title: Hoiame Eestit!

maintext:
Hoiame Eestit!
12. oktoober 2016
25 aastat tagasi taastati siinsamas saalis Eesti Vabariik. Meil on nüüd riik, mis on 21. sajandi demokraatlik riik. Selles on kõigi Eesti inimeste panust, hoolimata sellest, milline on nende elukoht, eluala või elujärg.
Täna sünnivad juba lapsed, kellele okupatsioon on vanavanemate mälestustes. Vaba Eesti lapselapsed. Ma mõtlen täna neile lastele ja omakorda nende − laste lastele. Kui vähe on tegelikult neid lapsi. Vähem kui viieteistkümnes tuhandes Eesti kodus nohiseb võrevoodis imik. Ümmarguselt sada tuhat on koolieelikuid, kes hommikuti vanematele kaissu poevad. Maailmas on sadu miljoneid. Meie vastutus on need sada tuhat ja nende vanemad õed-vennad. Lapse siiras usk kogu maailma headusse kaob kasvades paratamatult. Meie asi on hoida laste usku Eestisse, iseendasse ja tulevikku.
Tänases ülikeerulises ja infotihedusest väikeseks jäänud maailmas on meil Eesti, mis on üheaegselt nii stabiilne kui pidevas muutumises ja uute sihtide otsingus. Meil on hariduse usku ühiskond, kus koolilapsed teevad pea kogu maailma eakaaslastele silmad ette. Meil on tervishoid, kus võime küll teinekord ühe või teise asja üle nuriseda, kuid keskmine eeldatav eluiga on ühtlaselt kasvanud. Meil on meie kultuur, ainult meile omane, mis seob meid lillesidemega. Meil on meie keel, mis laulu tuules võib taevasse tõustes üles igavikku omale otsida. Meil on ühiskond, kus mitmepalgelised kogukonnad on üha tähtsamad. Erinevate huvide ja eesmärkidega inimesed panustavad üheskoos ning ise sellesse, et nende unistused täituksid.
Selline ongi Eesti, mida me tahtsime. 25 aastat tagasi laulsime koos Eesti vabaks. Algusaastate raskus pani igaüht üksinda rabama. Nüüd oleme ringiga tagasi. Meil on kodanikuühiskond Eesti, mida me edendame koos. Meie igapäevased ootused ei ole muidugi enam nii lihtsad ega selged. Iseseisvus ei ole enam eesmärk, vaid lihtsalt eeldus. Avatud maailm ei ole enam unistus, vaid lihtsalt võimalus. Sellepärast toimetamegi nüüd kogukondadena, asumiseltsidena, laulukooridena, koolide hoolekogudena. Me teeme koos enda elu paremaks ja kõik kokku edendame Eestit. Igaüks loob endale sellist Eestit, nagu tema tahab. Kokku saame meie kõikide riigi.
Kahjuks ei tähenda see, et Eesti olukord oleks muretu ning võiksime keskenduda saavutatu hoidmisele. Vabadusse sündinule on meie väikese riigi iseolemine, turvalisus ja vabadused iseenesestmõistetavad. Need ei ole seda. Iga aed kasvab rohtu, kui seda ei hoolda ega hoia. Meie rahvastik vananeb ja väheneb. Inimeste elujärje sõltuvus sellest, kui kaugel nad elavad Tallinnast või Tartust, on muret valmistavalt suur. Me oleme tipus edetabelites, kus parem oleks olla viimaste hulgas, kajastagu need palgalõhet, vabasurmasid või ärajoodud alkoholi hulka. Meie naabruses toimuvad protsessid, mis teevad pehmelt öeldes murelikuks.
Me ei saa valida seda ajastut ega seda maailma, kus me elame. Kuid meil on valida, kuidas suhtume ümbritsevasse ja ümbritsejaisse. Kas näeme neis kaasteelisi ühise asja ajamisel või konkurente erahuvide edendamisel? Kui näeme konkurente, siis paratamatult hakkame otsima vigu ja kaotame võime näha head. Sellest ei ole kasu, kui tunneme viimase pisiasjani igaühe nõrku külgi. Niimoodi hävitame enesekindlust.
Endasse uskumine on arengu ja edu eeldus ning oluline alus. Need väikesed lapsed, kellele mina siin seistes täna mõtlen − nemad on enesekindlad. Neis on tohutult usku meisse, aga sama tohutult usku iseendisse. Enesekindlad inimesed ehitavad ettevõtteid, kasvatavad rõõmsaid lapsi lapsevanema või õpetaja rollis, võistlevad teadusgrantide nimel, loovad ja hoiavad kultuuri ning toovad medaleid spordivõistlustelt.
Inimesed, kes pelgavad, et keegi − kodus, koolis, ajalehes − osutab mõnuga nende nõrkustele, ei vii meie elu edasi. Täiuslikke pole, eksimatuid pole, aga tegelikult pole ka neid, kellel üldse tugevaid külgi pole. Inimesed, kes teavad, et iga eksimuse eest ootab neid avalik häbipost, kaotavad otsustusjulguse. Eestit saab arendada vaid üksteist toetades. Põhiseadus ei ole pelk juriidiline paragrahvide kogum. Põhiseadus annab meile väärtused, millest juhinduda. Kes jagavad neid väärtusi, on täisväärtuslikud ühiskonnaliikmed. Isegi siis, kui nad mingil moel meist erinevad või me ise mõnes kontekstis teisiti käituksime. Hoiame oma väärtusi!
Eesti ei saanud rikkaks eelmisel sajandil, mil rikkaks saamine nõudis palju loodusvarasid ja millega kaasnes oluline keskkonnakahju. Õnneks on meil see võimalus nüüd, mil jõukus ja heaolu tulevad haridusest ning ettevõtlusjulgusest. Enesekindlusele lisaks peame oma lastele andma hariduse. See on nende kõige tähtsam tööriist, millega nemad saavad ehitada oma lastele tuleviku.
Demokraatliku riigi president ei saa ise luua enesekindlust toetavat, õiglast ja hoidvat keskkonda. President saab olla nõudlik sõnastaja, et meie lastele ja lastelastele − ja nende lastele − olulised teemad oleksid pidevalt päevakorral. Presidendi vastutus on laste ja lastelaste Eesti. Enesekindlate, haritud ja tervete inimeste Eesti. Paratamatult järeldub sellest, et president peab olema seal, kus on raske.
Eetiline riik annab inimestele enesekindluse ja muutub seeläbi ka ise tugevamaks. See ongi riik, mis on rahva oma. Kõrgema võimu kandja saab olla rahvas, kes tunneb − tema juhid on tema teenistuses. 21. sajandi juht loob keskkonna ja eeldused. 21. sajandi juht ei käsi ega keela. 21. sajandi juht innustab tegudele ja tunnustab tulemust. 21. sajandil on edukad need riigid, kes ei unusta tulevikku. Riigid, kes peavad meeles ja seavad pikaajalisi eesmärke.
Usun ja loodan, et viie aasta pärast on Eestis tänasest rohkem mõistmist ning vähem hukkamõistu. Rohkem abistamist ja vähem häbistamist. Rohkem julgust ja vähem hirme.
Hoiame Eestit!
Eesti Vabariigi presidendi Kersti Kaljulaidi ametisse asumise tseremoonial riigikogus peetud kõne (lühendatult).


