title: Väikerahvaste õigused või vene tantsupidu?

maintext:
UURALI RAHVASTE ÜHENDAJA: Äsja toimus Soomes Lahtis soome-ugri rahvaste maailmakongress. Kongress leiab aset iga nelja aasta tagant ning Inimõiguste Instituut palus Andres Heinapuul rääkida kongresside ajaloost, kuna Andres on olnud nende kõigiga seotud. Kuna aasta-aastalt kontrollib Vene võim sealseid soomeugrilasi aina enam, püsib oht, et kongressist saab ühel hetkel vene tantsupidu.
Esimene kongress: Venemaa 1992
Maailmakongress eestlaste, soomlaste ja ungarlaste osalusel õnnestus korraldada 1992. aasta detsembris. Kongressi korraldamist toetas Venemaa ülemnõukogu, tervitustelegrammi saatis Venemaa president Boriss Jeltsin. Kongressi esindusnormid olid 10 delegaati alla 100 000 rahvaarvuga rahvastelt, suurematelt 20 delegaati. Kongressil oli esindatud 14 uurali rahvast.
Maailmakongressi korraldajate peaeesmärk oli saada rahvusvahelist tuge oma ettepanekutele Venemaa rahvuste elu ümberkorraldamiseks vastavalt rahvusvahelise õiguse põhimõtetele. Kahjuks olid eelkõige soomlased kategooriliselt vastu Venemaa „siseasjadesse sekkumisele“. Algselt resolutsiooniks kavandatu muutus Venemaal elavate rahvaste delegatsioonide pöördumiseks Venemaa parlamendi ja valitsuse ning soome-ugri vabariikide võimude poole.
Siiski võib arvata, et juba rahvusvahelise kongressi toimumine tugevdas Venemaa soomeugrilaste positsioone tollasel nõrgal Venemaal, mis püüdis võimalikult demokraatlik välja näha ning saada maailmas salongikõlblikuks.
Kongress võttis vastu maailma soome-ugri rahvaste koostöö põhimõtete, eesmärkide ja ülesannete deklaratsiooni, mis kujunes küll paraku väga lühikeseks – julgematele väljaütlemistele pani soomlaste esindaja, Tampere Lenini muuseumi direktor Aimo Minkkinen veto.
Kongressi õhkkond oli täis suurt vabanemise tunnet. Venemaa esindajad said esimest korda rahvusvahelise seltskonna ees avameelselt kõnelda oma pikka aega mahavaikitud muredest ja kuluaarides arutada oma rahvaste pääsemise teid.
Ungari 1996. Budapest
Kuid järgmisel kongressil Budapestis 1996 ootas meid hoopis teine pilt. FSB oli hakanud rohkem jälgima ja kimbutama rahvusliikumise tegelasi. Tunti hirmu Tšetšeenia sündmuste kordumise ees, kuigi soome-ugri rahvuslastest isegi radikaalsemad ei seadnud oma eesmärgiks riiklikku iseseisvust. Osalt sellegi pärast, et soome-ugri radikaalidel polnud positiivset programmi, olid radikaalsemad voolud rahvusliikumistes kas nõrgenenud või sootuks kadunud.
Kongressil esinesid esimest korda plenaaristungil rahvaste esindajad, kuid paljudel juhtudel asendasid neid ikkagi administratsioonide pealikud, kes jutustasid, kui palju head nad on teinud vaestele soomeugrilastele. Kongressi lõppdokumendis oli juttu esimese soome-ugri rahvaste kongressi ajaloolisest tähtsusest, kuid praktiliselt ei midagi rahvaste probleemidest ega liikumise edasistest ülesannetest. Tänu eestlaste ettepanekutele muutus resolutsioon siiski kaalukamaks. Rõhutati, et rahvuse enesemääramise õigust ning kultuuride ja keelte omapära on hakatud käsitama inimõigustena. Nõuti kõigile soome-ugri rahvastele enesemääramise õigust tegelikkuses, territoriaalse ja kultuuromavalitsuse arendamist. Praktilises plaanis soovitati asuda soome-ugri rahvaste vastastikuste kultuuriesinduste loomisele. See oli samm edasi võrreldes esimese kongressi tagasihoidlikumate sõnastustega. Kogu kongressi korraldus oli aga väga segane.
Soome 2000. Helsingi
Budapesti segaduste tulemusena hakkas pärast kongressi kohe töö nii konsultatiivkomitee kui kongressi alusdokumentidega ja järgmine kongress Helsingis 2000. aastal toimus palju viisipärasemalt. Lõppdokumendi aruteluks enne kongressi oli aega, see sisaldas juba konkreetseid nõudmisi ning viiteid rahvusvahelise õiguse aktidele. Kui Budapesti kongressi avas Ungari president Árpád Göncz, siis Helsingis esinesid juba Eesti, Soome ja Ungari presidendid, nagu ka kõigil hilisematel kongressidel. Üldine tonaalsus oli pigem asjalik, kuigi nii plenaaristungil kui ka erialasektsioonides esines ka tühje kiidulaule Venemaa valitsusele.
Suur osa Venemaa delegaate oli siiski juba võimude käpa all. Kui Lennart Meri kaitses oma kõnes hante Venemaa naftatööstuse eest, siis Handi-Mansi AR administratsiooni esindaja (ja handi rahva delegaat) andis talle vastulöögi. Niisuguses olukorras jättis hantide esindaja Maria Voldina kõne hantide probleemidest igaks juhuks ette lugemata ja laulis selle asemel ilusa handikeelse laulu.
Eesti 2004. Tallinn
2004. aastal toimunud Tallinna kongressi ajaks oli enamik Venemaa soomeugrilaste rahvuskongresse täielikult allutatud kohalikule võimule, sõltumatuks olid jäänud ainult niisuguste rahvaste organisatsioonid, kes elasid eri administratiivüksustes ning seetõttu olid ilma kindla ülemuseta. Korraldajad püüdsid rohkem organiseerida kuluaaritegevust ja kutsuda kongressile sõltumatuid vaatlejaid nii soomeugrilaste kui ka ekspertide seast.
Kohal olid ka Euroopa Nõukogu Vähemusrahvuste kaitse raamkonventsiooni nõuandekomitee eksperdid. Ilu pärast võisid rahvaste delegatsioonid plenaaristungil esineda omas keeles.
Venemaa 2008. Hantõ-Mansiisk
Enne 2008. aasta Hantõ-Mansiiski kongressi sekkus konsultatiivkomitee tegevusse Aleksandr Žuravski, 2005. aastast Venemaa regionaalarengu ministeeriumi rahvussuhete osakonna juhataja asetäitja, 2006. aastast juhataja. Žuravski asus kohe õpetama, kuidas väikerahvad käituma peavad ning kui hea on neil paljurahvuselisel Venemaal elada.
Vastukaaluks maailmakongressile reorganiseeriti 2005. aastal Venemaa Soome-Ugri Rahvaste Assotsiatsioon (AFUN). AFUN-i põhikirja järgi on selle liikmed üksikisikud ning ta koosneb ligi 40 regionaalsest osakonnast oblastites või vabariikides. AFUN-i esimees on Saranski linnapea Pjotr Tultajev, aseesimees Mari Vabariigi asepeaminister Mihhail Vasjutin. Nii muudeti AFUN täielikult võimudest sõltuvaks ning loomulikult asus riik seda heldelt rahastama.
Viimasel kongressil Lahtis ütles Žuravski kõnetoolist, et ainus Venemaa soomeugrilaste legitiimne esindus on AFUN.
AFUN-i ja Žuravski esimeseks etteasteks kujunes proov jõuga konsultatiivkomitee peakorter Soomest Venemaale tuua Hantõ-Mansiiski kongressil 2008. aastal. Kuigi Žuravskil olid kõik võimalused oma sulaste abil konsultatiivkomitees vastavad dokumendid ette valmistada, püüdis ta seda korraldada kongressi viimasel plenaaristungil Novgorodi veetše printsiibil: karjuti „Rossija, Rossija!“. Ilmselt loodeti massiga lüüa, arvestades, et kongress toimub Venemaal. Siiski demokraatlikud protseduurid võitsid ning Žuravski kaotas.
Ungari 2012. Siofok ja 2014 vahekonverents Petroskois
Siófoki kongress Ungaris 2012. aastal kujunes taas murdekohaks, sest sinna pääsesid Venemaalt suuremalt jaolt ametnikud ja võimudele ustavad inimesed, kes kartsid suhelda välismaalastega, sest ülemused olid neil selle ära keelanud. Nii kujunes kogu diskussioon kongressil sisutühjaks. Kongressile oli saabunud ka suur hulk Soome noori, kes olid kongressil esmakordselt. Nad ei jäänud ei korralduse ega sisuga rahule ja nõudsid, et järgmine kongress Soomes peab toimuma teisiti.
2014. aasta korraldati Vene Karjalas Petroskois vahekonverents, millel lepiti kokku kongressi reformi põhisuunad. Selle põhjal tehti kongressi kodukord ja muudeti konsultatiivkomitee kodukorda. Uue süsteemi kohaselt asendati sektsioonid ettevalmistatud teemadiskussioonidega, kusjuures teemarühmade moderaatorid ja põhiettekandjad/panelistid ei pruugi olla delegaadid. Nii saavutatigi olukord, kus Venemaa soomeugrilaste heast elust rääkis meile Lahtis ainult Žuravski ja ehk veel mõni.
Niisugune süsteem ei meeldinud loomulikult AFUN-ile. Eesmärgiks oli takistada konsultatiivkomiteel kongressiks valmistumist ja see siis üle võtta, põhjendusega, et kvoorumi puudumise tõttu pole konsultatiivkomitee otsused legitiimsed. Hirm oli küll asjatu, sest hiljem Moskvas kogunenud koosolekul tuli kvoorum kokku.
Järgnevalt püüti mõjutada juba organiseerimisel olevat teemarühmade temaatikat, taas käsu korras ja eirates kõiki kongressi protseduure. Seegi ei õnnestunud: konsultatiivkomitee pidas protseduurireeglitest kinni, vastavalt neile ei tulnud mingeid ettepanekuid.
Lõpuks soovitati valida kongressi delegaatideks ainult AFUN-i nõukogu liikmeid, igasse delegatsiooni viis. Nii oligi udmurdi rahva volitatud delegatsioonis viis inimest, ülipüüdlikud Permi komid saatsid ainult ühe esindaja.
Tänu uuele teemarühmade süsteemile oli arutelu kongressil asjalikum ja konstruktiivsem kui varasematel kordadel, tühja juttu oli palju vähem.
Lahti 2016. Soome
Seekordsel kongressil Lahtis oli Venemaa võimude esindus kõigi aegade väikseim. Ei olnud parlamendidelegatsiooni nagu varem ja üldse demonstreeriti, et Venemaa jaoks pole kongress oluline.
Üllatuslikult aga saatis kongressile tervitustelegrammi Venemaa president Vladimir Putin.
Tervituses tunnustati soomeugrilaste maailmakongressi kui võimalust arutada aktuaalseid sotsiaalseid, majanduslikke, humanitaarseid ja demograafilisi probleeme. „Olen veendunud, et teie diskussioonides välja töötatud ideed ja initsiatiivid leiavad praktilise kasutuse, aitavad kaasa vastastikku kasuliku rahvusvahelise koostöö edasisele laienemisele, eri riikide kodanike üksteisemõistmise ja usalduse tugevnemisele,“ seisis Putini telegrammis.
Aleksandr Žuravski (kes tegeleb Venemaal lisaks vähemusrahvustele ka teatriküsimustega!) kõne oli tervitustelegrammi tonaalsusega teravas vastuolus, ta ründas kogu ülejäänud maailma selle eest, et nood tikkuvat Venemaad õpetama, kuidas käituda vähemustega, samas kui peaksid hoopis Venemaalt õppima.
Komi sotsioloog Aleksei Konjuhhov kommenteeris seda ajalehele Helsingin Sanomat nii: „Kui tullakse teisi õpetama, ei sünni dialoogi. Žuravskil on kombeks kõiki õpetada, välja arvatud võib-olla vaid pingviinid. Soome-ugri liikumine on kasvanud rohujuuretasandilt, alt üles. Riik püüab ehitada suhteid ülalt alla ja niisugusel olukorral ei saa olla rahumeelseid lahendusi.“
Žuravskil tekkis ka terav paarikümneminutiline sõnavahetus Inimõiguste Instituuti esindanud Juku-Kalle Raidiga.
Muidugi pole rünnak soomeugrilaste vastu Žuravski isiklik sõjakäik, praegusel Venemaal pole võimalik mingi väikese ametniku eravälispoliitika. Ootamatule telegrammile on ka palju praktilisem seletus. Nimelt pidi Vladimir Putin Soome presidendile Sauli Niinistöle kuu aja pärast külla tulema. Ja vältimaks ebamugavaid küsimusi äsja toimunud soome-ugri maailmakongressi asjus nende ühisel pressikonverentsil, kirjutaski Putini PR-meeskond niisuguse telegrammi.
Venemaa praeguse võimuvertikaali loogikasse ei saa mahtuda mingi välissuhtlus, mis ei allu võimude kontrollile. Selle tunnismärkideks on nn agendiseadus ja muudki õigusaktid, mis vähendavad kodanikeühenduste tegevusvõimalusi. Ja põhimõtteliselt ei tohiks olla võimalik, et mingil rahvusvahelisel foorumil moodustavad ühise delegatsiooni Venemaa ja NATO riikide kodanikud. Kongressil olid aga ingerisoomlaste delegatsioonis inimesed Venemaalt, Soomest, Rootsist ja Eestist, Norra, Rootsi, Soome ja Venemaa saamid moodustasid ühise delegatsiooni.
Võimuvertikaalist ei hooli ka näiteks vepslased, kes elavad Karjalas, Vologda ja Leningradi oblastis. Nemad said kongressile tulla täisdelegatsiooniga, sest neil polnud üht kindlat ülemust. Ei usu üldse, et rahvaste esinduste kongress võiks praegusele Venemaa võimule vastuvõetav olla.
Eesti 2020. Tartu
Õigupoolest ime, et kongressid siiamaani toimuvad. See oleks võimatu, kui mõne rahva esindajad Venemaal seda ei toetaks. Siiski on võimalik, et komi delegatsioon valiti demokraatlikult, mitte nimekirja alusel. Nende rahvaste esindajad, kellel ei ole „oma“ haldusüksust, on oma otsustustes vabamad ja toetavad kongressi, sest neil ei ole mingit muud foorumit, kus rahvana esineda, kui AFUN ei ole enam rahvaste ühendus.
Kõige olulisem aga, mis on siiani aidanud ses võitluses peale jääda, on selgete protseduurireeglite kehtestamine pärast Budapesti kongressi. Tegelikult on Venemaa võitlus kongressi vastu olnud ka võitlus selgete ja demokraatlike protseduuride vastu, soov kehtestada „ülemuste“ võim, nagu Venemaal juba kehtib. Rahvusvahelises organisatsioonis, mis ei allu „ülemustele“, on see aga erakordselt raske.
Ja ehkki kongressidel püütakse pidevalt käima tõmmata vene estraadi, on see siiski vajalik kui šanss väikerahvastele, millest loodetavasti ei saa vene tantsupidu.
Nelja aasta pärast toimub kongress Tartus ja eks see ole ka meie teha, mismoodi asjad välja nägema hakkavad.
Soome-ugri maailmakongress, unikaalne nähtus
Neli punkti, mis seda kõigest muust eristab
*Esiteks, maailmakongress ühendab rahvaid keelesuguluse alusel.
*Teiseks, siin ei tehta vahet riigirahvaste ja vähemusrahvuste vahel. Maailmas on palju vähemusrahvuste organisatsioone, kuid niisuguseid, millesse kuuluvad nii riigi- kui ka vähemusrahvad, ma ei tea.
*Kolmandaks, vadjalaste ja ungarlaste häälel on võrdne kaal: igal rahval on üks hääl, hoolimata tema arvukusest. Kui ka mujal pole väikestel hõimurahvastel enesemääramisõigust, siis vastavalt Sõktõvkari deklaratsioonile ja muudele alusdokumentidele on see neil kongressil ja konsultatiivkomitees, kasvõi sümboolselt.
*Neljandaks, sisulised küsimused otsustatakse nii kongressil kui ka konsultatiivkomitees konsensuse alusel. See oli soomlaste kongressist osavõtu tingimus. Nojah, ilus see ju on, aga see annab võimaluse igale rahvale (või iga rahva „esindajale“) blokeerida mistahes teema arutamise. Konsultatiivkomitee töö tema teisel aastakümnel on just sellepärast olnud vähe tulemuslik.


