimisest, sest too oli piltlikult öeldes vahetanud ühiskonna valvekoera rolli toakoera padjakese vastu ja keskendus vaid külapidude kirjeldamisele.
Ma ei tea, millisest lehest oli jutt, aga silmade eest jooksis läbi rida hoopis teist masti artikleid. Mitte ainult neid, millega Sakala on üle-eestilist tähelepanu pälvinud, vaid ka teiste maakondade konkurentide-kolleegide lugusid, mis on teinud mind nii mõnigi kord kadedaks. Maakonnaajakirjanduse seis pole sugugi nii nutune, nagu võib välja lugeda mõne nõrgema lehe sisust ja majandusaasta aruandest. Enamik kohalikest lehtedest suudab vajadusel nii hoiatavalt haukuda kui ka hammustada.
Ent miks siis näitab Kõutsi viidatud uuring «Mina. Maailm. Meedia», nagu oleks omavalitsuste infolehed juba praegu olulisemad teabekanalid kui maakonnalehed? Ühest küljest on tõesti piirkondi, kus munitsipaallehed maakondlikele kannale astuvad. Peamine küsimus on aga, mida kõrvutada. Kui võrrelda tasuta igasse postkasti pistetava vallalehe ja ainult raha eest tellides tuleva maakonnalehe katvust, võib esimesena mainitu küll võita, kuid edastatava info hulk (ja enamasti ka kvaliteet) erineb maakonnalehest nagu viietolline diskett tänapäevasest mälupulgast. Ärgem unustagem, et valla- ja linnalehed ilmuvad tavaliselt kord kuus, maakonnalehed aga üks kuni viis korda nädalas. Eraldi moonutuse tekitab uuringus Tallinn, kus on väga võimas munitsipaalmeedia, aga klassikalist maakonnalehte pole olnudki.
Kindlasti on tõsi, et muutusteta kõik maakonnalehed ellu ei jää. Reform ei saa aga seisneda munitsipaallehtede vormi selga tõmbamises, sest nende DNAsse on sõltuvus võimust omandisuhte kaudu juba sisse kirjutatud. See pole ajakirjandus. Pigem tuleks väiksematel maakonnalehtedel ühineda, et tekiks toimetulekut võimaldav mahuefekt, riigil aga mõelda, mil moel kõrvaldada munitsipaallehtede reklaamimüügist tulenevaid turumoonutusi ja leevendada maapiirkondade elanikke järjest valusamalt tabavat kojukande hinnatõusu.
Hans Väre on Postimees Gruppi kuuluva ajalehe Sakala peatoimetaja.


description: Riigikontrolli analüüs näitas, et valimisse mahtunud 11 hoone kinnisvarakulud kasvasid pärast Riigi Kinnisvara Aktsiaseltsiga (RKAS) üürilepingu sõlmimist kuni 400 protsenti.

title: RKASi juht kulude mitmekordistumisest: tegutseme riigi poliitika raamides

maintext:
Riigi Kinnisvara näeb end antud probleemi kontekstis riigi poliitika elluviijana, mille muutmine pole nende pädevuses.
«Meie viime asutusena ellu riigi poliitikat,» sõnas RKASi kommunikatsioonijuht Madis Idnurm Postimehele. Küsimusele, kas asutuse juhtidel on poliitika mõistlikkuse osas tekkinud kahtlusi või on tehtud ettepanekuid, ei osanud Idnurm vastata.
«RKAS juhindub oma tegevuses riigi kinnisvarastrateegias märgitust ja kavandab taktikalisi tegevusi nagu näiteks remondid, teenuste hanked, investeeringute planeerimine selliselt, mis võimaldavad teha parimaid valikuid. Seega tegutseme kindlates raamides parimal võimalikul moel, mida kinnitab ka riigikontrolli seisukoht, et RKAS toimib just nii nagu ettevõttelt praegu oodatakse,» selgitas asutuse juht Urmas Somelar Postimehele.
Riigikontroll leidis, et kulude kasvu on eeskätt tinginud üleminek turupõhisele üürimudelile, mis tähendab teisisõnu, et vara RKASile üle andes ning seda tagasi üürima hakates tuleb RKASile hakata maksma niisama palju, kui maksaks samaväärse vara üürimine kinnisvaraturult ehk erasektorist. RKAS kujundab hoonele turupõhise kasutustasu toetudes enamasti sõltumatute kinnisvaraekspertide tehtud sarnaste objektide üürihindade võrdlustele.
See tähendab, et lisaks kuludele, mida riigiasutused ka varem kinnisvara korrashoiu tagamiseks kandma pidid – halduse korraldamise, hoone ja krundi tehnohoolduse, heakorra tagamise, valve, kütte, elektri, vee, kanalisatsiooni, maamaksu ja kindlustuse kulud –, peavad asutused maksma turupõhise kasutustasu hulgas lisaks puhast netoüüri, RKASile haldusteenuse tasu ning remondikomponenti.