title: Koolid on mures laste ohutuse pärast

maintext:
Koolid on mures laste ohutuse pärast
14. oktoober 2016
Kohtla-Järve Järve linnaosas asuvate koolide juures tekivad hommikuti ohtlikud olukorrad: paljud lastevanemad sõidavad autodega kooli hoovi või pargivad need kooli lähedale teeäärtesse, lapsed aga liiguvad sootuks mööda sõiduteed, kuna kõnnitee lihtsalt puudub.
Järve vene gümnaasiumi direktori Svetlana Vladimirova sõnul on säärase olukorra peamine põhjus linna detailplaneering, mis on valminud juba palju aastaid tagasi − siis, kui auto oli veel luksusese, mitte liiklusvahend. Paljude õppeasutuste juures puuduvad praegu parklad, ja kui need seal ka olemas on, siis ei ole need mõeldud suurele hulgale masinatele. Samuti on vaid vähestes kohtades võimalus auto peatada ja laps kooli või lasteaia juures ohutult välja lasta.
Eiravad liiklusmärke
Vaatamata sellele, et Järve vene gümnaasiumi hoovi sissesõidutee ääres on märk, mis lubab autoga hoovi siseneda vaid administratsiooni loal, ei pööra autojuhid sellele enamasti tähelepanu ja sõidavad hoovi sisse.
Svetlana Vladimirova arvates on probleemi põhiallikas see, et soovides oma laps õppeasutusele võimalikult lähedale tuua, ei pööra mõned autojuhid erilist tähelepanu ei liiklusmärkidele ega ka ebamugavustele, mida nad nõnda teistele, kooli jalgsi tulevatele lastele, tekitavad. Kui nad seejuures ka oma auto ebaõnnestunult pargivad, seavad nad ohtu nii jalakäijad kui teised masinad.
“Minul ei ole õigust trahvida. Seda võiks teha politsei, kuid ma ei mäleta mitte ühtegi korda, mil seda tehtud oleks,” sõnas direktor. “Kooli lähedale ehitati pargi renoveerimise raames parkla. Miks ei võiks vanemad oma lapsed seal autost välja lasta, et nood saaksid värskes õhus mööda kõnniteed kooli tulla? Kõik tahavad oma lapse ikka otse kooli treppi tuua…”
Samasugune probleem on ka Järve gümnaasiumis ja slaavi põhikoolis, kusjuures viimases raskendab olukorda veel seegi, et ühe sissepääsu juurde liiguvad lapsed mööda sõiduteed.
Kõnnitee jaoks raha pole
Pärast slaavi kooli ühendamist mõned aastat tagasi suletud Vahtra kooliga lähevad peaaegu kõik Põhja mikrorajooni lapsed hommikuti slaavi põhikooli ning kasutavad Mõisa tee poolset sissepääsu (sissepääs on olemas ka teisel pool koolihoonet, kuid seda kasutavad põhiliselt Järve linnaosa keskusest, Lõuna mikrorajoonist tulevad lapsed). Ning pärast Olevi tänava ületamist ei ole Mõisa teel ei kõnniteed ega ülekäigurada.
“Lapsed kõnnivad piki kahepoolse liiklusega sõiduteed. Eriti ohtlik on see talvel, kui tee on roopaid täis,” rääkis slaavi põhikooli direktor Irina Putkonen. “Meie koolihoone juurde Mõisa teele võiks ehitada kõnnitee. Nii administratsioon kui hoolekogu on selle küsimusega ka linnavalitsuse poole pöördunud, kuid sealt on vastatud, et raha pole. Me otsisime võimalust ise kõnnitee rajada, kuid koolilgi pole sellist raha.”
Ainus, mida linn Irina Putkoneni sõnul lubas, on võtta kõnnitee probleem tulevase riigigümnaasiumi territooriumi planeerimisel arvesse − linn näeb riigigümnaasiumi slaavi kooli vastas endise Pärna kooli kohal.
“Kuid see on tulevikumuusika, seni aga võib iga hetk õnnetus juhtuda,” on direktor mures. “Ja ka vanematel, kes oma lapsi autoga kooli toovad, pole siin, Mõisa teel kuskil parkida, seepärast sõidavadki nad kooli hoovi sisse. Neid võib mõista. Hommikuti tekib hoovis sageli väga ohtlik olukord: siin käib suur prügiauto, siin sõidavad lastevanemate ja õpetajate autod ning siinsamas kõnnivad lapsed…”
Lubavad otsused vastu võtta
Septembri lõpus toimus linnavalitsuses kohtumine, kus arutati laste ohutu liiklemise küsimust, ning sellest võtsid osa politsei esindajad, koolide direktorid ja lastevanemad. Arutelu käigus juhiti tähelepanu sellele, et Järve gümnaasiumi lapsed jooksevad sageli üle Katse tänava väljaspool ülekäigurada ning kuna liiklus on seal kahepoolne, on see väga ohtlik. Kohtumisel pakuti ühtlasi välja, et kooli juurde võiks teha lisaülekäiguraja, liikluse aga muuta ühepoolseks. Samuti tuleks gümnaasiumi juurde parkla ehitada.
Liiklusohutusega on probleeme ka Kesklinna kooli juures. Seal ei saa autoga hoovi sisse sõita ja masinad pargivad kahel pool Vahtra tänavat ning seetõttu ei ole seal hommikuti võimalik normaalselt autoga sõita ega ka ohutult jalgsi liikuda.
Kohtla-Järve abilinnapea Deniss Veršinini sõnul ei ole esialgu mingeid otsuseid vastu võetud. “Kohtume veel kord koolide direktoritega, kuulame ära nende ettepanekud ning siis otsustame, kuidas olukorda parandada saaks,” lubas ta.