title: Isaak Babeli julm muusika

maintext:
ARMASTUS VENE KIRJANDUSES: Jelena Skulskaja lugudesarja 18. osa. Riskialdis, osav ning tüssamisvalmis Isaak Babel – oli ta tegelikult hea?
Suur Argentina kirjanik Jorge Luis Borges, kelle metafoorid tantsisklevad alati noateral, kelle sõna püüab alati anda noahoopi lugeja kujutlusvõimele ja kelle kangelased on isegi suutelised tegema maharaiutud peaga veel mõne sammu pilkase pimeduse poole, pidas vene kirjaniku Isaak Babeli julmust veel rafineeritumaks kui enda oma. Borges rääkis, et Babeli julmust saatev poeetiline muusika muudab selle veelgi hingelõikavamaks.
Voolav veri ja Odessa kõnepruuk
Möödunud sajandi alguse vene kirjandus ei teadnud kohe sugugi, kuidas kohaneda vana keisriaegse maailma purunemise ja isamaa parimate inimeste laipadele kerkiva uue korraga. Sõnnikuks ei pidanud saama mitte üksnes väljapaistvad kunstnikud, näitlejad, filosoofid ja luuletajad, vaid režiimi potentsiaalseteks ohvriteks olid kõik lihtsalt kirjaoskajad inimhinged.
Ja tohutu hulk kirjanikke võttis selle inimvihkajaliku valitsemiskorra omaks lihtsameelse vaimustuse ning valmidusega mahalaskmisi mitte ainult pealt vaadata, vaid ka nendes ise osaleda, karistussalklastega sõbrustada, nende seltsis teed juua ja jälgida kardinate tagant seda, kui piinatakse teisi literaate. Kirjandust tehaksegi muidugi südameverega ja kui ümberringi voolavad verejõed, tunnevad kirjanikud samasugust joovastavat inspiratsiooni nagu pidutsevad vampiirid. Kõige jõulisemaid teoseid luuaksegi revolutsioonide ja sõdade ajal ning pole sugugi juhuslik, et maailmakuulsaks saanud luuletajad ja proosakirjanikud viibisid võimaluse korral alati veriste sündmuste keskpunktis.
Isaak Babel oli kartmatu inimene, ta sõdis punaste poolel Budjonnõi esimeses ratsaarmees, kappas palja mõõgaga vehkides ratsu seljas, ülistas „Odessa lugudes“ enda eest seista oskavaid juudi bandiite, rändas mööda maailma ringi ja oleks võinud jääda Prantsusmaale, kus elasid tema lähisugulased, kuid naasis alati Stalini impeeriumisse.
1940. aastal Babel arreteeriti, teda piinati ebainimlikult ja seejärel lasti ta maha. Tema käsikirjad hävitati. Ta oli siis 45-aastane. Tema ise oli arvamusel, et ei ole kirjutanud midagi tõeliselt väärtuslikku ja kõik tema jutustused püsivad püsti üksnes stiili ehk selle muusika najal, mis leidis hiljem hindamist kogu maailmas.
See muusika lõi erilise kõnekeele, mida võite veel tänapäevalgi kuulda Odessas, kus kostavad ka otsekui Babeli jutustustest võrsunud naljad. On raske öelda, kumb oli enne – kas see Odessa kõnepruuk või Babeli musikaalne looming. Kes keda jäljendas? Minu arvates haaras Babel elust uue slängi geniaalsed ivad, külvas nad maha, kasvatas suureks ja andis elule tagasi. Kirjanikega sünnib vahel niiviisi – olles kuulnud igavlevas ja oma aja ära elanud keeleruumis vihjeid uuele keelele, nad loovadki selle. Nii lõi täiesti uue keele Puškin, nii lõid mõneks ajaks erilise kõnekeele Zoštšenko ja Platonov, nii lõi tänapäeval käibiva uue kõnestiili Dovlatov ning nii kujundas ka Babel erilise humoorika ja sügavmõttelise Odessa keelepruugi.
Mida Bulgakov Babelilt näppas
Kuid armastusest kõneldes ei tahaks ma viidata verise terrori aegade Isaak Babelile, vaid sellele noorele sulemehele, kes tõi 1916. aastal Maksim Gorki kätte jutustuse „Elia Isaakovitš ja Margarita Prokofjevna“. Babel eiras juutide suhtes kohaldatud keeldu väljuda ilma eriloata „juudi asuala“ piiridest ja jõudis Petrogradi [ei olnud tollal Peterburi] ning Gorki avaldas tema esimesed jutustused. Babelit süüdistati jalamaid pornograafias ja kehtiva riigikorra lubamatus arvustamises, kuid kohut ei jõutud tema üle pidada, sest kärgatas 1917. aasta revolutsiooni kõu.
Minu meelest on see jutustus kahe õigusteta inimolendi kohtumisest, kelle sootsium on elu prügimäele heitnud ja kes oleksid võinud teistsugustes oludes teineteist armastama hakata ning õnnelikud olla, üks liigutavamaid vene kirjanduses. Loo eriline veetlus seisneb selles, et Babel on oma tegelaste vastu uskumatult aus – erinevalt kõikidest teistest vene kirjanikest ei muuda ta oma prostituudist kangelannat mingisuguseks purupuhtaks õilsuse ja traagilisuse kehastuseks ega tee ärimehest juuti kõikvõimalike vooruste varamuks.
Sugugi mitte! Elia Isaakovitš jäi Orjoli linnas vahele korravalvurile, kes käskis tal kohe esimese rongiga linnast kaduda, ähvardades teda vastasel korral vahistamise ja vanglaga, aga minema sõita Elia Isaakovitš ei saanud, sest siis oleks tal üks tulus tehing ära jäänud. Nii et ta otsustas vähemalt kahekski päevaks ehk kuni oma äriliste ettevõtmiste lõpule viimiseni prostituudi juurde peitu pugeda. Prostituut Margarita Prokofjevna aga haakis ta kui tavalise kunde külge sama ükskõikselt ja tuimalt, nagu ta tegi seda igal õhtul. Nad kauplevad kaua tasu üle, kuid seejärel prostituut taipab, et tema tulevane klient on juut, ja kruvib hinda üles (võib ju juhtuda, et juudi varjamine läheb talle kalliks maksma). Viimaks lähevad nad tema juurde koju ning olles mõlemad harjunud terve elu valetama, vassima ja keerutama, tunnevad nad ennast ootamatult teineteise seltskonnas täiesti harjunult ja loomulikult. Väikesed arusaamatused lahenevad kiiresti ning kaks inimest loovad teineteisele sooja ja õdusa olemise, kus nad lõikavad mõlemale ühepalju heeringat, laovad lauale suuri vorstiviile, joovad pikalt teed ja peavad aru keeruliste aegade üle. Elia Isaakovitš naeratab kogu aeg ja pilgutab kavalalt silma.
„„Nagu ma näen, on sinul igal pool hea,“ ütles Margarita.
„Ja see on tõsi,“ vastas Gerškovitš. „Hea on igal pool, kus on inimesi.“
„Kui loll sa oled,“ lausus Margarita ennast voodis istuli ajades. „Inimesed on kurjad.“
„Ei,“ ütles Gerškovitš, „inimesed on head. Neid õpetati arvama, et nad on kurjad, ja nad jäidki uskuma.“
Margarita mõtles veidi ja seejärel naeratas.
„Sa oled huvitav,“ kostis ta pikkamisi ja silmitses teda tähelepanelikult.“
Kui mitu korda ma seda jutustust ka üle ei loeks, ei suuda ma ikka uskuda, et inimese headusest räägib küll heasüdamlik, kuid siis riskialdis, osav ja tüssamisvalmis odessalane. See on muidugi Babeli enda fraas, mille abil ta tahtis leida oma jumalat, kes on headuse ja õigluse jumal.
On huvipakkuv märkida, et palju aastaid hiljem näppab just nimelt selle Odessa juudi fraasi oma „Meistri ja Margarita“ Ješua jaoks Mihhail Bulgakov, lastes tal öelda Juudamaa julmale prokuraatorile: „Kurje inimesi pole olemas.“
(„Ja nüüd ütle mulle, miks sa kasutad kogu aeg sõnu – head inimesed? Nimetad sa kõiki nõnda?“
„Kõiki,“ vastas vang. „Kurje inimesi pole olemas.“
„Seda kuulen ma esimest korda.“ Pilatus muigas. „Võib küll olla, et ma ei tunne elu küllalt hästi!“)
Heeringas, pudel õlut, vorst ja õunad
Isaak Babel oskas ainulaadsel viisil kirjeldada õnne lihtsakoelisust. Odessa juut kinkis prostituudile rahu ja heaoluga täidetud minuteid, mis sulatasid üles tema südame, andsid talle mõneks ajaks tagasi inimese näo ja tuletasid talle meelde, et ta ei ole mitte üksnes asi, hingetu olend ja alandatud loom, vaid ka mõtlev olevus.
„Pärast nad einestasid, juues teed rõngassaiadega. Gerškovitš õpetas Margaritat võid leivale määrima ja sellele erilisel viisil vorsti asetama.
„Proovige järele, aga mina pean muuseas teele asuma.“ Lahkudes ütles Gerškovitš: „Margarita, võtke kolm rubla. Uskuge mind, kopikat ei ole kusagilt teenida.“
Margarita muigas.
„Ihnuskoi oled, ihnuskoi. Anna kolm. Kas sa õhtul tuled?“
„Tulen.“
Õhtul tõi Gerškovitš õhtusöögi – heeringa, pudeli õlut, vorsti ja õunu. Margarita oli tumedat värvi kinnises kleidis. Nad sattusid keha kinnitades jutuhoogu.
„Poolesajaga kuus välja ei tule,“ rääkis Margarita. „Amet on selline, et kui ennast odavalt riidesse paned, siis suppi ei söö. Võta arvesse, et toa eest annan ma viisteist…“
„Meil Odessas,“ ütles heeringat pineva hoolega võrdseteks osadeks lõikav Gerškovitš, kui oli veidi järele mõelnud, „saate Moldavankal kümne rubla eest tsaarile kohase toa.“
„Võta arvesse, et minu juures tolgendab siin rahvast, joodikute eest ei pääse…“
„Kõikidel inimestel on oma ebameeldivused,“ sõnas Gerškovitš ning pajatas oma perekonnast, viltu minevatest äriasjadest ja sõjaväeteenistusse võetud pojast.
Pea lauale asetanud Margarita kuulas ja tema nägu oli tähelepanelik, vagur ja mõtlik.
Pärast õhtusööki võttis Gerškovitš kuue seljast, pühkis prille hoolikalt riidelapiga, võttis istet laua taga ja hakkas lampi lähemale nihutades ärikirju kirjutama. Margarita pesi pead.“
Kes loeb raha, kes peseb pead
Tegelikult polegi inimesele vaja midagi enamat kui vaikne õhtusöök kahekesi, mille järel kumbki tegeleb küll omaenda asjadega – kes loeb raha, kes peseb pead –, kuid üksindus on juba taandunud ja südamesse sööbiv ängistus ei kõrveta enam. Ehkki seda jätkus kõigest kaheks päevaks ja kuigi odessalane ei maksnudki lubatud tasu, ei petnud ta siiski kõige peamises – ta ei alandanud, ei trampinud jalge alla, ei peksnud ega mõnitanud. Ja kõikidest nendest „ei“-dest kujunes ühtekokku heaolu, rahu ja peaaegu et õnne väljendav pilt.
Selle pisikese lookese finaalis jookseb Margarita Prokofjevna mööda perrooni, tuues Elia Isaakovitšile tee peale kaasa kodus küpsetatud pirukaid. Rasv imbub läbi paberi, millesse ta on need keeranud. Ta ei palu midagi ega oota uut kohtumist, vaid toob kuuldavale mõttetu ja naljaka fraasi „Tervisi Odessasse…“, kuid Gerškovitš saab kõigest aru, naeratab ja kurvastab, sest ta mõistab, et ta kohtus oma armetus ja ohte täis elus võltsimatu headusega ning et see headus, see andumus, hellus, armastus ja hool oleks võinud talle täisjõus kosena kaela langeda. Aga kas ta tohib siis anda endale luba jääda Orjoli, kus ta ilmtingimata üles leitakse ja arreteeritakse, kas ta tohib unustada oma perekonda, kus on nii palju keerulisi küsimusi ja ebameeldivusi, aga kus temasse – kes teab? – võidakse samuti hästi suhtuda.
Kuid sellegipoolest oli olnud kaks päeva sügisest õnne – ilma kire, meeletuse, ohjeldamatuse ja lootuseta õnne, milles kaks inimest, kellel on ainult minevik ega ole tulevikku, lihtsalt elasid tänasele päevale…
Juut ja tänavaprostituut
Edaspidi on Isaak Babeli kangelasteks vargad, mõrtsukad, prostituudid, bandiidid ja verejanulised punaarmeelased. Ja ikka nüsitakse tal nüriks jäänud saabliga läbi vanamehe kõri, ikka istub kusagil lõhkise kõhuga sõdur, kes palub seltsimehelt, et too „raiskaks“ tema peale kuuli, ikka inimesed vägistavad, tulistavad, lagistavad naerda ja pürgivad uude revolutsioonilisse ellu, kus nad kõik hävitatakse.
Aga sellist ettevaatlikku hellust, millest on läbi imbunud tema noorpõlves kirjutatud lugu „Elia Isaakovitš ja Margarita Prokofjevna“, ei tule enam iial. Üllatav on juba jutustuse enda nimetus – see kujutab endast lugupidavat ees- ja isanimega pöördumist juudi poole, kes tuleks linnast välja saata, ja austavat suhtumist tänavaprostituuti, keda ei ole mitte keegi mitte kunagi ees- ja isanimega kõnetanud. Kirjanik astub isegi jutustuse pealkirjaga nende inimeste eest välja ning tahab, et neile antaks õigus armastada ja kõik inimesed oleksid head.
Kas Babel ise oli sealjuures hea? Või Bulgakov? Või kes tahes inimene, kes selle võimu omaks võttis ja tahtis temas lahustuda? Hämmastav lugu – meil on õigus mõista suvalise kirjandusteose üle kohut tänase päeva seisukohtadest lähtudes, ja kui ta ei vasta meie praegustele arusaamadele headusest, kõlbelisusest, inimlikkusest, õiglusest ja ilust, siis me viskame ta kirjandusloost välja. Aga autori üle me tohime kohut mõista ainult tema aja seaduste järgi, sest muidu me ei saa enam aru ajaloo kulgemisest ja hakkame oma minevikku lõpmatuseni ümber kirjutama. Anne lihtsalt teab palju rohkem kui tema kandja. Kunst lihtsalt ei sõltu mitte üksnes oma loojast, vaid ka millestki kõrgemast, millesse me võime uskuda ja võime ka mitte uskuda.
Paberisse keeratud pirukad
Nagu meestega sageli juhtub, meeldis Isaak Babel naistele väga, ehkki tal puudus igasugune väline veetlus. Ta alustas riskantseid romaane, kusjuures vahel ka mahalaskmisi ja piinamisi juhtinud kõrgete ametimeeste abikaasadega. Ta oli kinnise loomuga ning kaldus fantaseerima ja petma, suhteid naistega lõi ta kergesti ja ka maha jättis neid kergesti…
Odessas on Babelile püstitatud mälestusmärk, mis koosneb kahest osast – kirjaplokki käes hoides istuvast kirjanikust endast ja saatuserattast, mis nähtavasti sümboliseerib ettemääratu paratamatust ja vältimatust. Mälestusmärgi mõni aasta tagasi aset leidnud avamisel viibisid ka kirjaniku tütred, poeg ja tütrepoeg. Seal räägiti, et Babeli käsikirjad ei olegi tegelikult hävitatud, vaid on KGB mingisuguse kõrge tegelinski pärijate käes, kuid nende jälile ei ole senimaani veel jõutud.
Aga kuidas ka aeg ei muutuks ja kuidas ka ajastud üksteist välja ei vahetaks, saabub ka meie maailmas keegi Elia Isaakovitš mingisugusesse tinglikku linna, kuhu ta ei kuulu, ja kohtub kellegi Margarita Prokofjevnaga, et too viimaks muudkui jookseks ja jookseks paberisse keeratud pirukatega mööda lõpmatut perrooni. Pirukad on krõbedaks küpsenud, paberisse imbuvad rasvaplekid ning just nimelt niisamuti imbuvad meie kuivadesse ja kõigega harjunud silmadesse pisarad ning me nutame magusalt ja kergelt.