description: Postimehe stuudios käinud Deniss Boroditš ja Mihhail Stalnuhhin Reformierakonna ja Keskerakonna võimalikku koalitsiooni ei välistanud, täpsustades, et kõik on võimalik ja läbirääkimistele ollakse avatud. Stalnuhhini hinnangul on Reformi- ja Keskerakonna koalitsioon olnud taasiseseisvunud Eesti ajaloo parim.

title: Stalnuhhin ja Boroditš Reformierakonna ja Keskerakonna ühist valitsust ei välista

maintext:
«Igas erakonnas on eriarvamused ja neid pole vist ainult kalmistul,» sõnas reformierakondlane Deniss Boroditš partei siseheitlust kommenteerides.
Erakondade siseheitlusi ja võimalikke muudatusi valitsuskoalitsioonis Boroditš omavahel ei seostaks, ehkki just Keskerakonna võimaliku juhivahetuse tagajärjel sellist olukorda ennustatakse.
«Teatud hetkel võivad tekkida probleemid, kus koalitsioonil ei ole enam võimalik olla koos, koalitsioonilepingu täitmine on küsimargi all ja tekivad vaidlused,» ütles seepeale keskerakondlane Mihhail Stalnuhhin.
«Mina ei välista mingit liitu, sest mõni aeg tagasi tuletasin meelde, et minu arvates parim koalitsioon oli see, kus Keskerakond ja Reformierakond olid sajandi alguses koos,» lisas Stalnuhhin, kes usub, et kõige rohkem probleeme saigi lahendatud just siis, 15 aastat tagasi.
Edgar Savisaare võimalikku väljatulekut oma valimisnimekirjaga kohalikel valimistel Stalnuhhin tõenäoliseks ega sobivaks ei pea.
«Erakonda, kuhu sa oled astunud, peab võtma kui ideoloogiat. See pole mingi aktsiaselts, mis tegutseb kitsa ringi huvides. Ma ei kiida seda mõtet heaks ja pigem loodan, et lepime omavahel kokku ja jätkame tööd. See on enamuse soov.»
Reformierakonna auesimehe ähvardust uus partei luua, Boroditš tõsiseltvõetavaks ei pea.
«Ma ei ole üldse kindel, kui tõsiselt Siim Kallas seda uut erakonda tahab. Tema väljaütlemisest ma nii selgelt aru ei saanud,» kommenteeris Boroditš ning lisas, et uue ja suure erakonna loomine eeldab väga paljusid inimesi ja mõttekaaslasi, kellega see luua.
«See on ka väga kulukas projekt. Ma ei kujuta ette, et seda alla 2 miljoni euroga oleks võimalik teha. Ma ei näe inimeste hulka, kes tahaks oma rahast loobuda uue erakonna tegemiseks,» lisas ta.


description: Arvamusportaal taasavaldab kirjanik Mihkel Muti 2007. aasta juulis ilmunud arvamusloo, milles autor kritiseerib president Toomas Hendrik Ilvest Ärma taluga seotud ärilise tegevuse tõttu.