fasttext_language: et


maintext:
Mees, kes ei saa elada Tallinna loomaaiata
31. oktoober 2016
Tuntud ja tunnustatud entomoloog, parasitoloog, zoosemiootik, giid ja haruldane jutuvestja Aleksei Turovski oskab põnevaks pajatada isegi parasiidid, suurematest elukatest rääkimata.
Hiljaaegu oli teil juubel − saite 70aastaseks. Teist kaks kuud vanem Mati Kaal pani selle vanuse täitudes loomaaia direktori ameti maha ja läks pensionile. Kas teil sellist plaani ei ole?
Ega ma veel loomaaia ametist siiski välja astuda, ära minna ei tahaks ja selleks ei ole mingit vajadust. Mul on normeerimata tööpäev, teen oma tööd, mida ma armastan, mida ma oskan ja mida võetakse päris hästi vastu. Siin on loomad, keda ma tunnen, kellega ma suhtlen, siin on inimesed, keda ma loomadega vastastikku tutvustan.
Mati Kaalust ma saan loomulikult aru. Vaadake, ta oli üle 44 aasta väga suure, väga keerulise, väga omapärase asutuse direktor ja see on väga raske töö. Ei saa öelda, et minu töö oleks väga kerge, iga aus töö on mõnevõrra raske. Küsimus on selles, kas see raskus ei riku sinu tervist, sinu olekut. Ja muidugimõista jätkab Mati Kaal oma suurepärast zooloogitööd.
Nii et seda mõtet, et jääks pensionile ja hakkaks reisima ja…
Ei-ei, ma olen loomult kodusistuja. Loomulikult ma olen reisinud, ja mitte vähe, kuid reisimist reisimise pärast pole minule iial eksisteerinud. Mitte kunagi mitte kusagil ei ole ma käinud turistina, vaid ikka töö ja loomade pärast. Kõike seda, mida ma tahan teha, ma juba teen − aastakümneid. Muidugi ma tahan jätkata.
Kui kaua te olete siin loomaaias loomahuviliste gruppe ringi vedanud?
Esimest korda tegin ma ekskursiooni loomaaias − see oli veel Mäekalda tänaval Kadrioru lähedal − aastal 1972. Olin siis tegelikult veel tudeng.
See oli praktika ajal?
Ei, ma olin loomaaias tööl, mingisuguse lepingu või poole kohaga. Õppisin Tartu ülikoolis bioloogiat ja sain loomaaias päris palju materjali oma diplomitöö tegemiseks; sain seal isegi mõned katsed teha.
Aga see esimene ekskursioon − suurele sõjalaevastiku madruste ja ohvitseride grupile − oli unustamatu. Tutvustasin nendele igasuguseid elukaid ja sain väga tähtsa kogemuse: loomad, isegi kui nad ei näita seda välja, jälgivad inimesi suure huviga. Iga ekskursioon on võimalus pakkuda loomadele meelelahutust, mida on kõikidel loomadel vaja.
Kas jänni te selle esimese ekskursiooniga ei jäänud, oskasite kõikidele küsimustele vastata?
Ikka oskasin, ma ju tunnen loomi. Olen teinud ekskursioone loomaaedades, kuhu oma ekskursantidega sattusin esimest korda − liigid on liigid. Näiteks käisime ühe grupiga Norra polaarloomaaias. Muide, selle loomaaia tegid norralased tegelikult ühelainsal põhjusel. Väga hea loomaaed on 61 loomaliigiga Ranua loomaaed Põhja-Soomes, umbes 50 kilomeetrit allpool põhjapolaarjoont. See oli kõige põhjapoolsem loomaaed Euroopas, aga sellist asja ei suuda norralased üle elada, et Euroopas on midagi kõige põhjapoolsemat − ja see ei ole Norras. Nii loodi väga kaunis, aga väga väikese kollektsiooniga polaarzoo. Seal me käisime, ma olin seal esimest korda. Ja mis siis, loomad on ikka loomad. Kui ilves on puu otsas, on tal järelikult hea rahulik olla, ta puhkab seal. Ja loomulikult saab ta seal üleval väga palju väga konkreetset ja täpset informatsiooni, sest lõhnade internet töötab kõrgemal palju selgemalt. Ja nõnda on see nii Norras, Eestis kui ka igal pool mujal.
Kuidas teie algusaegade ekskursioonidest saati inimeste suhtumine ja teadmised loomadest on muutunud?
1970. aastatel, ka veel 1980. aastate keskpaigani esitati iga kooliekskursiooni jooksul küsimus “Mis kasu me sellest loomast saame?” või “Kui kahjulik on see loom?”. Mul tuli selgitada, et bioloogia ei kasuta mõistet “kahjur”, see on majanduslik ja poliitiline mõiste. Mõni tiiger õppis inimesi küttima, see on väga jube ja loomulikult tuleb selle tiigri vastu meetmeid rakendada, kuid see ei tähenda, et ta on kuri. Ta on loom − ja mitte ükski loom ei saa mitte kunagi mitte milleski süüdi olla. Rebane tekitab päris suurt majanduslikku kahju, kui ta satub kanalasse, kuid rebane kui liik on omal kohal metsas, kus tal on palju tähtsaid funktsioone täita.
See oli kooliprogrammi aspekt: millised loomad on kasulikud, millised on kahjulikud ja mida me võtame ette, et loodust ümber kujundada, kuna “me ei saa oodata looduse ande, me peame neid võtma”.
Üheksakümnendatel aastatel toimus väga järsult niisugune muutus, et koolilapsed küsisid küsimusi, mis ilmutasid väga suurt teadmatust, ignorantsust loomaliikide suhtes.
Viimastel aastatel ilmutab üha rohkem lapsi laialdasi faktoloogilisi teadmisi. Nad ei tunne võib-olla näost näkku mõnda liiki, kuid niipea kui ma mõnda liiki nimetan, oskavad nad selle kohta väga huvitavat ja asjalikku küsida ning loomulikult ka ise öelda.
Kuivõrd tänapäeva internetiajastu lapsed üldse loomadest huvituvad? Kas pokemonid ja muud virtuaalsed elukad pole neid kõrvale tõrjunud?
Esialgu ei ole. Mood on vääramatu jõud, force majeure, selle vastu ei saa. Aga see läheb mööda, õigemini leiab oma niši. Huvi elusa looduse vastu võib natuke vaibuda, kuid elus asi on palju huvitavam. Mis me lastest räägime; ainult loomaaias võime näha, kuidas 40-45aastane härrasmees − selline ehtne pintsaklipslane, trofeeabikaasa ühes käes ja diplomaadikohver teises käes − kükitab keset loomaaeda, teeb kassile pai ja ütleb: “Vaata, kallis, kiisu!” Elus asi, kellega on võimalik saada vahetu kontakt.
Loomaaias panevad inimesed kõigepealt tähele mittevabadusemärke: võrgud, trellid, nöörid, keelusildid, lukud, klaasvitriinid. Inimene on kõige tundlikum loomaliik maailmas mittevabadusemärkide suhtes. Erilisel moel märgatakse siin seetõttu vabalt lendavat varblast või vabalt kõndivat kassi.
Kuidas teil üldse loodushuvi tekkis? Kumbki vanematest polnud ju selle ala inimene.
Ei olnud. Aga nad toetasid minu kõiki huvisid täiel määral. Kust loodushuvi tuli, ma ei oska öelda. Ma pole iial teistsugune olnud.
Vanaema Sofia üritas kõik loomad, kellega ma võisin väikese poisina kontakti saada, minema ajada või lausa maha lüüa. Olin viie- või kuueaastane, kui ütlesin vanaemale, et ma ei hakka temaga suhtlema, kui ta samas vaimus jätkab. Mis emasse puutub − ta muretses, aga ei keelanud. Ta hoiatas: kas sa oled kindel, et sel loomal mingit haigust ei ole? Kindel ei saanud muidugi olla; ma küll võtsin selle looma kätte, aga ei unustanud pärast käsi pesta. Ja korralikult. Enamasti sellest piisab.
Mul on ka suur huvi keemia ja füüsika vastu, omal ajal oli ka matemaatika vastu. Ja loomulikult kirjandus. See kõik on bioloogiale lisaks. Botaanikahuvi hakkas mul arenema suhteliselt hiljuti, ma olin tõesti monomaniakaalne zooloog. Aga nüüd olen juba paarkümmend aastat tundnud aina suuremat huvi taimede vastu.
Loomad on end teile ammendanud?
Ei ole. Minu esimene zooloogiline eriala oli entomoloogia: putukad, putukad, putukad. Kõik minu kursusetööd ja ka diplomitöö olid putukatest, mesilastest peamiselt. Loomulikult ma pidin nii palju taimi tundma, kuivõrd need putukatega seostusid. Aga… taimed on lihtsalt fantastiliselt kaunid ja väga-väga huvitavad. Suurel määral on see huvi tulnud tänu Urmas Laansoole ja tema hiilgavatele loengutele. Samuti tänu meie loomaaia haljastusjuhile Hannes Maripuule; see, kuidas tema juhtimisel loomaaia taimestik muutub, on lihtsalt võrratu.
Umbes 15-16 aastat tagasi sain endale öökuninganna, lihtsalt taimeosad. Hakkasin nendega tegelema, võttis 13-14 aastat, et nad kasvaksid üle terve seina. Nüüd juba neljandat aastat nad mul õitsevad. Selle magusa lõhna peale tulevad küll igasugused liblikad ja herilased… Ega ilma putukateta ei saa.
Putukad ja parasiidid on olnud teil põhiteema.
Peamine töösuund, just nimelt parasiidid.
Putukad veel, aga no mida huvitavat on parasiitides?
Vähemalt 80% kõikidest loomariigi liikidest on tegelikult parasiidid. Kiskja, et saada söönuks, peab tapma. Parasiidid ei ole huvitatud peremeesorganismi tapmisest. See on kooseksisteerimise seisukohalt evolutsioonilises plaanis ülihuvitav ja väga tähtis. Peremees on parasiidile põhimõtteliselt hani, kes muneb kuldmune. Otsi lolli, kes sellist hane kohe praadima hakkab. Aga kuidas sa saad peremehe arvelt elada ja samal ajal teda mitte tappa? Või peremehe seisukohalt: kuidas tõhusalt panna paika see parasiit ja ise ellu jääda − see pole üldse lihtne. On olemas hüpotees, et selline nähtus nagu sugu on tekkinud just nimelt sellepärast, et parasiitide eest saaks ennast paremini kaitsta. Lahksoolised loomad vahetavad kõige intiimsemal ja suuremal määral geneetilist informatsiooni ning järglastele antakse selle kombinatsioonina rohkem võimalusi parasiidid tõhusamalt paika panna.
Parasiidid on igal pool ökosüsteemis, nad kontrollivad ja mõjutavad peremeesorganismide arvukust ja asustustihedust.
Kas selle suuna valisite veel enne, kui selgus, et teil on loomakarvade ja linnusulgede vastu allergia?
Allergia ilmnes juba kooliajal. Ratsutamas käies panin tähele, et hobustega suheldes silmad kipitavad, tuleb nohu ja hakkan köhima. Aga ma ei ratsutanud ju päevade viisi, see ei tulnud nii esile. Et ma allergiline olen, seda sain teada alles loomaaias töötades. Ja see oli peamine põhjus, miks ma 1976. aastal loomaaiast põhikoha pealt ära läksin. Töötasin mõnda aeda pedagoogika instituudis õppejõuna, siis läksin merele − umbes 25 aastat olin mereinstituudis. Tegelesin ikka parasiitidega, siiamaani tegelen kalaparasiitidega.
Kas teie laialdased teadmised loomariigist muudavad suhtlemise inimestega kergemaks või pigem keerulisemaks?
Pean tunnistama, et mida rohkem ma suhtlen loomadega, seda rohkem tekib selline hea tunne, et ka loomad on isiksused. Nad on niivõrd erinevad, igaühel on oma unikaalsed käitumisomadused. Inimestega suheldes ma neid otsustuslikult loomadega ei võrdle, samuti ei võrdle loomadega suheldes neid sedaviisi teiste liikidega. Aga loomulikult meenutab inimeste käitumine mõne looma käitumist − sarnasusi on väga palju.
Metsloomade käitumine on päris palju muutunud, sageli nad ei pelga enam inimasustust. Miks see nii on?
Põhjuseks on loomulikult inimese kiskjalik, röövellik käitumine looduse suhtes. Väga paljudel loomaliikidel on normaalseks elutegevuseks vaja, et metsamassiivid oleksid katkematud. Meil toimub pidevalt aina kiiremini ja korraga mitmes kohas lageraie, mille tagajärjel paljude loomade elu muutub kardinaalselt ja väga halvas suunas. Näiteks must-toonekurg vajab korralikuks pesitsemiseks väga suuri metsamassiive. Need tehakse meil aga aina sagedamini malelauakujuliseks, mistõttu on paljudel loomadel elus ees väga kiire veresuguluse astme katastroofiline tõus. Sellised on laanepüü, metsis, lendorav … Kiskjad hakkavad liikuma, sest kõht on tühi − ja neil lihtsalt ei ole pääsu, me surume neid inimese poole sellise tegevusega.
Miks te ikka veel Eestis olete − kindlasti on teid kutsutud teistesse riikidesse tööle ja elama?
Ma olen käinud paljudes kohtades; Iisraelis näiteks tegin üle kolme kuu erialast tööd. Ma olen aru saanud, et võin elada ja töötada kus tahes, aga ma ei saa mitte elada Tallinnas ja mitte olla Tallinna loomaaias.