fasttext_language: et


title: Pisike puust linn, mille küljes on ka oja

maintext:
TÄHELEPANU! TARTU! Kuidas näidata kunstiajaloos kahe sajandi jooksul toimunud muutusi vähem kui 100 kunstiteosega? Just sellise ülesandega püüab hakkama saada näitus Tartu Kunstimuuseumis „Jõgi voolab siit läbi. Peatükke Tartu kunstiloost“, mida saab vaadata oktoobri lõpuni. Näituse kuraator on Tiiu Talvistu.
Enamasti näitavad kunstimuuseumid ülevaatlikke kunstiklassika ekspositsioone oma püsiväljapanekutes ning need kestavad mitu aastat. Selline väljapanek eeldab, et on olemas piisavalt ruumi vahelduvate näituste korraldamiseks, et meelitada publikut muuseumi tagasi pöörduma.
Tartus paisuv kunstikogu
Tartu Kunstimuuseumi püsiväljapanekute ajalugu sai alguse 1988. aastal, kui Poola restauraatorite vastselt renoveeritud viltuses majas Raekoja platsil avati kahel korrusel näitus „Tartu kunst“. Toona oli see suur sündmus kogu linnas, kuna seni oli muuseum oma Vallikraavi tänava majas näidanud vaid vahelduvaid näitusi ning puudus ülevaatlik kunstilooline ekspositsioon, mis oleks visualiseerinud kunstiloos toimunud muutusi. See esimene püsiväljapanek Tartu kunstist oli avatud publikule enam kui neli aastat. Vaatamata pikale lahtiolekuperioodile jagus vaatajaid, kuna linna kunstilugu ja kunstnike loomingut tutvustavast ülevaatest oli aastakümneid puudust tuntud. Edaspidi koostatud ekspositsioonid võtsid vaatluse alla juba kogu eesti kunstiloo ning aastatega väljapanekute lahtioleku ajad lühenesid.
1999. aastaks oli muuseumi üha paisunud kunstikogu vallutanud kogu Vallikraavi tänava hoone ning viltune maja jäänud ainsaks ekspositsioonipinnaks. Kumu kunstimuuseumi avamine 2006. aastal, kus meie kunstiklassikat tutvustati suisa kahel korrusel, tegi korrektiive ka Tartu Kunstimuuseumi näituste programmis.
Järgnevad kunstiloolised ülevaated olid teemakesksed. Uuriti inimese kujutamist, kodumaist maastikku ning viimane selles reas keskendus interjöörile. Teemakesksete ekspositsioonide üheks eesmärgiks oli muuseumi kunstikogus sisalduva tutvustamine publikule. Samas pakkusid need tegijale ainest uurimuseks ja publikule huvitavat vaatamist. Kunstimuuseum on ju mäluasutus, millel tänu kunstikogule on suurepärane võimalus visualiseerida kunstilugu erinevate vaatenurkade alt.
Kunstielamust pakkuvat otsekontakti teosega ei asenda aga ükski kunstiraamat ega digiteeritud pildipank.
Aeg ja jõgi
Iga kunstiklassika väljapanek on ka uudse vaatenurga andmine, see on osa kunstiloo pidevast ümberkirjutamise protsessist.
Tartu Kunstimuuseumi enam kui 23 000 kunstiteosest koosnev kogu annab selleks suurepärase võimaluse, vaja on leida vaid sissevaate nurk ning see näituseks vormistada. Seekord on Tartu Kunstimuuseum pöördunud taas oma linnaga seotud kunstiloo ja kunstnike poole. Pealkirja kaudu saab näitust vaadelda kohaspetsiifiliselt, kuna Tartu on ju linn jõe kahel kaldal. Samas võib jõe kujundit võtta ka metafoorses tähenduses, mis viitab aja kulgemisele ja sellega kaasnevatele muutustele. Uurida saab nii linna visuaalset muutumist ja selle kajastust kunstis kui ka kunstielus toimunud liikumisi, mis väljenduvad kogu kunstipildi muutumises.
Kujutava kunsti üks alustala on kunstiharidus ning Tartu on selles vallas mänginud olulist rolli. Näitus võtabki vaatluse alla kunstielus toimunud muutused ning seostab need kunstihariduse ja selle õpetamise metoodika alustala joonistusstuudiumi teisenemistega. Selline lähenemine lubab teha kõrvutusi ühiskonnas toimunuga ning jutustada suure narratiivi sees väiksemaid lugusid.
Baltisaksa suured nimed
Esimene lugu on baltisaksa kunstiloost ja seotud 19. sajandil taasavatud Tartu Ülikooli juures tegutsenud joonistuskooliga, mille esimeseks juhatajaks oli Karl August Senff. Tema saabumine lõi eeldused Tartu kujunemisele kunstilinnaks, kus on tegutsenud arvukalt kunstikke, kunstikogujaid ja on olemas ka kunsti nautiv publik. Senfi õpilasteks olid ka järgmised joonistuskooli juhatajad August Matthias Hagen ja Woldemar Friedrich Krüger.
Kooli kunstiõpetuse metoodika tugines nende väljatöötatud joonistuseeskujudel, mis aitasid kaasa natuuri üksikasjalisele tundmaõppimisele ja jäljendamisele. Loo üheks keskseks tegelaseks on ka esimene tähelepanuväärne naiskunstnik Julie Wilhelmine Hagen-Schwarz, kelle läbilöök toonases maskuliinses kunstnikkonnas ei olnud just kerge ülesanne. Samas näitavad tema tööd ka arusaamiste muutusi kunstis, kus ateljees valminud romantiliste portreede kõrvale astuvad otse looduses maalitud etüüdlikud vaated.
Baltisaksa viimaseks suureks nimeks, kes mängis olulist rolli ka kunstiõpetajana eelmise sajandi vahetuse Tartus, oli Rudolf von zur Mühlen. Tema juures said esmast haridust Konrad Mägi, Aleksander Tassa ja Jaan Koort. Need on nimed, kes 20. sajandi alguses avasid vastse kodumaise kunsti loos uue lehekülje.
Lahtirebimine senisest
Tegu oli Eestile suurte muutuste ajaga nii sotsiaalses kui ka poliitilises mõttes, mis väljendus ka vaat et revolutsioonilises pöördes kunstnike loomingus.
1906 oli Tartu paigaks, kus vaid paar aastat varem valminud Eesti Üliõpilaste Seltsi majas avati esimene eesti kunstinäitus. Järgmistel väljapanekutel tegid oma debüüdid Triik, Mägi, Vabbe ja Starkopf. Neist vast kõige jõulisema lahtirebimise senisest loodust jäljendavast kunstist tegi 1914. aastal Ado Vabbe oma abstraktsete joonistustega „Parafraasid“. Kulunud oli sajand, et jõuda akadeemilisest natuuri järgivast kujutuslaadist nonfiguratiivse kunstini.
Järgmise sammu astusid 1924. aastal Tartus oma suurima näituse korraldanud Eesti Kunstnikkude Ryhma liikmed, kes ehitasid oma pildimaailma üles geomeetrilistest kujunditest. Tegu oli taganemisega varasematest kunstitõekspidamistest, mis kohalikule publikule, kes hindas endiselt realismile lähedast kujutuslaadi, oli liialt suur ning mõistmatu hüpe.
Pallase mõju
Rääkides Tartu kunstist, seostub see paljudel aga 1919. aastal siin uksed avanud kunstikooliga Pallas, mille mõjudest räägitakse tänapäevani. Pallases antav kunstiharidus tugines samuti joonistusstuudiumile, mis andis õppurile oskuse kujutada tasapinnal kolmemõõtmelist ruumi ja tulla toime figuuri ning selle liikumise edasiandmisega.
Esmalt vabaateljeedena avatud õppeasutusest, kus oli tunda erinevate kunstisuundumuste mõjutusi, kujunes aastatega süsteemset kunstiharidust andev õppeasutus, mis sobitus 1930. aastatel natuuri- ja elulähedust soosivate muutustega kunstis. Esimesed lõpetajad olid mõjutatud 1920. aastate kunsti puudutanud ekspressionismi lainest, seda näeb nii Aleksander Vardi kui ka Kuno Veeberi vormideformatsioonis ning jõulises koloriidis.
Uusasjalikkusele omast naiviseerivat teemakäsitlust esindab kõige ilmekamalt aga Pallase üks silmapaistvamaid naiskunstnikke Karin Luts. Järgmine kümnend lisab siia argipoeesia kujutajad Kaarel Liimandi, Andrus Johani ja Eerik Haameri ning esteetilise värviespriiga tegelevad Endel Kõksi ja Elmar Kitse. Seega on pilt mitmekesine ja annab tunnistust õppesüsteemi tugevusest.
Okupatsioon ja sula
Kunstihariduse järgnevad arengud olid seotud aga Nõukogude okupatsiooni ja selle kõige karmimate Stalini valitsuse aastatega. Kunstihariduse sotsrealistliku õppemetoodika kaudu, mis tõstis esikohale natuuritruuduse, püüti murda Tartut kui peamist formalistlikku kunstikantsi.
Parimaks lahenduseks oli kõrgema kunstihariduse nihutamine Tallinnasse ja Pallase koolitusega õppejõudude represseerimine, üldist hirmuõhkkonda süvendas veelgi ärksa vaimuga Tartu Riikliku Kunstiinstituudi õppurite vangistamine.
1956. aastal alanud „sula“ muutis kunstipildi taas mitmekesisemaks ning kunstnikud kompasid vaba eneseväljenduse piire. Hea sissevaate nendesse otsingutesse annavad Ülo Soosteri joonistused, mis näitavad tema süsteemset avangardse kunsti erinevate liinide läbitöötamist. Sooster koos Tartu sõpruskonna liikmete Valve Janovi, Kaja Kärneri, Lembit Saartsi jt-ga liikusid nii abstraktse kunsti kui ka sürrealismi mõjusfääris. Realismi kaanonist taganesid ka pallaslased Kits ja Vardi, samuti nooremasse generatsiooni kuuluvad Lola Liivat ja Ilmar Malin.
Rühmitus Visarid
Näituse viimane peatükk on pühendatud Tartu Ülikooli juures avatud kunstikabinetile, mis loodi selleks, et süvendada õppiva noorsoo esteetilist kasvatust. Kunstikabineti tegevusele andis kunstiajaloo jaoks olulise mõõtme kunstnik Kaljo Põllu, kes koondas enda ümber aktiivsed kunstihuvilised noored, mille tuumik sai tuntuks kunstirühmitusena Visarid.
Kabineti metoodika ei tuginenud akadeemilisele õppesüsteemile, samas peeti oluliseks enda harimist ja kursis hoidmist vabas maailmas toimuvaga, seda tegevust jätkas ka järgmine juht Andrus Kasemaa. Nii seostuvad kunstiõpetusega Tartus ka siinset kunstipilti mõjutanud kunstiliikumised.
Tartu kunstiloole keskenduvas ülevaates „Jõgi voolab siit läbi. Peatükke Tartu kunstiloost“ näeb legendaarsete kunstnike loomingust märgilisi töid, mis kuuluvad meie kunstiklassika kullafondi.
REPRO
Ülo Sooster. Valge muna.1968‒1970. Õli, papp.