title: VANA KULD Mihkel Mutt 2007. aastal: turismitalundus Ärmal peaks lakkama

maintext:
Kui Eesti Vabariigi presidendi talukoha külastamisvõimaluste kohta ilmusid mõned nädalad tagasi pressis esimesed teated, olin päris jahmunud. Vist nädal hiljem tuli diskreetne tutvustav lõik AKs ja üldiselt on kõik olnud suhteliselt vaikne. Osalt on see seletatav ehk sellega, et president on head tööd teinud, iseäranis välispoliitikas, ja keegi ei taha karmi tooni võtta. Nüüd ilmus 30. juunil EPLis Anneli Ammase artikkel Ärma teemal, ikka vaikselt ja kenasti.
Riigitegelaste osalus ettevõtluses pole ilmas haruldane. Valitavad ametid ei kesta ju igavesti. Enamasti kandivad nad firmad oma ametiajaks sugulastele või sõpradele, et ennetada süüdistusi korruptsioonis.
Praegu pole asi eeskätt selles, mitu residentsi presidendil on ja mis see maksma läheb. Olgu tal neid sügiseks ja kevadekski  aga kõik need peaksid olema nn ametikorterid. Lugesin, et «presidendi kantselei otsib võimalust, kuidas Ilveste talu siduda presidendiametiga» (EPL). Neid võimalusi pole kuigi palju.
Vajalik külalistele
Muidugi võib riigipea kutsuda endale külla kolleege, olgu selleks Günter Verheugen või keegi veel kõrgem. Ja on täiesti aktsepteeritav, et nendeks kordadeks viiakse sinna riigi kulul teenrid ja kelnerid. (Seda, mis tasemest allapoole president külalisi oma tasku peal võõrustab, ei saa muidugi täpselt ette kirjutada, see on tavaõiguse ja südametunnistuse asi.)
Ei maksaks norida, kui presidendile nädalalõpusõit koju kinni makstakse, ja muu sihukese kallal. Aga «residentsiteenust» tervikuna presidendikantselei Ärmalt osta ei saa. Kuigi erafirmalt võib riik teenuseid osta, tekib praegu, nagu leheski kirjas, korruptiivne situatsioon.
Äriline tegevus peaks Ärmal igal juhul lakkama. Inimlikult võib argumenteerida, et kui Ilves kasutaks Paslepat, siis läheks see maksumaksjale kena kopika maksma. Ja miks ta ei võiks osa sellest kulutada praegu Ärmal? Aga see loogika ei kehti riigiteenistuse puhul.
Aga: praegusel juhul pole asi niivõrd korruptsioonis või maksumaksja rahas, vaid hoopis selles, et need kaks asja, turismitalu ja presidendiks olemine, ei sobi loomult omavahel. Väga proosalisel põhjusel: nad on füüsiliselt liiga lähestikku. Kui Erma Maa OÜ tegutseks mujal, ei oleks asi üldse kõneväärt. Aga presidendi residents ja paik, kus liigub pidevalt juhuslikku rahvast, välistavad teineteist.
Ajalooekskurss
Esiteks on kodu enamiku Lääne inimeste jaoks eriline koht. Mu kodu on mu kindlus! Põikame korraks ajalukku. Euroopa Liidu tulevastes piirjoontes leppisid Charles de Gaulle ja Konrad Adenauer suures osas kokku, kui viimane külastas Prantsusmaa presidendi maakodu Colombeys. De Gaulle tahtis seal enamasti olla üksi või perekonnaringis, riigikülalisi võõrustas ta Pariisis. Võib-olla ta rehkendaski sellega, et Reinimaal on koju kutsumine ülim viisakusavaldus.
Adenauer võttiski seda just niimoodi. Kuigi Colombey kahekordne endine väike mõisahoone oli suure riigi juhi residentsi kohta üpris lihtne ja spartalik paik, oli ta liigutatud. Igatahes jõuti vastastikusele arusaamisele Euroopa tulevikust.
Bush ei kutsu oma Texase rantosse kaugeltki iga riigipead, mille pärast mõnigi on olnud kibestunud. Kutse on tähelepanuavaldus või muidu taktikaline käik. Samuti ei kutsunud Ronald Reagan oma Santa Barbarasse igaüht jne.
Teiseks aetakse residentsis ka riigiasju, kus kõrvalised eksitavad. Kujutlen, et Ilves kutsub mõne riigipea külla. Too kuuleb, et teda kutsutakse praktiliselt turismitallu. Ta ei pruugi teada nüansse ja võib tõemeeli karta, et satub seal nurga peal kokku sädistavate põngerjate või fotoaparaate plõksutavate jaapanlastega. Tänan, ei
President peab arvestama, et isiklikul maatükil olevale külalismajale teeb ta oma isikuga paratamatult reklaami. See on täiesti lubatav hiljem, umbes nagu biitlite kitarr või rokikuninga sussid oksjonil, aga mitte enne. Isiklikult arvan, et oma kodu võivad raha eest näidata ainult koolnud (majamuuseumina).
Kuigi residentsi ja turismiplokki võidakse eraldada taraga või muud moodi, samastub kogu paik presidendiga. Külastajad ütlevad pärast ikka, et «sai presidendi juures oldud» (uus toode tõusikute tarvis!). Ja võib-olla tekib sinna kõrtski Presidendi Juures.
Keeruline roll
Presidendile on talupidamine auväärne hobi ja hea reklaam (kohe meenuvad Solon ja adrakured!). Paraku jääb mulje, et asjaosalised ei mõelnud omal ajal, kuidas see võib komplitseerida nende rolle tulevikus. (Siit võiks ka järeldada, et presidendiks kandideerimine ei olnud T. H. Ilvesel väga vana idee).
Kolm asja kokku ei sobi: presidendipaariks olemine, talu pidamine enda tarbeks ning ühtlasi selle eksponeerimine ärilis-valgustuslikel kaalutlustel turistidele.
Seda enam, et mainitud leheloost lugesin, et presidendipaar elab ka ise külalistemajas, täpsemini selle sviidis (mille eest teiste käest küsitakse 7000 krooni öö eest ehk pool Radissoni vastavast taksist).
Oma elumaja ei ole plaanis presidendiks oleku ajal ehitada. Aga presidendiga ühel ajal ei tohi tavakülalised sama katuse all ööbida! See on ju skisofreeniline olukord, ei liha ega kala. Millestki tuleks vist loobuda.
Seda enam, et paraku peame arvestama ka pahatahtlikega. Eesti rahvusvaheline maine seostub ka selle tippisikutega ja kindlasti kasutavad vaenulikud kanalid ära võimaluse rääkida näiteks lokkavast korruptsioonist Eestis, tuues kinnituseks «fakti», et president lubab kalli raha eest turistidel enda äraolekul oma voodis pikutada. Caesari naine pidi olema kõrgemal kahtlusest.
Artikkel ilmus esimest korda 4.07.2007.