title: Mis maksab mäng haldusreformiga?

maintext:
Mis maksab mäng haldusreformiga?
9. oktoober 2016
Kui Jõhvi volikogus saab teoks see, et vald keeldub ühinemast seniste läbirääkimispartnerite Kohtla ja Kohtla-Nõmmega, sarnaneks see olukord mõne Hollywoodi mageda romantilise komöödiaga, kus pulmad on ette valmistatud, külalised kutsutud, kirik ehitud ja lauad kaetud, kuid ainus, kes jääb pulmapäeval kohale tulemata, on abieluettepaneku teinud peig ise.
See lajataks vastu taevast kogu aastapikkuse läbirääkimisprotsessi, mille käigus neli valda juba sisuliselt ühinemise kokku leppisid. Vahepeal on muutunud see, et kevadel toimus Jõhvi volikogus võimupööre, mille käigus sai Jõhvis võimu enda kätte kohalik oligarh Nikolai Ossipenko. Nii palju kui meile teada, on temagi olnud skeptiline eelkõige Kohtla-Nõmmega liitumise suhtes. Aga tuleb anda tõele au, isegi eelmine vallavanem Aivar Surva, kes pöörde käigus maha võeti, tegelikult algusest peale ei pooldanud Kohtla ja Kohtla-Nõmme kaasamist kõnelustesse − see oli vastutulek Toila valla nõudmisele. Viimase hirm oli see, et ilma väiksemate partnerite kaasamiseta neelab suur Jõhvi Toila koos kõigi tema väiksemate huvidega jõhkralt alla. Kui väikesi on mitu, saab ühisel jõul suurele paremini kohta kätte näidata.
Aga mis oleks alternatiivid? Kohtla ja Kohtla-Nõmme jaoks eriti muud pole kui liitumine Kohtla-Järvega. See pole aga neile vastuvõetav, mida vallajuhid ka ise on kinnitanud. Kui nüüd Jõhvi ühinemisplaanid uppi lööb, võib ka Toila anda Jõhvile korvi. See aga tähendaks, et uute partnerite otsinguid enam kõigi vajalike protseduuridega läbi viia ei jõuta. Ja siis sekkub riik, asudes omavalitsusi sundliitma. Ja sundliitmise käigus öeldakse Jõhvile, Toilale, Kohtlale ja Kohtla-Nõmmele: kuna te olite juba peaaegu liitumas ja ise seda ka tahtsite, siis traageldab riik teid ikkagi kokku, ainult et lubatud riiklikust rahalisest preemiast jääte ilma, kuna ei kasutanud vabatahtliku liitumise võimalust. Seda on aga ei rohkem ega vähem kui 2,2 miljonit eurot. Võrdluseks: Toila valla aastaeelarve maht on 2,9 miljonit eurot.


maintext:
Oru linnaosa kraanidest tuleb taas puhast vett
31. oktoober 2016
Reedel lõpetati Orul pidulikult kolm aastat väldanud veevedu: tuttuut toru mööda jõuab nüüd kraanidesse Ahtme veepuhastusjaamast lähtuv kõikidele nõuetele vastav joogivesi.
“Täna jälle me joome bensiini…” meenutas keskkonnaminister Marko Pomerants reedel Orul ansambli Vennaskond kunagist laulu.
Oli ka põhjust meenutada, sest “Oru inimestele oli see benseeni näol peaaegu reaalne”, nagu minister märkis.
Benseenireostus Kohtla-Järve Oru linnaosa joogivees avastati kolm aastat tagasi. Sealtmaalt on OÜ Järve Biopuhastus piirkonna vee-ettevõtjana orulastele iga päev tsisterniga puhast joogivett vedanud. Ahtme veepuhastusjaamast pärit kallist vett, mille eest orulased sentigi maksma ei pidanud.
Kodus kraanist tuleva vee eest maksid küll, aga pärast mõningast aastaalguse ebaõiglust ja segadust siiski jätkuvalt vana ehk madalama hinna järgi.
Nüüd tuleb kraanivee eest hakata rohkem maksma. Aga see-eest ei pea enam iga ilmaga, kanister näpu otsas, tsisterni juurde ja tagasi kõndima, ei pea pidevalt arvestama, kui palju käe otsas vett koju tuua, et sellest ikka järgmise korrani jätkuks.
Tsisterniaeg sai otsa
“Pesime selle kraaniveega ikka − ennast ja pesu ja nõusid ka. Joogiks ja söögitegemiseks enam ei kasutanud, kohe, kui teada saime, et see ei kõlba,” rääkisid veetorustiku pidulikku avamist oma silmaga kaema tulnud orulased.
Üks naine ütleb, et temal võttis kraaniveega pesemine peast juuksed lahti.
“Juuksed jäid hõredamaks küll, aga kui palju see oli vee pärast ja kui palju vananemise pärast, kes seda öelda oskab,” muheleb teine.
Seda, et kolme aastaga sisse harjunud kanistriga vee järel käimisest puudust hakatakse tundma, ei arva neist keegi.
Järve Biopuhastus pakub küll veel nädala lõpus “võõrutusravi” ehk siis veetsistern sõidab neil päevadel endiselt Orule.
“Võib-olla kõik inimesed veel ei tea, et kraanist nüüd juba puhast vett tuleb. Siis saab autojuht neile öelda, kui nad harjunult vett võtma tulevad,” põhjendas Järve Biopuhastuse juhatuse liige Vladislav Korzanov.
Pikk tee puhta veeni
Reostuse avastamisest uuesti puhta veeni jõudmiseks kulus kolm aastat.
Orulased olid kogu selle aja äärmiselt kannatlikud ja leplikud. Mille eest Vladislav Korzanov neile nüüd ka siirad tänusõnad ütles.
Järve Biopuhastus muidugi püüdis ka omalt poolt kõik teha, et olukorda leevendada.
37 kuud veeti Orule iga päev tsisterniga vett, ühtekokku 2220 kuupmeetrit. Vee-ettevõtjal kulus selleks 87 588 eurot ning nõnda orulasteni viidud vee kuupmeetri hinnaks kujunes 39,5 eurot. Nii kallist vett naljalt kusagil mujal ilmselt pole.
“Lihtne on vett rikkuda, hoopis keerulisem on puhast vett tagasi tuua,” tõdes Marko Pomerants. “Aega kulus selleks kaua, aga kui mõtlete nende torukilomeetrite peale ja sellele, et koos joogiveega saite ka korraliku kanalisatsiooni, siis ehk polegi see aeg nii väga pikk.”
Miljon eurot maksnud ettevõtmist 58% ulatuses toetanud keskkonnainvesteeringute keskuse (KIK) juhatuse liige Veiko Kaufmann ütles vee-ettevõtjale meeneks toru kujutavat küünlajalga üle andes, et see teema seostub Oruga rohkem kui üksnes vee puhul. Nimelt on KIK eraldanud 200 000 eurot, et tuleval aastal ka Oru soojustorustik korda saaks.
Vastse torustiku katsetused kestavad veel kolm nädalat, pärast seda otsustab vee-ettevõtja, millist hinda peavad orulased oma nüüd juba korraliku vee eest maksma hakkama.