title: Montenegro, milleks?

maintext:
MÕTTETUTE RIIKIDE AABITS: Toomas Kümmel jätkab Hardo Aasmäe alustatud sarja kõige kentsakamatest riikidest maamunal, hoides samas meeles, et kõik nad on kentsakad. Pisike Montenegro paistab silma professionaalsete oskustega jamasse sattumise erialal.
Rahvas, kes on sattunud elama Euroopa püssirohutünnil ehk Balkanil, on ajaloo vältel pidanud arvestama pidevate jamadega. Montenegro on väike mägede vahele peitunud riik Balkanil Aadria mere ääres. Pindalalt Eestist kolm ja rahvaarvult kaks korda väiksem. Montenegro pealinnas Podgoricas elab alla 200 000 elaniku. Montenegro suutis ühena vähestest hakkama saada türklaste ülemvõimu vastu, aga selle nullis serblaste igiomane püüd jõuga lõunaslaavlaste ühist riiki valitseda. Sest moodustis nimega Jugoslaavia tulebki sõnadest lõuna (jug) ja slaavlased (sloveni) ning tähendab seega sõna-sõnalt „Lõuna-Slaaviat“. Lõunaslaavlaste püha üritus alates 1918. aastast kandis esmalt nime Serblaste, Horvaatide ja Sloveenide Kuningriik ja alates 1929. aastast juba Jugoslaavia Kuningriik. Pärast sõda tulid võimule kommunistid ja lõunaslaavlaste püha üritus värviti üle punaseks. Nii kestis see 1990. aastate alguseni, mil Jugoslaavia kultuuriliselt ja usult eriilmelised vabariigid otsustasid punase impeeriumi alt iseseisvuda. Tulemust teame kõik: verised sõjad ja kümned tuhanded tapetud rahulikud elanikud, massimõrvad ja sõjakuriteod.
Osav Balkani kääbik
Selles Jugoslaavia lagunemise hakklihamasinas suutsid montenegrolased aga kavalalt toimetada nii, et jäid verisest vaenutegevusest puutumata. Tundus juba, et ajalugu kordub Montenegro jaoks jälle nii nagu pärast türklaste ülemvõimust lahtisaamist Balkanil.
Uskumatul kombel suutis Montenegro säilitada oma iseseisvuse ja õigeusu Balkanil isegi siis, kui kõik teised rahvad allutati Türgi impeeriumile. Seda fakti tunnustas 1878. aastal toimunud Berliini kongress, mis võttis kokku Balkani korralduse pärast türklaste väljatõrjumist: kongressi järeldustes oli tollase maailmakorralduse kirjelduses mustvalgel toodud 27 iseseisvat riiki, mille hulka loeti ka Montenegro. Kõik tollased riigid ka tunnustasid Montenegrot täieõigusliku iseseisva riigina.
Montenegro oli lausa nii osav, et pärast Vene-Türgi sõda 1876–1878 haaras Venemaa liitlasena sõdides juurde uusi maid ja riigi pindala kahekordistus. Aga sellest oli vähe kasu, sest suurriikidel olid omad plaanid. Kui Montenegro vallutas Balkani sõdade käigus 1913. aastal Osmanite käest Skadari linna, läks see suurriikide otsusel hoopis vastloodud Albaania koosseisu ja montenegrolased peavad seda tänini suureks ülekohtuks. Kuid mis veelgi hullem, Montenegro sõdis Esimeses maailmasõjas Serbia poolel ja vastutasuks okupeeris Serbia pärast sõja lõppu Montenegro. Ettekäändeks sai süüdistus, et Montenegro oli sõlminud vaenlasega separaatrahu. Serbia poolt võimule upitatud šatraabid kukutasid kuningas Nikola. Selleks, et alandus oleks täielik, keelati montenegrolastel oma rahvuslikud sümbolid, isegi rahvusliku mütsi kandmine. Montenegro nimi kaotati aga üldse ja Montenegro sai serblaste valitsetud kuningriigis ametlikuks nimeks Zeta piirkond. Montenegro oli ainus Esimese maailmasõja võitjariik, mis selle madina tagajärjel oma iseseisvuse kaotas.
Küsimused, millele ise ka vastata ei osata
Aga alandus jätkus. Pärast Teist maailmasõda tehti Montenegrost küll punase Jugoslaavia üks vabariik, kuid 1946. aastal nimetati pealinn Podgorica ümber Jugoslaavia esikommunisti auks Titogradiks. Sellest nimest sai Montenegro lahti alles 1992. aastal. Samal ajal toimus Montenegros referendum, kus 96% hääletanuist pooldas föderatsiooni Serbiaga.
Montenegro esimene suur jama hakkab juba riigi nimetusega. Nimetus Montenegro tuleb itaalia keelest ja selle andsid omal ajal Veneetsia vallutajad merelt paistnud Lovćeni rannikumägede männimetsade tumeda tausta järgi. Serbia keele samatähenduslikust nimest Crna Gora muutus see vene keele vahendusel Tšernogooriaks, mis oli sovetirežiimi ajal kasutusel ka eesti keeles.
Teine jama on montenegro keele ja rahvusega. Kes need montenegrolased siis on, mis keelt räägivad ja missugust usku tunnistavad? Raske küsimus, sest Montenegro elanikud ei suuda ka ise sellele selget vastust anda. Katoliiklastest ja moslemitest peamiselt horvaadi ja bosnia vähemused ei tule õigeusklike montenegrolaste ja serblaste taustal arvesse. Rahvuse küsimuses ei aita aga seegi, kui seda neilt endilt uurida. Enamasti saate vastuseks, et montenegrolased on külalislahked ja heatahtlikud inimesed. Enamasti ongi see õige, ainult et see vastus ei anna mingit teavet selle rahva päritolu kohta.
Alustame sellest, et Montenegro 650 000-st elanikust 43% loevad end montenegrolasteks ja 32% serblasteks. Ainus kindel asi, kuidas nende vahel vahet teha ja kus kohalikud tingimata oma rahvuskuuluvust demonstreerivad, on pulmad. Kui peigmees peab ennast montenegrolaseks, siis lehvib pulmarongi esimese auto aknast välja Montenegro punane kahepäise kotka vapiga lipp. Kui aga peigmees peab ennast serblaseks, lehvib pulmarongkäigu esimese auto aknast välja Serbia vapiga punasinivalge lipp.
Püüdes montenegrolasi teiste Balkani rahvaste seast kuidagi välja tuua, on kaks kindlat tunnust: nad on raudselt kõige pikema kasvuga kõigist Balkani rahvastest ja arvatavasti ühed pikemad Euroopas. Teiseks on montenegro rahvas ajalooareenil näidanud end väga vabadustpüüdleva vaimu ja vapra sõjakusega, kui oli vaja kaitsta maad ja kodu. Varem, kui Montenegro oli tüüpiline klanniühiskond, vaenutsesid klannid pidevalt omavahel. Kui aga vaenlane jõudis nende piiridele, unustati kohe kõik tülid ja vaen ning üheskoos astuti vaenlasele vastu, et võidelda viimse veretilgani.
Montenegro elanikest peavad ennast veel 8% bosnialasteks, 5% albaanlasteks ja 4% lihtsalt islami usu järgijateks. 0,3% montenegrolaste peades on aga segadus endiselt nii suur, et nad nimetavad end jugoslaavlasteks.
Valdav on siiski arvamus, et montenegrolaste rahvuslik kooslus kujunes tõenäoliselt 15. sajandil, kui serblased suurel hulgal Türgi ülemvõimu eest mägedesse põgenesid. Hiljem segunesid nad kohalike hõimude ja rahvastega, ühinesid klannidesse ning nii kujuneski Montenegro omanäolise kultuuriga eriilmeline rahvas.
Tingimata autoritaar
Esimeseks ülemontenegroliseks valitsejaks, kes suutis alalõpmata vaenutsevad klannid ühendada riiklikuks ühistoimeks, oli riigi- ja kirikupea ühes isikus, Petar II Petrovitš Njegoš (1813–1851). Hämmastav, et samal ajal suutis taoline valitseja luua suurepäraseid kirjandusteoseid. Mälestus oma esimesest tõelisest valitsejast ei ole kustunud ja tema jälgi näeb Montenegros ka tänapäeval kõikjal – koolilapsed peast tema värsse ette kandmas, portreed arvukalt erinevatel suveniiridel ja muidugi tema mausoleum Lovćeni rahvuspargis. Seal, kus Lovćeni mäed (kõrgemad tipud Štirovnik 1749 meetriga ja Jezerski 1657 meetriga) laskuvad Aadria merre, asub Montenegro kuningate Petrovitšite dünastia sugukonna asuala, Njegoši asula.
Montenegrolased räägivad serbohorvaadi keelt, mida ametlikult nimetati serbia keele ijekavski dialektiks. Kuid 2007. aasta põhiseadusega määrati esimeseks ametlikuks keeleks montenegro keel. Pärast iseseisvumist on võimud teinud kõik montenegro keele erilisuse rõhutamiseks ja selle edasiarendamiseks.
Montenegro iseseisvumine on kui ajalooline kokkuvõte selle rahva kokkuvõtmisest rasketel hetkedel. Otsustava tegevusega passitakse viimase minutini, et oma siseasju klaarida. Ühel hetkel koondutakse ühise eesmärgi nimel ja tingimata peab asja juhtima autoritaarne valitseja. Mägilased vajavad karmimat kätt, kui tavapärane demokraatia ette kujutab.
Kavala ainuvalitseja tüürimisel EL-i poole
1992. aastal tõusis Montenegro etteotsa tollal vaid 30-aastane endine komsomoliliider Milo Djukanović. Irooniana oli ta Serbia šovinistliku juhi Slobodan Miloševići ametisse pandud ning juhtis referendumit Montenegro jäämiseks liitriiki Serbiaga.
Edasi läks aga nagu vanadel aegadel. Kohe pärast Balkani sõdade lõppu 1996. aastal lõi Djukanović Miloševićist otsustavalt lahku. Kuna Euroopa Liit nägi Montenegros eelkõige naaberpiirkonna Kosovo suhtes serbia šovinistide ohjeldamise rolli, kasutas kaval ainuvalitseja Djukanović seda ära. Ilma NATO sekkumiseta siiski hakkama ei saadud. Ühepoolselt võttis Montenegro seejärel kasutusele Saksa marga ja 2002. aastal euro. 2006. aastaks tüüris Djukanović oma riigi uue iseseisvusreferendumi korraldamiseni, kus napi võidu said juba iseseisvuse pooldajad. Uus riik oli sündinud. Serbia kaotas sellega väljapääsu merele ja oma mereväebaasi Kotoris, kuid Miloševići järgne vanem vend leppis sellega kui paratamatusega. See oli aeg, kui läänes oli küpsenud mõte hoopis kahe uue moslemiriigi, Kosovo ja Palestiina loomisest.
Kohe alustas Montenegro ühinemisläbirääkimisi Euroopa Liiduga. Pärast Kiievi Maidani sündmusi ja Krimmi okupeerimist esitas Montenegro kohe ka ühinemistaotluse NATO-sse saamiseks. Põhilisteks vastuseisjateks sellel teel on muidugi Venemaa ja Kreeka. Seepärast pole ka ime, et Venemaa on kohaliku viienda kolonni kaudu püüdnud tekitada rahulolematust Djukanovići poliitika vastu.
Millal Montenegro mõne uue tõsise jama sisse satub, näitab aeg. Montenegrolased on aga tuntud kannatliku meele poolest. Aeg on neil hoopis teise tähendusega. Montenegros on täiesti tavaline vaatepilt, et kusagil kohalikul teel saavad kokku kaks vastutulevat autot, peatuvad, külamehed kerivad akna alla ja jäävad jutustama külauudistest ja sellest, kuidas perel on läinud. Nende taha koguneb joru autosid, kes kannatlikult ootavad, millal külamehed lõpetavad, et saaks edasi sõita. Kiiret pole kellelgi kuhugi.