maintext:
Kohtla-Järve kultuuriasutuste võrk tõmbub koomale
6. oktoober 2016
Mis saab põlevkivimuuseumi tühjaks jäänud hoonest Kukrusel ja teistest Kohtla-Järve kultuuriasutustest, sellest rääkisime Kohtla-Järve abilinnapea Niina Aleksejevaga.
Nagu teada, kolib pärast väikest remonti Kohtla-Järve keskraamatukogu endises lugemissaalis sinna üle põlevkivimuuseum. Mis saab muuseumi vabaks jäänud hoonest?
See konserveeritakse. Linnavõimud peavad mõtlema, mida teha vabaneva kinnisvaraga. Konkreetseid plaane selle hoonega pole, tõenäoliselt püüame selle müüki panna. Võimalik, et leidub keegi, kes on valmis selle taastamisse ja ülalpidamisse investeerima. Lähiajal on meie ülesanne säilitada see hoone vähemalt senises seisukorras. Vandaalide eest on maja kaitstud: seal on olemas signalisatsioonisüsteem ning see jääb sinna ka pärast ruumide vabanemist.
Üks kaalukamaid põhjusi muuseumi ümberkolimiseks oli suure hoone ülalpidamiseks kulunud vahendite kokkuhoid. Ega samasugune saatus ka teisi väherentaableid kultuuriasutusi ees oota?
Rohkem me midagi kinni panna ei kavatse, hiljuti optimeeriti raamatukogusüsteemi. Kultuuriasutuste ülalpidamine on linnaeelarvele suur koormus, sest isegi kõige väiksem Oru klubi nõuab ligikaudu 400 000 eurot aastas.
Me püüame teha kõik selleks, et kultuuriteenused jääksid alles igas linnaosas − töötaksid klubid ja raamatukogud −, sest kultuuriasutused mitte ainult ei mitmekesista elanike elu, vaid ka ühendavad inimesi. Ja kas mitte see siis polegi peamine? Kui sellised objektid kinni panna, kaasneb sellega alati ka elanike äravool.
Mõned aastad tagasi kritiseeriti linnavalitsust Vahtra loomekeskuse rajamise eest endisesse kooli, sest huviklubide ja -ringide ning sektsioonide tegevust saanuks korraldada ka näiteks kooliklassides, mis õhtuti tavaliselt vabad on.
Esiteks tuli kultuurikeskuse töötajad remondi ajaks kuskile ümber kolida. Ning praktika näitas, et neljakorruseline Vahtra keskus on väga nõutud − kõik sealsed ruumid on hõivatud: seal on endale koha leidnud tantsukollektiivid, rahvuskultuuride ühendus, kunstnikud jne. Linnas on tänu sellele tekkinud uued võimalused loominguliseks ja vaimseks tegevuseks.
Võib-olla võinukski mingil määral koole ära kasutada, kuid kas see oleks toonud linnaeelarvele tuntavat kokkuhoidu? Kommunaalkulud oleks kasvanud: vesi, elekter, valve ja koristus…
Vahtra keskuses käib ka palju pensionäre, kellele sobib paremini päevane aeg. Kas see on siis halb, et õnnestus alles hoida nii suur hoone linnaservas kunstide kooli kõrval?
Milliseks hindate linna kultuuriasutuste seisukorda ning millised on nende arenguperspektiivid?
Suuri remonte ja rekonstruktsioone lähiajal kavas ei ole, kuna kõik jõud on suunatud uue spordihalli ehitamisse ja Ahtme keskuse rekonstrueerimisse. Ent probleeme siiski on: Vahtra keskuses on väga halvas seisukorras endine aula ja jõusaal ning neid ei saa praegu kasutada. Ahtme klubis tehti tänavu korda paraadtrepp, kuid põhjalikku uuendamist nõuavad katus ja fassaad ning ka osa siseruume. Millal tekib võimalus nende investeeringute tegemiseks, on esialgu lahtine.
Kuidas on lood Sompa klubis?
See hoone on suurepärases seisukorras ja hoolitsetud. 1999. aastal õnnestus meil võita projekt, mille tulemusel tehti seal korda katus, uuendati sisesüsteeme ja viidi läbi heakorrastus. Mööbel on seal küll vananenud ja tahaks selle välja vahetada, kuid üldiselt on seal ühe kultuuriasutuse normaalseks tegutsemiseks kõik vajalik olemas.
Kuivõrd nõutud on klubid väikestes linnaosades: Orul ja Sompas?
Vägagi nõutud. Seal toimub rohkesti üritusi ning kohalikud elanikud võtavad neist aktiivselt osa. Orul elab ligikaudu tuhat inimest, sealhulgas sadakond last. Sompas on 1200 elanikku, Ahtme klubi teenindab umbes 20 000 inimest.
Kas kultuuriasutused ise ka midagi teenivad?
Iga asutus teenib oma teenuste müügist, nii palju kui suudab, ning see raha moodustab osa nende eelarvest, mida nad võivad kulutada mitmesugusteks vajadusteks. Kuid muidugi ei ole see suur raha. Linn maksab töötajatele palka ning kannab hoone ülalpidamise kulud, töötajate ülesanne on aga pakkuda kvaliteetset kultuuriteenust. Ja minu meelest täidavad kõik meie kollektiivid neid ülesandeid kohusetruult ning hästi. Isegi kõige väiksem asutus − valge saal, kus toimub väga palju põnevat. Loodame, et muuseumi kolimine neile lähemale innustab galeriid uusi projekte ellu viima.


title: Demokraatia Narva moodi

maintext:
Demokraatia Narva moodi
29. oktoober 2016
Möödunud nädalal leidis Narva poliitikas vaikselt ja peaaegu märkamatult aset sündmus, millest sai demokraatiamängu kulminatsioon. Linnavolikogu istungi ajal lahkus opositsioon istungite saalist. Kuid kõigepealt eellugu.
Me kõik elame juba ammu reeglite järgi, mille puhul on tavaks arvata, et võim kuulub mitmesugustel valimistel oma valiku teinud enamusele: enamusele riigis, enamusele linnas, enamusele korteriühistus, enamusele linnavolikogu saalis. Mil moel ja milliste meetoditega see enamus võimule on pääsenud ning kes seda enamust juhib − need on juba iseküsimused. Kuid rääkigem vähemusest.
Igas seaduses ja eluvaldkonnas − kui me räägime tsiviliseeritud ühiskonnast − on ette nähtud vähemuste huvide kaitse või vähemalt hääleõigus, õigus olla ära kuulatud. Keegi ei saa keelata juhatuse tegevusega mitte nõus olijatel korteriühistu koosolekul sõna võtmast. Keegi ei saa keelata võimul olevasse koalitsiooni mittekuuluvatel riigikogu liikmetel teha seaduste vastuvõtmise ja muutmise ettepanekuid. See on demokraatia tunnus. Riigieelarve kontrolli erikomisjoni juhib parlamendi opositsioonisaadik Mihhail Stalnuhhin, see komisjon on aga sisuliselt analoogne meie linnavolikogu revisjonikomisjoniga. Aga kui palju oleme me saanud lugenud sellesama Stalnuhhini nördinud artikleid selle kohta, kuidas parlament ei ole toetanud üht või teist tsentristide algatust, üht või teist seadust? Tahaks koos autoriga säärase “ebaõigluse” üle nördida, kuid meile meenub: meil on ju demokraatia, st ühtede või teiste küsimuste üle otsustab enamus.
Ent tulgem tagasi Narva. Ka meil on olemas enamus − tsentristlik enamus, kuidas seda praegu ka ei nimetataks − ning opositsioon. Täitsa loomulik, et väikesearvuline opositsioon ei ole praktiliselt võimeline vastu võtma lõplikke otsuseid, omamata isiklikku enamust ja võimul oleva enamuse toetust. Seepärast on opositsiooni ülesanne olla eelkõige võimu südametunnistus ja rahva hääl linnavolikogu saalis. Kuid seejuures ilmutab opositsioon regulaarselt ka seadusandlikku initsiatiivi, pakkudes välja muudatusi ja täiendusi linna seadusandlikesse dokumentidesse. Selleks näevadki seadus ja riigi demokraatia vaim vähemusele ette võimaluse saada ära kuulatud.
Näiteks on väikesearvuline opositsioon, isegi kui seda ei soovi valitsev enamus, alati kasutanud seaduslikku võimalust esitada linnavolikogule arutamiseks küsimusi ja ettepanekuid, kogudes ettepaneku või otsuseprojekti alla vähemalt kaheksa saadiku allkirjad. Nii kaitses seadus meie hääleõigust. Samal põhimõttel oli igal narvalasel võimalus, kogudes vajaliku hulga hääli, sunniviisil, hoolimata saadikute vastuseisust, teha oma ettepanekuid arutelu päevakorda. Sellise õiguse andis meile kõigile seadus, sellise õiguse andis meile demokraatia. Kuid miks ma kirjutan minevikuvormis? Aga sellepärast, et enam meil sellist õigust ei ole. Enam sellist seaduse vaimu ja demokraatia põhimõtet Narvas ei ole.
Linnavolikogu viimasel istungil otsustas võimul olev enamus esimest korda tänapäeva Narva ajaloos, et vähemusel hääleõigust enam pole. Esimest korda arvati opositsiooni poolt istungi päevakorda esitatud küsimused võimul oleva tsentristliku fraktsiooni Ühtne Narva ettepanekul ja ühisel nõul päevakorrast välja.
Kuidas oli meie ettepanekutega varem? Varem anti meile kõigepealt sõna, nii nagu peab, ja alles seejärel naeruvääristati, solvati. Kuid kunagi ei jäetud meid sõnaõiguseta; mitte kunagi ei takistatud meid probleeme tõstatamast või ettepanekuid tegemast; mitte kunagi ei keelatud meil linna kõrgeimalt tribüünilt oma arvamust või seisukohta väljendamast.
Nüüd aga kõigepealt naeruvääristati opositsiooni ettepanekuid ning seejärel jäeti need juba kinnitatud päevakorrast üldse välja. Millised need ettepanekud olid? Fraktsioon Kindlus tegi ettepaneku arutada hiljutisi muudatusi linnavalitsuse struktuuris ning linna vee- ja kanalisatsioonisüsteemi arendamise kavas. Samuti lahendada munitsipaalsete spordi- ja haridusasutuste töötajate palgatõusu küsimus. Ent linnavolikogu esimehe, härra Jefimovi ettepanekul loeti need küsimused linnavolikogu tähelepanu mitteväärivaiks või siis nõrgalt läbi töötatuiks, ehkki need dokumendid sisaldasid tohutut õigusalast tööd. Selle nägemiseks piisanuks, kui lehitseda aukartust äratavat dokumentide virna, milles oli külluslikult viiteid seaduste paragrahvidele ja teisigi õigusakte.
Mina isiklikult arvan, et meie tsentristid mõistsid esimest korda oma potentsiaalsete vigade võimalike tagajärgede tõsidust ning lõid lihtsalt araks. Niivõrd araks, et otsustasid astuda meeleheitliku sammu: sulgesid demonstratiivselt opositsiooni suu. Kui selgub, et tsentristide säärasel lahendusel on siiski õiguslik alus (seesama kurikuulus ja tsentristide enda poolt korduvalt välja naerdud JOKK), siis jääb opositsioonile halli massi ja lihtsate vaatlejate staatus.
Selle tõttu lahkuski opositsioon möödunud neljapäeval linnavolikogu saalist. Ja see ei olnud mitte populism, vaid reaktsioon katsele meie õigusi piirata, südametunnistuse olemasolu demonstratsioon. Jah, küllap saame nüüd kaela pori ja süüdistuste laviini − me oleme sellega juba harjunud. Kahjuks saab võimul olev enamus opositsiooni karistamatult solvata ja alandada, neid kõikvõimalikes pattudes süüdistada − lähipäevil võime selles veel kindlasti veenduda. Rõõmu teeb vaid see, et need inimesed, kes meid tunnevad ja usuvad, toetavad meid ning on toimuvast samuti nördinud. Nende sündmuste taustal saab võib-olla veidi selgemaks mõningate Narva-Jõesuu elanike soovimatus Narvaga ühineda. Need inimesed mõistavad ehk teistest paremini põhimõtteid, mille järgi tegutseb Narva praegune tsentristlik võim, kes on valmis oma ambitsioonide ja isiklike huvide nimel astuma üle vähemuse huvidest, vaatamata ilusatele lubadustele koostöö ja võrdõiguslikkuse kohta.


maintext:
Ministeerium: ühinemiskõneluste katkestamine oleks halb märk
20. oktoober 2016
Nelja omavalitsuse ühinemiskõneluste katkestamine oleks halb märk ning võib lõppeda sundliitmise ja riiklikust toetusest ilmajäämisega, ütles haldusreformi Põhja-Eesti piirkondliku komisjoni esimees, rahandusministeeriumi regionaalvaldkonna asekantsler Kaia Sarnet.
Sarneti juhitud riiklik komisjon tegi septembri lõpus otsuse, millega anti soovitus jätkata Jõhvi, Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme ühinemisega seotud toiminguid.
Soovitati jätkata
“Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme vald ei täida haldusreformi seaduses sätestatud elanike arvust lähtuvat omavalitsusüksuse miinimumsuuruse kriteeriumi, millest alates on kohaliku omavalitsuse üksus mitmete ekspertide hinnangul võimeline tagama seadusest tulenevate ülesannete korraldamiseks vajaliku professionaalse võimekuse ja osutama kõigile kohaliku omavalitsuse üksuse elanikele kvaliteetseid avalikke teenuseid. Koos Jõhvi vallaga üheks vallaks ühinemine loob lähtudes haldusreformi eesmärkidest paremad eeldused omavalitsuste võimekuse tõstmiseks elanikele avalike teenuste osutamisel piirkonnas ning täidab haldusreformi seaduses sätestatud soovitusliku omavalitsusüksuse suuruse kriteeriumi,” seisab komisjoni otsuses.
Samas dokumendis öeldakse, et läbirääkimiste jätkamisel on võimalik järgida haldusreformi seaduses toodud tähtaegu ning viia ühinemistoimingud läbi nii, et oleks võimalik esitada kohaliku omavalitsuse poolt algatatud haldusterritoriaalse muudatuse taotlus hiljemalt 1. jaanuariks 2017 haldusreformi seaduse kohaselt.
Eelmisel nädalal tuli aga Jõhvi volikogu esimees Teet Enok välja algatusega, mis näeb ette loobumist ühinemiskõnelustest Kohtla ja Kohtla-Nõmme vallaga ning jätkata vaid Toilaga. Viimane on aga korduvalt öelnud, et ilma Kohtla ja Kohtla-Nõmmeta tema Jõhviga ei ühine.
Eelmisel neljapäeval toimunud volikogu eestseisuse istungil ütles Enok, et ta pole läbirääkimiste käigus saanud piisavalt argumente, et kaitsta volikogus nelja omavalitsuse ühendamise ideed. Ta sõnas, et selle mudeli rakendumisel kaotaks Jõhvi oma autonoomse tõmbekeskuse staatuse.
Sel nädalal toimunud kultuuri- ja spordikomisjoni koosolekul rääkis volikogu esimees, et “kui Jõhvi jätkab iseseisvana, säilib stabiilsus ja saab pooleliolevate projektidega edasi tegelda, jääb võimalus säilitada suveräänsus”.
Terendab sundliitmine
Valitsuse kinnitatud haldusreformi Põhja-Eesti piirkondliku komisjoni esimees Kaia Sarnet kohtus eile Teet Enokiga ja selgitas talle enda sõnul, millised on võimalused, kui riigil tuleb minna omavalitsuste sundühendamise teed. “Aga me loodame, et toimub siiski omaalgatuslik ühinemine, ja me peame normaalseks, et need neli omavalitsust ühinevad,” lausus Sarnet eile Põhjarannikule. Tema sõnul on Jõhvi, Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme ühinemistoimingud jõudnud lõpusirgele. “Kui nüüd finišisirgel muudatusi teha ja partneritest loobuda, siis kahtlemata on see halb signaal, alates sellest, et jäädakse ilma riiklikust ühinemistoetusest, aga kindlasti lõhutakse ka omavahelisi suhteid. Meie loodame küll, et kõik läbirääkimised viiakse lõpule,” sõnas Sarnet.
Eeloleval neljapäeval toimuval Jõhvi volikogu istungil on hääletusele pandud kõigepealt Kohtla ja Kohtla-Nõmmega kõneluste lõpetamine ja Toilaga nende jätkamine ning seejärel alternatiivina ka ühinemislepingu heakskiitmine.
Teet Enok ütles kultuuri- ja spordikomisjoni istungil sel esmaspäeval, et “loomulikult kaotame riigi silmis usalduse partnerina. Ja ei saa ka riigipoolset ühinemistoetust”, kuid lisas samas, et läbirääkimistel on väiksemad vallad püüdnud Jõhvile oma tingimusi dikteerida. “Juhtgrupp seab pidevalt Jõhvile ultimaatumeid, mina nimetaksin seda sundliitumiseks. Jõhvi huve pole kaitstud, juhtgrupp ignoreerib Jõhvit. Juba see on ultimaatum, et kui jätame välja Kohtla ja Kohtla-Nõmme, siis Toila ka ei taha meiega tulla. Toila volikogu otsust me ei tea.”