title: Kinnine paradiis, lavastaja ei luba midagi

maintext:
KUIDAS ÜLDSE KIRJUTADA VON KRAHLIST? Lõpuks ei jäänudki muud üle, kui Von Krahli Teatri juht Mart Koldits isiklikult passis etenduse „Paradiis“ proovisaali ukse taga peale nagu varakevadine jahimees, et lavastajale (poeet, vaadake nime!) Lauri Laglele õigel hetkel peale lennata ja ta väevõimuga teatri suitsunurga diivanisse istuma suruda.
Von Krahli Teatris hakkab taas välja tulema uus lavastus. Teatri stiilile ja tööpõhimõtetele vastavalt pole seni rohkem infot valmiva lavastuse kohta välja antud kui ainult kummalised linnukujulised templid linna peal ja pealkiri „Paradiis“. Intrigeerivust lisab veelgi trupi nimekiri plakatil – laval on Mari Abel, Erki Laur, Mart Kangro, Reimo Sagor ja Tiina Tauraite. Lavastajaks on selle kamba eesotsas Eesti teatri ilmselt kõige poeetilisem lavastaja: Lauri Lagle. Lauri on lavastaja, kes töötab nii intensiivselt ja läheb prooviprotsessi sedavõrd sisse, et temaga prooviperioodi ajal jutule saada on pea võimatu. Talle absoluutselt ei meeldi oma tööst lavastuse valmimise perioodil rääkida. Tema enda sõnul hakkab väljaöeldu mõjutama tema tunnetusprotsessi ja ühtlasi kardab ta tulevase vaataja liigset suunamist. Rääkimata sellest, et kuigi ta tuleb majja esimesena ja lahkub tihti viimasena, ei saa teda proovisaalist kätte. Seetõttu nurjus meil igasugune katse teda mõne ajakirjanikuga kokku viia. Ja lõpuks ei jäänudki muud üle, kui Von Krahli Teatri juht Mart Koldits isiklikult passis proovisaali ukse taga, et Laurile õigel hetkel peale lennata ja ta teatri suitsunurga diivanisse istuma suruda. Suure puiklemise peale tulid küsimustele ka vastused, aga koos rohkete hoiatustega, et kõik võib veel muutuda ja et ta ei luba midagi.
Millest see paradiisi-lavastuse tegemine teil algas?
Sisuliselt olid alguses kaks sõna: aed ja hääbumine. Ja sealt edasi hulk märksõnu: küllus, lopsakus, täitumus, küllastumus. Lehed, oksad, võsa, muld. Surm, naer, mälu, tung. Õitsemine. Noorus.
Üldlevinud repertuaariteatri loogika järgi käib ju asi tavaliselt nii, et sul on mingi stoori, sul on mingid rollid ja sul on konkreetne trupp ja siis selle pealt kombineerid, kellele mis sobib. Sul on hoopis teine loogika. Sa paned kokku bändi, kellega üldse midagi uurima minna. Looma, üldse teadmata, mida keegi mängima hakkab või isegi – kas üldse keegi midagi mängima hakkabki?
Ei, mul ei ole teistpidi loogika, mul on iga kord oma loogika. Seekord lähenesin lihtsalt nii, et kutsusin inimesed, kes oleksid valmis niimoodi kaasa tulema, ennast kaasa tooma ning keda see võiks huvitada, kui lähtekohaks on teema.
Mind huvitab tundmatu, ma tahan minna proovi katsetama ja otsima asju, mida ma veel ei tea. Mul on uudishimu nende inimeste vastu, kellega ma proovisaalis kohtun. Võib öelda, et seekord mõtlesin alustuseks põhikujundi, tõin teema ja sealt me minema hakkasime. Kilomeetreid jutte. Siis vaatasime filme. Rääkisime taas. Lugesime artikleid ja muud. Vahepeal proovisime. Sünkimisprotsess oli päris pikk. Aga on olnud põnev. Stseenid ja tekstid oleme kõik koos vaikselt arendanud. Päris kummaline on olnud.
Mis see põhikujund on?
Ruumis on viis tegelast, kes loovad endale oma paradiisi, kuhu siis välja jõuda. Või kuidas võtta tegelikult? Ka hetkes olla – see tundub võib-olla isegi täpsem. Loomine on nende elutöö või päevatöö või kuidas soovite, ka tunnitöö. Nad on leppinud kokku, et see on vabatahtlik, nad toetavad ja abistavad selles üksteist seni, kuni jaksu ja selget meelt.
Miks paradiis just praegu?
Mind huvitab hetkel väga selline nähtus nagu muutumine, selle tajumine ja sealt edasi muutusega kohanemine. Tajun seda praegu kuidagi väga kummaliselt tundlikult. Ja vähem pean silmas järske muutusi, vaid just selliseid sujuvaid, igavikulisi, peaaegu et märkamatuid muutusi, justkui selge ilma muutust. Et sa vaatad näiteks lilleõit või kedagi inimest, justkui muutust pole silmaga märgata, aga siiski õhtuks on midagi teisiti.
Nagu aegluup?
Nagu vaikelu. Kõdunev natüürmort on mu jaoks põnev. Kui seda tasaselt jälgida, siis märkad, milline uus elu seal tegelikult tärkab. Et see kõdunemine on tegelikult üks päris rets pidu. Hallitus on ju uus elu ja õitsemine. Ja õitsemine on pööraselt energiarikas tegevus. Ning see uuele ringile üleminek tundub mulle hetkel protsessina põnev. Võib-olla jälgivad sama asja ka kärbsepiitsaga vanurid korrusmaja akendel, ma ei tea. Või Jaapani aia vaatlejad.
Mis tundega peaks vaataja saalist lahkuma, et sa tunneks, et see lavastus on korda läinud?
Mulle meeldiks, kui ta tajuks aega hetkeks kuidagi teisiti. Ta näeks hetkeks tulevikku ja minevikku samas ajahetkes. Kui talle viirastuksid enda ja teiste tuleviku- ja minevikustsenaariumid või vähemasti kumaksid selle erinevad võimalikkused. Viimasel ajal tajun aega nii terviklikult, et suudan ennast näiteks vanusega mängides ette kujutada 60-aastasena nii ehedalt, et kõhe hakkab. Ja minevikule mõeldes pole ma jälle kindel, kas üldse on midagi olnud. Üpris kriipi.
Kui alustasin lavastusele mõtlemist, siis soovisin teha lavastust tulevikust. Tulevik nägi kujutluses kuidagi päris tuus välja, innovaatiline, hõbedastes toonides nagu need kosmosematerjalid. Ja seksikas. Aga mida pikemalt unistasin, veidi ka arvutasin ja lugesin Sirbist Tuul Sepa evolutsiooni-teemalisi artikleid, hakkasin kosmoselõhna asemel kerget uriinilõhna tundma. See oli minu jaoks päris vabastav ja inspireeriv avastus. Valmistas rõõmu, et see tajumine mind üldse ei hirmutanud, vaid tekitas leppimise tunde. Lisaks tugevama kohalolutunde ja selle hetke väärtustamise, kus ma täna olen. Love. Ehk siis: lavastuse lõpus oleme me kõik koos saanud kaks tundi vanemaks.
Mida näitlejad paradiisist arvavad?
Kui rääkida pealkirjast, siis Erki arvas, et see on liiga üleüldine ja ilus, ja et meie teema on noorus. Teda õnnestus veenda.
Su lavastustes on alati väga lahe muusika. Pigem isegi helimaailm. Millest seekord inspireerud?
Lavastuse helimaailm on hetkel kujunemisjärgus, seekord on printsiip veidi teine kui varasemalt. Katsetame hetkel trupi ja Artjom Astroviga. Elame, näeme!
Paistab, et varsti on kevad. Mis sa sellest arvad?
Õitsemisaeg ja õitsemine on pööraselt energiarikas tegevus.
Lauri Lagle uus lavastus „Paradiis“ on installatsioon, kus viis inimest valmistuvad millekski oluliseks. Neil on üks praktiline tegevus. Ja hetked, vestlused ja katked, mis tuleb veel läbi teha.
Laval: Mari Abel, Erki Laur, Mart Kangro, Reimo Sagor (Vanemuine) ja Tiina Tauraite
Kunstnik: Kairi Mändla (NO99)
Kostüümikunstnik: Liisi Eelmaa
Helikunstnik: Artjom Astrov
Video- ja valguskunstnik: Mikk-Mait Kivi
Esietendus 16. aprill Von Krahli Teatris.


title: Puhta siidri kiituseks

maintext:
KIHISEV ÕUNALINE: Ajalehe KesKus toimetaja Kairi Keso tõuseb barrikaadidele, tühjaksjoodud siidripudelikene pihus ning karjub üha igavamaks muutuvale ilmarahvale, et siider on püha jook.
Siider on noobel ja püha jook – 14. sajandil ristiti siidris isegi lapsi! Seega on tegemist jumalale igati meelepärase märjukesega. Siider pole mingi õllevirre, tal on kena värvus ja hea lõhn. Isegi vetsus on pärast siidrijoomist palju viisakam käia, sest juba keskaegne inglise ravitseja Evelyni John teadis, et siider parandab seedimist, tugevdab neere ja aitab vältida neerukivisid. Kuna tänapäevased arstid on lagedale tulnud teooriaga, et üks õun päevas aitab hoida arstid eemal, siis üritan sellest kinni pidada. Toores ubin pole aga minu maitse, mistõttu ei ütle ma ära klaasikesest siidrist päevas. Puhtalt tervise huvides.
Karjuv ebaõiglus
Üks asi käib mulle aga närvidele: meesterahvastele tehakse palju ägedamaid mänguasju kui naistele. See on karjuv ebaõiglus! Nimelt on viimasel ajal kauplustest saada erinevaid ägedaid käsitööõllesid. Kuigi nende maitse on enamasti selline, justkui oleks õlletünni sisse pigistatud tuub suusatõrva, on pudelisiltide kujundus äge ja pudelid ise ka hipsteristiilis pisikesed ja nunnud. Kui meesterahvas käib ringi, käsitööõllepudel käes, siis näeb ta igati popp ja noortepärane välja – tahaks kohe tantsule paluda.
Kus on käsitöösiidrid!? Miks ei pakuta tarbijatele (ja eriti naistarbijatele) võimalust käia ringi, väike ja elegantne käsitöösiidripudel käes? Miks võetakse meilt alatult ära võimalus saada kutset tantsule!?
Tundub, et siidrijumal on Eestimaa inimeste palveid kuulda võtnud, sest sain eelmisel nädalal kauaoodatud kutse. Okei, see ei olnud kutse tantsule, vaid kutse külastada siidrimaja, kus toodetakse käsitöösiidrit. Maja ise asub Raasiku Õlletehases (jälle see õlu!) ja nimeks on sellel City Cider. Kõlab igatahes väga peenelt ja paljulubavalt. Linnapreilina kiidan sellise lähenemise igati heaks.
Siidrimajas ootasid mind kolm meesterahvast, kes City Cideri idee taga – Lauri, Martin ja Erki, omavahel öeldes, poisid nagu ponksid, võta või tantsima. Tundsin kohe nendega selget tõmmet, kuna meid ühendas üks ja sama eesmärk: eestlased peavad saama juua maitsvat kodumaist käsitöösiidrit.
Õunad ja sordid
Härrasmehed tutvustasid mulle algatuseks seda, mismoodi siidritootmine käib. Niipaljukest kui mina aru sain, võetakse õunad, pressitakse neist mahl välja, lastakse see käärima ning hiljem hoitakse jooki suures ja uhkes metallist tünnis, kuni see lõplikult küpseb. Seejärel pudelisse, pisut kuumutamist ja ongi valmis! Seda kõike nimetatakse peene nimega Charmat’ meetodiks. Esialgu arvasin, et mind lollitatakse, kuna uskusin, et sellise ägeda joogi nagu siidri tegemiseks on vaja ikka pisut rohkem oskust ja mõistust… Saaremaa tüdrukuna sain ju aru, et nii tehakse seda vastikut õlut! Aga härrad rahustasid mu maha, seletades, et siidri tegemine on ikka hoopis peenem töö kui tühise õlle pruulimine. Õige maitse saamiseks tuleb kombineerida erinevaid õunasorte. Nemad hangivad oma õunad peamiselt Pärnu-, Viljandi- ja Läänemaalt. Pealegi on Eesti õunad omapärased – nad on päris siidriõuntest hapukamad, kuid seevastu on neis vähem tanniini, mistõttu õige maitse tempimine on sellevõrra keerulisem. Minu soovituse peale, et kui tanniini vähe, siis pangu aga julgelt joogi sisse tanniini juurde, jäi siidrimeister alguses kurvalt mõtlikuks, aga seejärel lausus targalt vastu, et nemad teevad naturaalset siidrit ja midagi nad sellesse jooki lisama ei hakka. See vastus meeldis mulle väga.
10 000 liitrit aastas
Seejärel tutvustasid noored mehed seda, kuidas nad peagi saavad valmis laari siidrit, mis on valmistatud Champagne’i meetodil. See tähendab, et siidripudelid on palju suuremad, lõplik kääritamine toimub juba pudelis ja lõpuks topitakse need kaelapidi lumehange, et sade välja saada. Ma sain aru, et samamoodi tehakse Prantsusmaal šampanjat. Küll see on põnev ja kuninglik meetod!
Kokku teevad City Cideri härrasmehed praegu aastas 10 000 liitrit siidrit. Seda pole küll liiga palju, aga usun, et mulle ja mu sõpradele sellest esialgu jätkub. Tulevikus lubasid nad rohkem tootma hakata, mis tähendab seda, et siis jätkub seda võib-olla ka teistele inimestele ja kaubandusvõrkugi.
Siidrimeister teadis rääkida, et seda jooki saab juua ka mujal kui tantsuõhtutel või baaris. Siider pidi olema päris hea ka vürtsisemate toitude kõrvale. See tegi mulle väga palju rõõmu, kuna sellisel juhul tohin ma siidrit juua juba lõunaselgi ajal. Samuti sain teada, et külma ilmaga võib hõõgveini asemel soojendada siidrit, kuhu saab samuti vürtse sisse panna. Ning kui veel lisada piisake kalvadost, siis saab eriti tõhusa külmapeletaja. Selle jutu peale ei tundunudki selle suve külmavõitu ilm enam nii vastikuna.
Kuidas siidrist sööki saab: väike retsept
Tuli välja, et siidrit saab peale joomise ka süüa! Siinkohal väike retsept, mille abil siidrist söök saab.
Haara poest küülikujalad, näiteks neli tükki, ja tee poolmagusa siidri ning ürtidega (tüümian, pune, pipar, väike sool, hmeli-suneli ja muu sihandne kraam) üks mõnus marinaad. Pista koivad marinaadi. Las seisavad mitmeid häid tunde, sel ajal on sul otstarbekas viilutada ära korralik ports küüslauku ja sibulat. Seejärel tõsta koivad pannile ning pruunista ära ning kohe – vups! – koos küüslaugu ja sibulaviiludega madalasse ahjuvormi; paha ei tee juurde panna ka oksake rosmariini ning väikseid porgandeid. Siidrimarinaad kalla kõige otsa. Siis aja asi ahju, 200 kraadi, umbes tund aega. Kui koivad kipuvad juba valmis olema, kalla juurde ka vahukoort ning kuumuta veel 5 mintsi. Selline siidrikoib on ülihea!


title: Robert Kitt: Rohkem raha on parem kui vähem raha!

maintext:
KERGEKUJULINE BIBLIOFIIL ELUST JA RAHAST: KesKus otsis üles pankur Robert Kitti.
Järgnes keskpäevane puhvetipajatus ühiskondlikest väärtusest rahast loominguni. Lisaks ka elulistest tõsiasjadest, näiteks sellest, miks meie peame iga inimese pärast rohkem
muretsema kui ükski suurem riik.
Marek Reinaas (M.R): Kust kõik alguse saab?
Robert Kitt (R.K): Lasnamäe 153. lastepäevakodust – olen üles kasvanud Lasnamäel. Kama, leivasupp ja mannapuder, kus sees olid klimbid, on siiani meeles. Nagu ka meditsiiniõde Tamara, kes tegi süsti ja kelle eest sai voodi alla peitu pugeda. Õudne. Kuid eks seal oli romantikat ka. Lasnamäel õppis palju sellist, mis näiteks Nõmmel või Kalamajas elades tundus kohatu – näiteks see, et autol tuli õhtul kojamehed ja peeglid küljest ära kruvida ning tuppa tuua, aku ka. Aga aku sellepärast, et muidu läks see tühjaks.
Koolis käisin ma linnas – praeguses reaalkoolis. See oli õppimiskallakuga kool: matemaatika ja füüsika, olümpiaadid, hiljem tehnikaülikool.
M.R: Kelleks sa lapsena saada tahtsid? Kas oli nii, et teised tahtsid trollijuhiks ja tuletõrjujaks, aga sina pangadirektoriks?
R.K: Mul ei olnud mitte mingisugust mõtet, seda kuni 10. klassi suveni. Teised kutid käisid ehitusel tööl ja arutasid, et teenitud seitsme tonni eest saab osta Fiat 130-e. Mulle see ei meeldinud, et neil on valikud, kas osta see auto või mitte osta, sest mul oli üksnes valik mitte osta. Siis sain aru, et nüüd pean minema tööle ja teenima raha. Vaatasin ringi, et mis meeldib, ja tänavatel särasid vastu valuutavahetuspunktide kursid. Need ju kõiguvad, järelikult on seotud matemaatikaga! Heureka, seda ma oskan! Ja nii ma 16-aastaselt panka tööle sattusingi.
M.R: Asi päädis sellega, et sul on doktorikraad füüsikas ning peamiseks teemaks komplekssüsteemid.
R.K: Kogu ühiskond baseerub komplekssüsteemil – see tähendab, et ühiskonna areng ja inimsuhete areng on kompleksne.
Kui me lõikame mingid grupid ühiskonnast ära, siis lõppkokkuvõttes jääme me kõik kaotajaks. Kui eesti keelt räägiks 200 miljonit inimest, siis me ei peaks väga muretsema, et ühiskonna arenedes jäävad mõned inimesed maha. Aga juhtumisi räägib eesti keelt vaid miljon inimest. Sellest tulenevalt ongi meil kitsendus – me peame iga inimese pärast rohkem muretsema kui näiteks suurriigid, kus tegelikkuses rahvaarvu vähenemine on palju kiirem kui meil. Miljon inimest on selline kriitiline hulk, et saab kirjutada lastekirjandust, tõlkida raamatuid, teha teadust. Meie riigi ülesandeks on edasi kanda meie keelt ja kultuuri. Seepärast ei tohi maha jätta ühtegi inimest. Mulle meeldib võrrand: kultuur = kunst + teadus. Üks ei saa teiseta. Tõnu Puu on oma raamatus „Kunst, teadus ja majandus: ajalooline uurimisretk“ sõnastanud tabavalt paradoksi, et saja-aastases perspektiivis jäävad meile alles ainult kultuuriväärtused, sajapäevases perspektiivis huvitab meid aga üksnes materiaalne heaolu.
Lühikeses ajaperspektiivis mõjusid ülehinnatakse ja pikemas perspektiivis alahinnatakse..
M.R: Rahaga on võimalik meie kultuurikihti paksemaks kasvatada, kultuuri võimendada. Kui on rohkem raha, siis on ka rohkem „Tõde ja õigust“. Me oleme ühiskonnana otsustanud, et kultuurile peab raha andma riik. Kas riiklik võimendus on piisav? Kas on olemas valemit, mis ütleks, kui palju kultuurile pappi vaja on?
R.K: Valem on lihtne, rohkem raha on parem kui vähem raha.
Praeguses süsteemis tuleb umbes kaks kolmandikku rahast riigilt ja umbes kolmandik „erasektorist“ (siia alla kuulub piletimüük ja muu selline). Ja siis veel protsent või paar metseenlusest ja sponsorlusest.
Võib-olla ei ole see populaarne sõnavõtt, aga igal ajahetkel on meil täpselt nii palju raha, kui on – see on ühendatud anumate seadus. Kui kellelegi rohkem raha anda, siis käib see paratamatult kellegi teise arvelt. Kui kunst saab juurde, siis jääb õpetajatel vähemaks. Ja ka teistpidi.
Eks peamine küsimus ole see, kust süsteemi raha juurde saada. Ma arvan, et lahenduseks on suurem koostöö nii riigi ja erasektori kui ka loojate vahel. Raha ei too juurde looja arrogantsus, et minu tehtu on nii suur kunst, et sellest ei peagi aru saama, aga raha palun mulle eraldada. Teisest küljest ei tekita kultuuri juurde ka see, kui loomine muutub tootmiseks ja kombinaadiks, kus peaeesmärgiks on rahateenimine. See on tasakaalu hoidmise küsimus. Ja unustada ei tohi ka kõige loodava tarbijat. Looming ei peaks olema asi iseeneses.
Muuseas, Eesti SKT ei ole kunagi inimese kohta olnud nii kõrge kui praegu. Vaatame ringi – taastatakse hooneid, ehitatakse terviseradasid, sõidavad moodsad rongid ja trammid. Kunagi enne ei ole nii hästi olnud kui praegu. Aga kui ajakirjandust loed, siis tundub, et ei ole kunagi kehvemini olnud. Mulle see ei meeldi. Kui kellelgi on nii palju energiat, et seda vihakõnesse panna, siis võiks pigem midagi vajalikku teha.
Siit võibki jõuda küsimuseni, milline roll on suurtel ettevõtetel Eestis. Me võiksime ju kütta rahvale laenu, pärast tulgu või veeuputus, ja me saame oma kvartali kasumi kätte. Mulle tundub, et meil on ka mingi muu missioon, mingid muud väärtused.
M.R: Mis väärtused need olid, mis sundis Swedbanki 2014. aasta detsembris Varro Vooglaiult 5000 eurot toetust tagasi nõudma?
R.K: Kõigepealt väike täpsustus: me ei küsinud toetust tagasi mitte Varro Vooglaiult, vaid Aadu Luukase sihtasutuselt, kes oli oma 2014. aasta missioonipreemia andnud sihtasutusele Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks, mida juhtis Varro Vooglaid.
Tegelikult on see hästi lihtne: meid on liiga vähe, et omavahel kembelda ja tülitseda. Ei ole mõtet ühiskonda polariseerida ja vaenu õhutada, liigitada inimesi halbadeks ja headeks. Varro Vooglaid ajab oma asja ja jõudu talle. Samamoodi ka tema oponendid. Aga asi on põhimõttes – me ju näeme, et see tüli on ühiskonnas üha süvenenud. Me tahame, et keegi ei tunneks ennast halvasti, sealhulgas ka meie 2500 töötajat ja nende pered.
Olen veendunud, et ettevõtted peavad olema apoliitilised. Kuid meie roll on ka tasandada ühiskondlikke konflikte.
M.R: Kas see oli raske otsus? Kas seda tuli Rootsiga kooskõlastada?
R.K: See otsus võttis aega terve minuti. Kui see juhtus, olin ma olnud Swedbanki juhina tööl täpselt ühe päeva. Järgmisel päeval istusin juba „Ringvaate“ saates ja pidin heale kooliõele Grete Lõbule aru andma.
M.R: Swedbanki sponsorluseelarve on ilmselt meepott, mille kallale sooviks pääseda iga kultuurivaldkonnas toimetav tegelane.
R.K: Harjumuspärane sponsorlus – logo raha vastu – on eilne päev. Tänapäeval ei käi asjad nii lihtsalt, et ettevõte annab mõnele kultuuriprojektile raha ja too omakorda lehvitab ettevõtte logoga lippu nii, et see uudistesaates korraks vilksataks. Moodne sponsorlus ja toetamine on palju sisulisem nähtus.
M.R: Milline see moodne sponsorlus siis välja näeb?
R.K: Meil oli kolm-neli aastat tagasi üks ajurünnak, kus pakuti välja idee, et võtaks kogu sponsoreelarve ja jagaks töötajatele laiali. Et las igaüks toetab oma osaga just nimelt seda, mis talle hingelähedane on, ühesõnaga, kaasaks töötajad panga sponsorlusprogrammi. Samas on meil pangas siiski paika pandud sponsorlusfilosoofia ja pikaajalised lepingud ning asjaks ei läinud. Kuid idee oli idanema hakanud. Hiljem ühel kliendiüritusel tuli Marju Lauristin, kel silmad põlesid peas, ronis pulti ja kukkus noomima, et ettevõtjad, mida te siin õige istute ja kuulate mitmetunniseid makroökonoomika loenguid. Te peaks omavahel pigem arutama, kuidas Eesti elu paremaks teha!
Need erinevad mõttekäigud said kokku eelmise aasta veebruaris, kui tuli selline mõte, et teeme oma panga suvepäevade raames ka ühe heateo. Tiimid istuvad enne suvepäevi maha ja ise otsustavad, keda ja millisel moel nad aitavad. Aga et see ei käiks puhkuse ja pere arvelt, siis pank andis kõigile huvilistele vaba päeva ja korvas ka heateoga kaasnevad kulud – no purgike värvi heakorratöödeks või paak bensiini kaugemasse külla kohalesõiduks. Otsustasime, et ei tee sellest turunduskampaaniat, vaid las meie teod räägivad ise enda eest.
Eelmise aasta suvisest heateost võttis osa 81 tiimi. Kokku ligi 1200 inimest (muuseas, see on üle poole meie panga töötajaskonnast) läks ja ulatas abikäe. Ma alguses arvasin, et enamus hakkab tegema mingeid oma kogukonna heakorratöid. Võta näpust – suurem osa heategusid oli seotud lastega. Viidi lastekodulapsi linna kohvikusse ja loomaaeda. Või käidi leinalaagris mänge korraldamas. Kokkuvõttes – anna inimesele võimalus olla heategija ning ta teeb seda rõõmsal meelel ja suure innuga.
Sel suvel teeme heategude kordustuuri.
M.R: Ja millise heateoga sa isiklikult eelmisel suvel oma karmavõlga vähendasid?
R.K: Meeskond, kus mina kaasa lõin, käis Pärnu-Jaagupi kirikuõpetajal abiks puid ladumas. Sellega seoses sai jumala head nalja. Nimelt juhtus olema selle suve kõige soojem ilm – päike paistis, higi voolas. Õpetaja käis pikas talaaris ringi ja vaatas meid mõistva näoga. Lõpuks küsis, et poisid, kus teie õlled on? Meie vastu, et mis õlled ja kirikus! See ju patt! Õpetaja aga teadis küll, kus need on – pagasnikus. Arusaaja mees käis välja, et tooge pastoraadi külmkappi, tal seal hea suur külmkapp. Mõne aja pärast tuli tagasi, oli talaari vahetanud lillelise särgi vastu, et tuleb ka appi. Vaatas pilvitu taeva suunas ja lausus targasti: „Tundub, et see puudeladumine on jumalale üks igati meelepärane tegevus.“
M.R: Kas see projekt võiks olla midagi sellist, mis ka Rootsis järgimist leiaks?
R.K: Kuuldavasti on meie Leedu kolleegid analoogse heateoprojekti ellu kutsunud.
Muuseas, me oleme sel teemal rääkinud Tööandjate Keskliiduga, et tegelikult võiks sellest ideest kujuneda ettevõtjate kingitus Eesti Vabariigile sajandaks juubeliks. Ettevõtjad võiksid kinkida meie riigile sünnipäevaks häid tegusid – oma töötajate aega. Ma usun, et see on rohkem väärt kui lihtsalt sponsida juubeliüritusi rahaliselt.
M.R: Kas ma saan õigesti aru, et moodne sponsorlus tähendab pigem aitamist aja ja ideedega?
R.K: Paljudel MTÜ-del on pigem mõtteabi vaja. Näiteks hea kolleeg Mait – pangas puidu- ja metsasektori vanem – läks appi Eestimaa Looduse Fondile. Neil tekkis idee teha lendoravate kaitseala: osta tükk metsa, kus oravad saaksid rõõmsalt elada ja toimetada. Kolleeg läkski appi just nimelt oma teadmiste ja professionaalsusega, mis tal olemas on: kuidas kõige mõistlikumalt finantseerida metsaostu lendoravate kaitseala loomiseks. Vaat see on lahe! Nii saavadki ettevõtjad rohkem nõuga kui jõuga abiks olla. Kuigi jah, jõudu on ka vaja.
T.I: Hea tegemine eeldab siiski enesega hakkama saamist. Palgavaesuses olevad inimesed teisi aitama ilmselt ei kipu.
R.K: Miskipärast on mul tunne, et need, kellel on kitsas käes, hoolivad veel kõige rohkem.
T.I: Kas me oleme sinu arust sellega hakkama saanud meie esimese 25 taasiseseisvumisaasta jooksul? Kas meil on hästi?
R.K: Vaat see on nüüd küll hea küsimus. Ma arvan, et me oleme jõudmas sellesse punkti, kus meil on niipalju luksust, et me räägime sellest. Siiamaani oli nii, et kui maja põleb, siis pole mõtet kindlustusest rääkida. Majanduskriisi ajal pole sellised teemad aktuaalsed, aga praegu oleme saavutanud mingisugusegi stabiilsuse ja võime vabamalt oma probleemidest kõneleda.
Muidugi on inimesi, kes on maha jäänud ja kellel on aina keerulisem ühiskonnaga suhestuda. Tuleb meelde fraas filmist „Mehed sõdurisinelis“, et „külad on siin ainult kaartidel!“. Meil Eestis on praegu sama lugu: inimesed on kadunud ja külad on ainult kaartidel. Ida-Euroopa populatsiooni kahanemine on olnud palju kiirem kui Lääne-Euroopas, seepärast, et meilt on palju inimesi liikunud lääne poole paremat elu otsima.
Olgem ausad – päris palju vihakõnet ja rahulolematust on tingitud sellest, et paljudel inimestel on kadunud perspektiiv suureks arenguhüppeks või jõukuse kasvuks. Praegused töötegijad on tegelikult ka globaalselt esimene põlvkond, kelle majanduslik heaolu ei ületa nende vanemate oma ja varanduslikud erisused kärisevad mujalgi. Kui endal mõistlikku tulevikuväljavaadet ei ole, siis vaatadki kadedalt, et kellelgi on läinud paremini ja oled vihane.
M.R: Kas saabub mingil hetkel aeg, et inimene ei pea arvutama oskama? Et kõik on nii jõukad, et neil on savi, kui palju neil pangaarvel raha on?
R.K: Tuleb meelde Hardo Pajula raamat „Majanduslik inimene, poliitiline loom“, milles ennustatakse, et meie probleemid päädivad sõjaga. Seega, selline aeg, kus matemaatikat pole vaja, võib saabuda varem, kui me arvata oskame. No siis pole rehkendamist tarvis, õigemini pole, kes rehkendaks. Võtame siiski selle stsenaariumi, mis on kõige tõenäolisem, see, et elu läheb edasi – siis on matemaatikat ikka vaja. Üldiselt oleks lisaks arvutamisele vaja ka aru saada, mis ühiskonnas toimub…
M.R: Kuidas Eesti inimesele selgeks teha seda, mis toimus Šveitsis, kus inimeste käest referendumil küsiti, kas nad tahaksid kõik saada 2000 eurot kodanikupalka kuus puhtalt kätte ja inimesed vastasid, et ei taha?
R.K: Järsku Šveitsi ühiskond on hakanud aru saama, et saada 2000 eurot iga kuu puhtalt kätte on igati tore vabadus, aga sellega käib kaasas ka vastutus. Ilmselt vastutus tulevaste põlvkondade ees. Ma olen enam kui veendunud, et Eesti inimene ei ole kindlasti bioloogiliselt rumalam kui šveitslane, aga kuidas seda 2000 eurost loobumist eestlasele ära seletada, see on kindlasti huvitav küsimus.
M.R: Räägiks nüüd natuke sinust endast. Kas oled ise kunagi midagi sellist teinud, mida võiks loominguks nimetada?
R.K: Kirjutanud olen mõningaid asju, kuid need on jäänud pigem teaduse valdkonda – Akadeemias on kolm lugu ilmunud. Usun, et seda võiks samuti loomingu alla klapitada.
Kairi Keso (K.K): Aga midagi ilukirjanduslikku, äkki mõni luuletus sahtlis?
R.K: Ei oska selliseid asju. Joonistada ei oska, pilli mängida ka ei oska, laulda ei oska. Seevastu mu vend laulab nagu ööbik. Ju on need geenid sedapidi jagatud.
M.R: Kas sa raha kogud?
R.K: Swedbankil on väga head pensionifondid.
M.R: Aga midagi muud peale raha?
R.K: Kunagi kogusin nõukogude mudelautosid, aga sellest on nüüd hulk aega möödas. Ühel hetkel otsustasin, et hakkan koguma Avatud Eesti Raamatu marmorsarja. Selles on ilmunud praeguseks 174 raamatut, mul on umbes 110 olemas. Sõbrad teinekord tögavad, et kas sa oled neid kõiki lugenud ka või… Nojah, mitu tükki on pooleli.
M.R: Kas sa suudad raamatu pooleli jätta?
R.K: Ei, ema ütles alati, et kui sa millegagi pihta hakkad, siis tuleb asi lõpuni viia. Praegu on mul veel pooleli Jordan Ellenbergi „The Power of Mathematical Thinking“. Ta oleks võinud selle neljasaja lehekülje asemel teha sada viiskümmend! Aga küll ma sellest läbi närin, kuigi ma tean, et ega seal pointi enam ei tule.
Ma olen kergekujuline bibliofiil, mul on äpis kirjas kogu raamatukogu. Kuigi ma ise eelistan ainult paberraamatuid.
M.R: Seega kuulud sa veel nende inimeste hulka, kes jäävad raamat kõhu peal magama?
R.K: Mul on e-raamatuid täpselt kaks – need tulid mingi iPadi äpiga kaasa. E-lugerit mul pole, ei taha ka. Hangin paljud oma raamatud välismaalt. Amazon on muidu tore koht, aga nad võtavad kolm naela raamatu kohta, pealegi on kohaletoimetamine tüütu. Rahva Raamatu ingliskeelsete teoste veebipood on kiirem ja mõistlikum.
Swedbankis oleme ka oma klientidele jõulukingiks hakanud raamatuid saatma. Varem olid kingituseks mingid taldrikud ja küünlad ning muu praht. Otsustasime kirjastada oma kulu ja kirjadega väärt raamatuid ja neid klientidele saata. Me oleme välja andnud Talebi „Juhuse narrid“ (ma ise olen tema suur fänn – käisin isegi Liibanonis jälgi ajamas, et kust mees pärineb), Gladwelli „Väljavalitud“, Fergusoni „Tsivilisatsioon“, Pajula „Majanduslik inimene, poliitiline loom“ ja Puu „Kunst, teadus ja majandus: ajalooline uurimisretk“. Eks igal aastal ole üha keerulisem valida, mida järgmiseks välja anda – tänavu arutasime pikalt ja valisime välja Rossi „Tuleviku tööstused“. Tuleval aastal kirjastame vast midagi võrdsete võimaluste teemal.