title: Elanike jahi uus tase

maintext:
Elanike jahi uus tase
3. oktoober 2016
“Kõik metsaloomad teadsid ammu juba, et varsti tuleb inimjahiluba. Nüüd õige aeg on valmis seada lõksud, ka küüned, hambad ja need teised nõksud.” Nii laulsid Kukerpillid oma igihaljas hitis “Inimjaht”.
Metsloomade inimjaht jäägu vaid laulusõnadesse. Kuid elanike jaht eri omavalitsuste poolt on kestnud juba aastaid ja sealgi on kasutusel kõikvõimalikud lõksud ja nõksud. Pealinn Tallinn tõmbas ülejäänud Eesti maksumaksjatest hõredamaks tasuta ühistranspordiga. Võru meelitas 1000eurose loosiauhinnaga. Igasugu reise, kinkekaarte, kodutehnikat ja muid vidinaid on lõksudesse seadnud mitmed teisedki omavalitsused.
Kavandatav Vaivara ja Narva-Jõesuu ühisvald on aga selles konkurentsis seadmas latti enneolematutesse kõrgustesse. Sel aastal end sealseks elanikuks registreerijate vahel läheb loosi uhiuus maastur, mille hinnatase algab 40 000 eurost.
Aga mis sa hädaga teed, kui seadusesse on kirjutatud, et tulevases omavalitsuses peab olema vähemalt 5000 elanikku ja mõned sajad jäävad puudu. Ühe maasturi loovutamine tulevasele maksumaksjale on praeguste vallajuhtide hinnangul oluliselt väiksem kaotus kui sundkorras Narva linna võimu alla minek.
Päris põnev, kuidas selline meepott töötab. Samas juhib see kampaania tähelepanu haldusreformi jäikusele.
Satiiriliselt mõeldes võiks järgmisena avada elanike börsi, kus need omavalitsused, kus elanikke on piisavalt, saaksid raha eest laenata elanikke neile omavalitsustele, kus neid puudu on. Loomulikult vabatahtlikkuse alusel ja inimene ise peaks ka sellisest tähtajalisest laenulepingust midagi head võitma.
Jalgpalliklubid ju ostavad, müüvad ja laenavad üksteisele pidevalt mängijaid ja kõik osapooled on rahul. Asi see omavalitsuste vahel kokku leppida pole. Tekiks ka uus amet − elanike agent, kes aitaks hädasolevatel omavalitsustel leida tublisid elanikke ja skoorivaid maksumaksjaid.


maintext:
Sadakond koondatut läks tagasi koolipinki
8. oktoober 2016
Stipendiumi toel on asunud kutse- või kõrgharidust omandama üle saja inimese, kes on kaotanud töö kas Eesti Energias, Nitroferdis või Viru Keemia Grupis.
Alates juulist pakub töötukassa Ida-Virumaal lisateenuseid inimestele, kes on koondatud Eesti Energiast, Nitroferdist ja Viru Keemia Grupist ajavahemikul 1. august 2015 kuni 31. mai 2016. Uue võimalusena saab oma konkurentsivõime tõstmiseks valida tasemeõppe, milles osalejatele makstakse kuni 260 euro suurust toetust.
Enamik kutsekoolis
Septembri lõpuks oli tasemeõppesse asunud 119 inimest. Neist 83 on Ida-Virumaa kutsehariduskeskuse hingekirjas. Seal valiti kõige rohkem kondiitri (16), rätsepatöö (11), elektriku (10) ja ärikorralduse spetsialisti (9) eriala. TÜ Virumaa kolledžis pakkusid enam huvi energiatehnika ja rakendusinfotehnoloogia.
TÜ Virumaa kolledži arendusdirektor Mare Roosileht ütles, et õpperühmades näeb järjest rohkem küpses eas inimesi.
“Ka õppejõud suhtuvad väga mõistvalt ja aitavad, kui vaja. See on ikka kõige rohkem inimeses kinni, kas ta tahab pingutada või mitte. Tegelikult pole õppimine üle mõistuse suur pingutus. Kurb, kui inimesed löövad käega, pidades end õppimiseks liiga vanaks või suutmatuks.”
Roosileht peab õigeks, et töötukassa on asunud toetama ka tasemeõpet. “Isegi kui inimene ei pea õpingute lõpuni vastu, annab akadeemiline keskkond palju juurde.”
Töötukassa Ida-Virumaa osakonna juhataja Anneki Teelahk ütles, et nii suur tasemeõppesse asujate arv tuli positiivse üllatusena.
“Alguses oli küll reaktsioon skeptiline: “Kas on mõtet õppima minna?” ja “Vanus on juba selline…”. Aga osale inimestele pole lühematest tööturukoolitustest abi, vaid ongi vaja ümber õppida. Eriti just see sihtgrupp on pikka aega töötanud ühes ettevõttes ja lõpetanud kas väga ammu mingisuguse tasemeõppe või pole üldse midagi lõpetanud. Kui on soov saada kõrget palka ja häid tingimusi, peab olema nüüdisaegne baasharidus.”
Nüüd, kui tasemeõpe on käima läinud, keskendub töötukassa teistele teenustele, mille kaasrahastamiseks taotles riik raha globaliseerumisega kohanemise Euroopa fondist (EGF). Näiteks suuremas mahus eesti keele õppele ja parematel tingimustel mobiilsustoetuse maksmisele.
EGFi teenusekonsultant Ilona Kuningas märkis, et mobiilsustoetust makstakse sellele sihtrühmale tavapärasest soodsamatel tingimustel. Kui töötu asub tööle oma elukohast vähemalt 20 kilomeetri kaugusele, saab ta kuni kuue kuu vältel mobiilsustoetust (10 senti kilomeetri kohta, kuid mitte rohkem kui 300 eurot kuus miinus tulumaks). Tavaline mobiilsustoetus on alates 30 kilomeetrist ja kuni 200 eurot.
Septembri lõpu seisuga on saanud positiivse otsuse 11 mobiilsustoetuse taotlust ja eesti keele õpinguid on alustanud 32 klienti. Kuningas märkis, et kokku on saanud eri teenuseid 353 inimest. Näiteks lühiajalisele tööturukoolitusele on asunud 160 ja tööpraktikale 23 klienti (kolmest ettevõttest koondatutele laienevad ka tavapärased töötukassa teenused − toim.).
Riik sekkub
Tervise- ja tööminister Jevgeni Ossinovski ütles Põhjarannikule, et üleriigiline meedia on tööpuudusele Ida-Virumaal asunud rohkem tähelepanu pöörama viimaste aastate suurkoondamiste tõttu, ent tegelikult on sellel piirkonnal olnud probleemid pikalt: tööturg on olnud tasakaalustamata, pidevas sõltuvuses maailmaturust ja pidanud kogu aeg kohanema globaalsete muutustega.
“Meil püütakse juurutada liberaalset mõtteviisi, et turg paneb kõik ise paika. Ida-Virumaal näeme, mis on selle loogika tagajärg: turg paneb asjad paika sel moel, et inimesed lihtsalt lahkuvad.”
Seetõttu on Ossinovski sõnul algust tehtud mitme uue meetmega nii töö- kui ka tööjõupuuduse leevendamiseks Ida-Virumaal.
“Mul on hea meel, et kutse- ja rakenduskõrgharidusõpe on osutunud oodatust märksa populaarsemaks. Nii et sugugi ei vasta tõele, nagu Ida-Viru inimesed nõuaksid ainult tööd ega tahaks võimaluse korral õppida,” kommenteeris minister.
Lisaks suurkoondamiste mõjude leevendamisele makstakse alates maist Ida-Virumaal töökohtade loomise toetust. Septembri lõpuks oli töötukassa sõlminud töökoha loomise toetuse lepingu kolme ettevõttega, kes on selle abil loonud 69 töökohta. Nendeks on puidust mänguasjade tootja MTÜ Sotsiaalse Kohanemise Tugikeskus ning õmblusfirmad OÜ JunEst ja OÜ Palladaplus.
“Järgmise sammuna kavandame tuleva aasta 1. maist laiamahulist programmi töötuse ennetamiseks. Alustame õppe- ja koolitustoetustega ka töötavatele inimestele, et arendada nende oskusi, võimaldada neil liikuda valdkondade vahel ja ettevõtete sees ning leevendada tööjõupuudust ja ennetada töötuks jäämist. Meetmetest saavad kasu nii töötavad inimesed kui ka ettevõtted,” märkis Ossinovski.