title: Agraarindustriaaltempel Eesti kagunurgas

maintext:
LINASEEMNEJAAMA TÕLGENDUSVÕIMALUSI: Eesti kagunurgas, Mooste alevikus on rikas kultuurikiht. Siin kohtab idülli ja groteski, tööstust ja põllumajandust, rahvakultuuri ja nüüdisaegset kunsti. Evelyn Grzinich kirjeldab kunstnike nomaad-organisatsiooni.
2001. aastast tegutseb asulas rahvusvaheline kunstikeskus MoKS, kes koostöös Läti kunstnike organisatsiooniga Totaldobže avab 2. juulil Mooste katsejaama linaseemnejaamas eri kunstivaldkondi siduva nüüdisaegse kunsti näituse „OMEGA 3“. Näitusel osaleb 26 kunstnikku Eestist, Lätist, Soomest, USA-st, Kanadast ja Inglismaalt.
Linaseemnejaama akustika
Näituse kontseptsioon on üles ehitatud linaseemnejaama ümber. See 1970-ndatel valminud hoone on kui monument ajale, sotsiaalsetele ja tehnilistele arengutele. Mitmekorruseline ehitis on täis erineva pikkuse ja suurusega tuulutustorusid ja tsentrifuuge, filtreerimismasinaid ja mootoreid. Nii visuaalselt kui ka kõlaliselt muljetavaldav masinavärk paistab hüljatuna, aga on täiesti töökorras ja seda kasutab igapäevaselt linaseemnekasvatusega tegelev Linaagro OÜ. Ettevõtte juht Kalju Paalman on pühendanud oma elu õlilina uurimisele ja katsetele. Lisaks linale on ta uurinud ja kasvatanud Moostes ka teisi õli- ja kiutaimi, nagu näiteks tööstuslikku kanepit ja põldtuderit. Nendesamade ja veel mõne teise taime ja umbrohu seemnete eraldamiseks ehitatud massiivne masinavärk on läbi aastate äratanud MoKS-i väisanud loovisikute tähelepanu.
Seega tundus väga loomulikuna, kui 2015. aasta sügisel tegi Totaldobže initsiaator Kaspars Lielgalvis MoKS-i eestvedajale Evelyn Grzinichile ettepaneku korraldada linaseemnejaamas üks suuremat sorti näitus ja kontsert. Helikunstnik ja MoKS-i koordinaator John Grzinich oli juba varem avastanud jaama akustikat ja kõmistanud selles leiduval masinavärgil koos teiste helikunstnikega. Nii lõidki kolm kunstnikku-organisaatorit käed ja otsustati avada tehast enamgi, kutsuda MoKS-i resideerima ja linaseemnejaama töötama kunstnikke ja heliloojaid, mõtestada paiga füüsilist ja mittemateriaalset ruumi ning teha see laiemale avalikkusele kogetavaks näitusena.
Läti-Eesti toru
Mõlemad osapooled kutsusid projektis kaasa lööma peamiselt neid kunstnikke, kellega neil oli varasem koostöökogemus. Totaldobže ja MoKS on küll mõlemad kunstnike korraldatavad organisatsioonid – paljuski sarnased, aga paljuski erinevad.
MoKS-i eesmärk on resideerimisvõimaluse pakkumine loovisikutele olenemata rahvusest ja vanusest. 2001. aastast Mooste mõisa endises valitsejamajas pesitsev kunstikeskus sisaldab endas nelja ateljeekorterit külaliskunstnikele, ühisruumi avalike sündmuste tarvis ja töötubasid. Paralleelselt külaliskunstnike võõrustamisega tegeletakse veel kultuurisündmuste, kunstinäituste, loengute ja õpitubade korraldamisega piirkonna koolides.
Totaldobže algatasid 2009. aastal samuti kunstnikud, kes lõid endisesse VEF-i tehasesse Riias ühise tegevuspinnase eri valdkondade loovisikutele. Nüüdisaegse kunsti, muusika, tantsu ja kirjandusega tegelejad on oodatud looma ja esitama oma töid neile, kes on huvitatud mitte ainult valmis kunstitoodangust, vaid ka nüüdisaegsest kunstiloomeprotsessist. 2014. aastal lahkus Totaldobže kunstikeskus oma sünnipaigast endisest VEF-i tehasest ja jätkab nüüd tegevustega teistes paikades, arendades uusi koostöid mitte ainult Riias, vaid ka väljaspool Lätit.
Sellest johtuvalt sai nomaad-organisatsiooni pesitsuspaigaks 2015. aasta novembrist 2016. aasta märtsini Mooste, kus Kaspars Lielgalvis „OMEGA3“ näitust haus ja ette valmistas. Seejärel hakkas riburadapidi Moostesse resideerima tulema teisigi kunstnikke. Kes väisas tegevuspaika pisteliselt, kes viibis kohapeal püsivamalt, kes valmistas teost näitusele kaugtöö vormis või kombineeris kõike kolme tegevusviisi.
Oomega-3, mida me ise ei sünteesi
Näituse initsiaatori Kaspars Lielgalvise sõnul on väljapaneku kontseptsioon üles ehitatud seemnesorteerimisjaama ümber. Ja seega on palju ideeliine, millest kunstnikud võisid tööde arendamisel kinni haarata. Olgu selleks hoone enda füüsilised omadused, selles paiknevad masinad ja torusüsteemid, ruum kui selline. Hoone ei ole aga puhas leht, see on seotud teatud ajaloolise kontekstiga.
Tegemist on funktsionaalse ehitisega, mis on rajatud seemnete eraldamiseks sõkaldest, see on pärand industriaalpõllumajanduse hiilgeajast. Selline maaviljelusviis on oma aja ära elanud, üha rohkem on tekkimas alternatiivseid jätkusuutlikumaid põllumajandusüsteeme, mis samas elavad industriaalpõllumajanduse pärandiga ning kohandavad ja taaskasutavad selle jäänukeid. Tehast on käimas hoidnud inimesed oma lugude ja suhetega. Näitusele nime andnud rasvhapet oomega-3-e leidub aga rohkesti linaseemnetes ja just neid seemneid on tehases peamiselt sorteeritud. Oomega-3-rasvhapped on inimorganismile vajalikud erinevate bioloogiliselt aktiivsete ühendite loomiseks.
Asendamatuteks nimetatakse neid seetõttu, et organism vajab neid, kuid ei suuda neid ise sünteesida ja seega peame neid saama igapäevasest toidust. Rafineeritud ja ühekülgsest toidust ei saa meie keha oomega-3-e aga piisavalt ja sellest tasakaalutusest on tingitud mitmed n-ö hea elu haigused. Seega on tegemist väga mitmekihilise ja mitmeid tõlgendusvõimalusi pakkuva näitusega, mida saab kogeda vaid selles agraarindustriaaltemplis Moostes.
said
Mooste inimesed
Näitusel osalevad kunstnikud, muusikud, koreograafid ja poeedid, kes otsisid ja arendasid ülaltoodud ideid, on Epp Kubu (EE), Tuulikki Bartosik (EE), Aija Bley (LV), Inga Erdmane (LV), Emma Vilina Fält (FI), Villem Jahu (EE), Voldemars Johansons (LV), John Grzinich (EE), Pinksy (GLO), Daiga Kruze (LV), Anda Lace (LV), Kaspars Lielgalvis (LV), Johanna Lonka (FI), Reinis Nalivaiko (LV), Vanessa Massera (UK), Seth Nehil (US), Amanda Priebe (CAN), Laura Prikule (LV), Kelly Rauer (US), Edd Schouten (NL), Taavi Suisalu (EE), Timo Toots (EE), Ilze Vanaga (LV), Eva Vévere (LV), Krisjanis Zelgis (LV), Simon Whetham (UK).
Näituse pidulik avamine toimus 2. juulil 2016 kontserdi, performance’ite ning kuraatorituuriga.


title: Inimeseks olemisest

maintext:
ÜHISKONNA TERAVAD KÄÄRID: Sallijatest ja mittesallijatest. Parteideülene presimehekandidaat Allar Jõks usub, et liigsallivus ning sallivuse pealesurumine on täielik sallimatus. Sallivuse ülevõimendamine surub tagaplaanile tunduvalt tähtsamad arutelud.
Kui on must, näita ust! Elagu sallivus ja maha kõik, kes nii ei arva! Kooseluseaduse pooldajad suretavad Eesti riigi. Mul on häbi eestimaalaste pärast, kes ei saa aru, et sallivus on euroopalik väärtus.
Seda rida vastandlikest kodumaa karjatustest võiks jätkata. Kuid miks võimendada ühiskondlikku painet, mis rõhub sind, mind, meid?
Väärikuse küsimused
Sallivus või täpsemalt öeldes teistsuguse talumise kohustus on inimeseks olemise tunnus. Tugev on ühiskond, kus teistsuguse talumise kohustust peetakse inimeseks olemise osaks. See eristab meid ülejäänud elusolenditest – kõik, mis erineb sellest, mis sulle hommikul peeglist vastu vaatab, ei pruugi olla ohtlik. Seetõttu ei pea kohe haarama verbaalset kuulipildujat, kui kohtad seisukohta, mis ei ühti sinu omaga. Isegi kui sinu arvamus tundub ainuvõimalik.
Tegelikult on küsimus väärikuses. Väärikus tähendab võimalust vihapriilt ja naeratades vaielda ka kõige tundlikumatel teemadel. Teemadel, kus igaühe hääl on oluline hoolimata hääleka vähemuse või vaikiva enamuse seisukohast. See on ka küsimus enesekindlusest. Enesekindel kodanik ei otsi asendustegevusi, vaid tahab vastuseid olulistele küsimustele.
Traditsioonilised nuiamehed
Sallivuse ülevõimendamine ainukese euroopalikkuse sünonüümina on surunud tagaplaanile Eesti tuleviku seisukohalt määrava tähtsusega arutelud. Selle asemel, et küsida, kuhu Eesti läheb või kuhu peaks minema, kõneleme kirglikult sellest, kes peavad olema kapis, kes kapist välja tulema ja kes tuleks kuhugi ajada.
Poleks imekspandav, kui nüüd ilmuks välja traditsioonilised „nuiamehed“, kellesuguseid on igas erakonnas ja ka neist väljaspool. Võetakse malakas, kleebitakse sinna külge mõni silt. „Homo- või russofoob“ kõlaks päris hästi. Aga miks mitte „liberast“ või „tolerast“ ? Hädaga sobib ka „advokaat“. Ja kukutakse nüpeldama.
Tembeldamise korras
Olen nõus ära kannatama kõik eelloetletud „tiitlid“. Sõnavabadus kaitseb ka õigust esitada šokeerivaid ja ebameeldivaid seisukohti. Seetõttu tuleb meil taluda nii pagulaste vastuvõtmise poolehoidjaid kui ka sellele vastandujaid. Nagu on ebaõiglane tembeldada kõiki kooseluseaduse vastaseid natsideks, on küündimatu kõik kooseluseaduse pooldajad defineerida kapihomodena.
Ja tagatipuks tahetakse veel vihakõne kriminaliseerida. Kui jätta isegi kõrvale juriidilised nüansid, siis olemuslikult on see koht, kus tahaks appi karjuda. See on koht, kus peaks tegelikult päris paljudel ohutuled põlema minema.
Paraku on nii, et käsukorras ja sildistades hoolivust ja armastust ei loo. Seetõttu ei poolda ma ka vihakõne kriminaliseerimist. Vastupidisel juhul võime jõuda tulemuseni, kus igasugune kriitiline või häiriv arvamus, sealhulgas valitsuse reljeefne kritiseerimine võib kaasa tuua karistuse.
Mart Laarilt sõnu laenates: kui sa ikka nii kõvasti sallid, et oled valmis ära kägistama kõik need, kes ei salli, siis on tulemus sama.
Ja tagatipuks tahetakse veel vihakõne kriminaliseerida. Kui jätta isegi kõrvale juriidilised nüansid, siis olemuslikult on see koht, kus tahaks appi karjuda.


title: Harjumaa ristimine 1219-1220

maintext:
KUIDAS RISTIUSK MAARAHVANI TOODI: Suve teisel poolel esitleb kartograaf Tõnu Raid raamatut 800 aasta tagusest tule ja mõõgaga ristiusu toomisest Eestisse. Teos käsitleb Harjumaa ristimist kaartidel, täpsemalt taanlaste ristikäike mööda Harjumaa külasid. Huvilised võivad nüüd vabalt ise taanlastest vallutajate eeskujul 1219.–1220. aasta ristikäigu maastikul ette võtta.
1933. aastal avaldas taanlasest maaparandusinseneri poeg ja Eesti ajaloolane Paul Johansen (1901–1965) saksakeelse kaheosalise ja rohkem kui 1000-leheküljelise suurtöö „Die Estlandliste des Liber Census Daniæ“, mis on tänaseni jäänud Eesti asustusajaloo uurimisel ülioluliseks märgiks. Tänu silmapaistvale erudeeritusele ja ajaloolase erakordsele intuitsioonile – ning toetudes kättesaadavale vähesele kaardimaterjalile – suutis enne jõule Tallinnas sündinud noor taanlane 27 leheküljele paigutatud ja ladina keeles esitatud külanimede nimekirja (nn Suur Eestimaa nimistu) põhjal arendada väga laialdase käsitluse kogu Põhja-Eesti asustusest peaaegu 800 aastat tagasi. Tema eelkäijad selle teksti uurimisel ei läinud kaugemale käsikirjas antud kohanimede võrdlemisest omaaegsete nimedega.
Eestimaad käsitlevate andmete läbitöötamisel kasutas Tallinna Linnaarhiivis töötanud Johansen kogu selleks ajaks teada olnud ajaloolist materjali. Ladinakeelse külanimistu põhjal näitab autor, kuidas tema arvates võisid kulgeda Taani munkade ristimiskäigud Harju- ja Virumaal aastail 1219–1220 ning mil moel toimus ristiusu kinnistumine kogu Eestimaal 1208–1227.
Johanseni versioon maa ristimisest hõlmab Revalas ja Harjumaal kokku kuus ja Virumaal viis kihelkonda. Ristimiskäigud algasid 1219. aasta hilissuvel ja toimusid suures osas jalgsi (või ka ratsa), marsruudi lõpetamise järel ei mindud iga kord tagasi Toompeale, vaid jätkati maa ristimist uutel radadel. Johansen on näidanud, et kolmel korral mindi ristimisteekonnale Tallinnast meritsi; maabumiskohtadeks olid Kallavere, Laoküla ja Kunda, kaartidele asetatud teekonnad kinnitavad seda oletust. Mis omakorda kinnitab, et kaugemate piirkondade ristimist alustati sügisel enne vete külmumist (lõunapoolsel Läänemerel lõpetati navigatsioon tavaliselt novembri algul).
Ajaloolise Revala ja Harjumaa kihelkonnad käidi läbi 15 ristimiskäiguga (marsruudiga). Need marsruudid olen kandnud tänastele kaartidele.
Ühel ristimiskäigul on ristitud inimesi 10 kuni 25 külas, seejärel on ristijate rühm läinud uuele marsruudile või pöördunud algpunkti tagasi. Vaid üks munkade rühm on Johanseni käsitluses töötanud väga pikalt ja läbinud sisuliselt kogu tookordse Harjumaa (peaaegu tänane Raplamaa) ühe ettevõtmisena, läbides Hageri, Nissi, Rapla, Juuru ja Kose kihelkondades 91 küla. Kogu tänase Harju- ja Raplamaa (1220. aasta seisuga Revala + Harju) ristimiseks pidid mungad Johanseni arvutuste kohaselt läbima 1042 kilomeetrit. Need kilomeetrid on arvestatud vaid ristimiskäigul külast külla liikumise kohta. Tõenäoliselt olid läbitud vahemaad tunduvalt pikemad, sest paljudel juhtudel on ebaselge, milliseid teid kahe küla vahel kasutati, millist teed pidi ristijate grupid oma marsruudile tulid või järgmistele lõikudele läksid.
Johanseni versiooni kohaselt algas muinasaegse Harjumaa ristimine 1220. aasta talvel, pärast ordusakslaste sõjakäiku veebruaris. Läti Henriku kroonika järgi oli see talv väga külm. Tookordse Harjumaa ristimine kestis kuni hilissügiseni 1220 ja võib-olla isegi kauem.
Paul Johanseni tõlgendus on kõige hilisem selle nimekirja alusel tehtud väga põhjalik Eestimaa ristimist käsitlev töö ja seepärast ongi huvitav vaadata, kui palju tema versioonist maastikuoludele ja kaartidel näidatule vastab. Ütlematagi on selge, et ka käesolev ajalooliste ja nüüdisaegsete kaartide põhjal tehtud tagasiulatuv (retrospektiivne) käsitlus on versioon, mis on valminud nüüdisaegsete võimaluste ja koostaja teadmiste tasemel.
Ülevaade kõikidest raamatus esitatud skeemidest, varasematest ja nüüdisaegsetest kaartidest näitab selgelt, et asustus ja teedevõrk sõltuvad maksimaalsel määral mineraalmaa, hüdrograafia ja soode vastastikusest paigutusest. Kihelkondlikud, kohalikud ja külateed kujunesid selliselt, et neid oleks võimalik aasta ringi kasutada. Algsete teetrasside asukohad muutusid väga vähe, teetrassid vastasid tolle aja inimeste ja nende kasutatud liiklusvahendite vajadustele.
Paul Johansen on esitanud seisukoha, et ristimistööd algasid tõenäoliselt Tallinna lähistelt praeguse Keila kihelkonna aladel, kuna see kihelkond sai just sel perioodil sõjategevuses kõvasti kannatada ja seal oli eeldatav vastupanu ristijatele nõrgem. Sama hästi võisid need alata ka Jõelähtme või Jüri kihelkonnas. Nii Keila, Jüri kui ka Jõelähtme suunast koondusid Tallinnasse olulised maanteed, mis suure tõenäosusega olid hästi tuntud nii kohalikele kui ka võõrastele. Ristimise ajal oli Harjumaal vaid kuus kihelkonda, 1925. aastaks oli Harju jagunenud 12 kihelkonnaks. See arv enam ei muutu, sest kihelkond haldusüksusena on ajalukku läinud. Millised olid kihelkonna piirid 1220. aastatel, võime vaid aimata.
Eesti teedevõrgu kujunemise jälgimisel peamiselt 17. sajandi rootsiaegsete ja hilisemate kaartide põhjal sai selgeks, et peateede võrk on muutumatult püsinud tänaseni vähemalt viimased 320–330 aastat, tegelikult aga tunduvalt kauem, ulatudes kaugele eelnevatesse aastasadadesse.
Säilinud kaardid tõestavad veenvalt, et maa ristimisest ligikaudu 470 aastat hiljem valminud kaartide põhjal on võimalik erinevate ristimiskäikude pikki lõike taastada. Teed ristitud külade vahel on kaartidel olemas ja asusid maastikul ligikaudu 95% ulatuses samades asukohtades kuni 1950. aastateni.
Lugu 2
„Kaardilugemise oskus on ajaloolastel napp“
MUUTUMATU TEEDEVÕRK MUISTSE VABADUSE AJAST: Indrek Kuus ja Kadi Aas kohtusid kartograaf Tõnu Raidiga, et rääkida tema tööst kanda taanlaste 1219.–1220. aastate ristikäigud Eesti kaardile. Töö kukkus kolme teaduse vahele: kartograafia, ajalugu ja teede-ehitus; ristikäikude kaardiraamat ühendab neid kõiki.
Varem oled andnud välja raamatu Eesti teedevõrgu kujunemisest.
Teedevõrgu raamatu lõppsõna oli, et kihelkonnateed vajavad edasist uurimist. Vahepeal oli mul üks teine plaan, aga see jäi soiku, kuna kaastöötajad osutusid passiivseteks… Siis võtsin käsile Johanseni raamatu – 1933. aastal ilmunud – ja 14 ladinakeelset lehte, mis on hoiul Kopenhaageni riiklikus arhiivis ja käsitlevad Eestimaal toimetatud ristikäike. Johansen oli nii tubli poiss, et suutis 14 ladinakeelsest lehest kirjutada üle 1000 lehekülje teksti ja seal olid olemas kõik Harju- ja Virumaa ristimiskäigud. Hakkasin mõtlema, kuidas saaks seda materjali kasutada ja kõigepealt võtsin ette käigu ajalooarhiivi, et uurida, kui palju on Harjumaa kohta säilinud kõige vanemaid kaarte ehk rootsiaegseid, mis on neli- ja poolsada aastat hiljem tehtud, kui ristimiskäigud aset leidsid.
Ühesõnaga, vanad teed olid enam-vähem samadel kohtadel olemas…
Inimesed suhtlesid kindlasti omavahel, sest muidu ei oleks näiteks Madisepäeva lahingusse tulnud kümme tuhat meest kokku, kui Viljandis ei olnud nii palju inimesi. Sellel ajal oli Eestis 120 000 inimest, mõned uljad ütlevad, et 150 000 inimest, aga kui me teadaolevate adramaade järgi loeme, siis üks adramaa toitis 5–8 inimest ja see ei saanud olla palju üle 120 000 inimese. Ühesõnaga, mina olin kindel, kui ma neid vanu kaarte vaatasin, et need näitavad väga vana seisu juba enne ristimise algust. Aga mul oli vaja seda tõestada.
Ma vaatasin ja uurisin huvi pärast ka muid asju, näiteks allikaid, mis kirjutasid sellest, kui Henrik käis ristimas või Modena Wilhelmringi kooserdas. Pärast seda, kui hakkasin uurima teid ja kaartide alusel külasid, siis kondasin veel kord need teed läbi. Ja nüüd on siis asi niikaugel, et raamat ilmub, selles on 320 lehekülge ja ligi 200 joonist.
Mis ajast on pärit ladinakeelsed tekstid, mille Johansen oma tööde aluseks võttis?
Need ladinakeelsed tekstid olid pärit 1219. aasta ristikäikude ajast. Meie ajaloolased pole sellest mitte kunagi mitte kuskil rääkinud, aga need tekstid said ainult selle tõttu alles jääda, et mungad, olles küla ristinud, mõõtsid ära ka küla maad. Ja kõikidel on taga adramaade hulk ning adramaade hulka ei vaadatud kuu seisu järgi, vaid mõõdeti maa peal ära. Nii on meil andmed 1219.–1220. aastast. See on Euroopa kontekstis väga väärtuslik allikas, sest üksainuke vanem on teada – inglastel on 1080. aastal tehtud analoogne adramaade mõõdistamine.
Ja kui need adramaad olid teada, siis 1690. aastal tehtud kaardid vaatasin kõikide külade kohta üle – külad on olemas, põllud on olemas, küladevahelised teed on olemas. Siis võtsin kätte, kontrollisin verstase kaardiga, kas need asjad sobivad omavahel. Ümmarguselt 1700 tehtud kaartidel on võrrreldes 1900 tehtud kaartidega 95–97% ulatuses kõik sama.
Kui ma kõik kättesaadavad materjalid olin üle kontrollinud, siis vaatasin veel üle Riia arhiivid, kas seal on midagi Eestimaa kohta. Oli, aga ainult Liivimaa lõunaosa kohta, Harjumaast ei olnud. Ja mõned juhuleiud olid ka Eesti arhiividest, näiteks ajaloomuuseumi arhiivist ja mõnest kohast veel. Ja siis oli see kaarditöö tehtud ja hakkas kirjutamine.
Kui olin kaardid läbi uurinud ja võrrelnud 15 ristikäiku Harjumaal ning 1000 kilomeetrit oli läbi käidud, siis tekkis terve rida küsimusi: kas kõik need ristimiskäigud said toimuda niimoodi, nagu Johansen kirjutas; kahes või kolmes kohas ei julgenud ma alguses arvata, et ei ole nii, kuna minu arvates oleks loogilisem olnud kuidagi teistmoodi, aga kui Johanseni versioon oli ka usutav, siis ma ei hakanud sellele vastu.
Kas ka arheoloogidele võiks sinu raamat uute leidudega huvi pakkuda?
No minu arust võiks, sest minu pahameeleks kuskil neljandik nendest arheoloogilistest küladest on läbi uurimata. Nimi ja asukohad on teada, aga ükski arheoloog pole seal käinud otsimas ega kaevamas. Kui ka on käidud, siis pole kuskil avaldatud. Selles mõttes ongi Johanseni raamat nii väärtuslik allikmaterjalina – näiteks ülikooli õppejõuna saadaks ma üliõpilased niisugustele praktikatele, kus need asjad saaks üle kontrollida.
Missugused olid teed sellel ajal?
Soiseid lõike mineraalmaade vahel täideti alguses hagudega, puutüvedega. Ja vahel veeti ka kruusa hagude peale. Teed hoidis korras see, kelle maa peal tee kulges. Tööd pandi tegema talupojad.
Tundub, et see kõik on põnev ka teistele, mitte ainult profile…
Ma eeldasin, et ajaloolaste poolt on huvi suurem, aga tee on ilmselt selline ajalooline nähtus, mille peale nemad ei oska midagi öelda. Kui sa annad neile kaarti vaadata, siis seda nad ei tunne. Seda oskust jääb meil puudu, natuke rohkem saavad sellest aru arheoloogid. Nõukogude ajal ei pööranud teede arheoloogiale keegi tähelepanu. Ehk nüüd see raamat surgib ajaloolasi rohkem.
Nõukogude ajal oli Johansen paha poiss, ta oli kodanliku ajaloo esindaja ja teda ei käsitletud. Sellel ajal said ajaloolased vabalt uurida õllekapa mustreid, Kihnu sõrmevöösid, Setu vanasõnu ja kõike põnevat ajaloolist pahna. Kaartidest ei räägitud midagi, lisaks olid kaardid salastatud ja selle tõttu ei õpetatud neist midagi. Usun, et läheb veel üks põlvkond, kuni see kaart jõuab kasutusse ka.
Ent juba muistse nii-öelda iseseisvuse ajal enne ristimist oli teedevõrk samasugune, nagu ta oli aastal 1600 ja on laias laastus kuni tänaseni.