title: Linnapea solvumine

maintext:
Linnapea solvumine
28. oktoober 2016
Kohtla-Järve volikogus praeguse linnapea Ljudmila Jantšenko ja opositsioonisaadiku Eduard Odinetsi vahel juba möödunud volikogu istungil lahvatanud konflikt jätkus eilsel istungil, kui linnapea nõudis, et Odinets vabandaks tema ees ja meedia kaudu toona öeldud sõnade eest.
Odinets nimelt kutsus siis saadikuid üles mitte toetama Jantšenkot linnapeana. Jevgeni Solovjovi meeri kohalt viinud korruptsioonilugu ei saanud tema arvates toimuda Jantšenkost mööda minnes, mistõttu saadiku meelest oli linna finantsasjade eest vastutav Jantšenko kas rumal, pime või kaasosaline. Viimane võttis öeldut isiklikult ja ähvardab nüüd Odinetsi kohtusse kaevata.
Selline kohtuprotsess, kus linnajuht annab opositsioonisaadiku kohtusse volikogus välja öeldud kriitika eest, oleks Eestis üsna enneolematu ja pälviks kindlasti avalikkuse suurt tähelepanu. Ja kahtlemata oleks huvitav teada, mis on linnapea nõude sisu. Tõenäoliselt ebaõigete andmete ümberlükkamine. Aga siis tekib küsimus, kas Odinetsi öeldu oli faktiväide või väärtushinnang. Fakt on see, et ajal, mil korruptsioonikuriteod sooritati, oli linna rahaasjade eest vastutajaks Jantšenko, kes − nagu Odinets oma öeldut põhjendas − pidi kõigi väljamaksetega kursis olema. Kuid seda, et ta toimunud kuritegudest teadis, pole keegi tõendanud.
Kuidas ka ei oleks, aga see Kohtla-Järve korruptsiooniasi jääb veel kauaks linna kummitama. Ja toona linna juhtimise juures olnud isikud jäävad selle kriminaalasja tõttu oponentide poolt haavatavaks vähemalt nii kauaks, kui nad ametis on.


maintext:
Vaivara ja Narva-Jõesuu meelitavad elanikke kalli maasturiga
3. oktoober 2016
Vaivara vald peab edukalt liitumisläbirääkimisi kuurortlinna Narva-Jõesuuga, ent juhul kui nad nõutavat 5000 püsielanikku kokku ei saa, siis peaks inimesi end sisse kirjutama meelitama kallihinnaline loteriiauhind − Toyota Land Cruiser. Aga kui sekkuma peaks teinegi naaber − Narva −, võivad läbirääkimised sootuks nurjuda.
Uudis selle kohta, et uute elanike leidmiseks kavatsetakse korraldada loterii, mille auhinnaks kallis maastur, tegi 29. septembril Narva-Jõesuus toimunud rahvakoosolekust osavõtnutele nalja. Inimesed olid tulnud nõudma, et kuurortlinna võimud alustaksid lõpuks ühinemisläbirääkimisi ka Narvaga, mitte ainult Vaivara vallaga, kellega minimaalset nõutavat elanike arvu nagunii kokku ei saada ja kellega ühinemisest mingit tulu samuti ei tõusvat.
Vaivara vallavanem Veikko Luhalaid rääkis hiljem Põhjarannikule, et idee loosimise abil uusi elanikke ligi meelitada sündis neil, mitte Narva-Jõesuu linnal. “Linnapea Iraida Tšubenko nõustus koos meiega selles kampaanias osalema, kuid mitte finantsiliselt, see tähendab, et maksame meie.”
Vau-efekt
Jaemüügis ulatub Toyota Land Cruiseri minimaalne hind üle 38 000 euro. Miks valiti nii kallis auto?
Luhalaid ütles, et esiteks avab Toyota Elke Grupi näol ilmselt juba novembris Ida-Virumaal − just nimelt Vaivara vallas − oma esimese keskuse ning seetõttu ei teeks reklaam neile paha. Teiseks, mis puudutab Land Cruiserit, siis vallas mõeldi alguses välja panna viis odavamat masinat − nt Yarist −, kuid hiljem otsustati siiski maasturi kasuks, et vau-efekti esile kutsuda.
“Mõni suurärimees, kellelt me edaspidi suurt tulumaksu saaksime, ei taha Yarise poole võib-olla vaadatagi, Land Cruiser aga suudab ehk panna teda loteriis osalema,” selgitas vallavanem. “Meile oleks kasulikum, kui end kirjutaksid sisse jõukad inimesed.”
Loterii kuulutatakse välja kohe pärast seda, kui valla lisaeelarve oktoobris heaks kiidetakse. Loosimise tingimusi ei ole veel konkreetselt sõnastatud ning need on olemas esialgu vaid üldise ideena, millega on nõus ka kohalikud juhid. Kuid veel on formaalsustega tegelemiseks aega, kuna loteriist võtavad osa need osalevate omavalitsuste elanikud, kes on kantud registrisse 2017. aasta alguse seisuga.
Vaktsiin seaduse vastu
Nagu Põhjarannik juba varem kirjutanud on, ei meeldi haldusreformi seaduse mõningad punktid Luhalaiule kohe sugugi ning Vaivara vald osaleb ka kohtuvaidluses, selgitamaks, kas nimetatud seadus vastab põhiseadusele või mitte. Vallavanem nimetas loteriid vaktsiiniks riigi vastuvõetud otsuse vastu piirata omavalitsuste minimaalset elanike arvu 5000ga.
“Kui me riigikohtus viie tuhande elaniku küsimuses kaotame, siis on meie järgmine samm loterii. Kui arvestada koos Narva-Jõesuu, Viivikonna ja Sirgalaga [need kaks Kohtla-Järvest eraldatud rajooni lähevad tõenäoliselt samuti üle Vaivara vallale − I.S.], jääb meil puudu 200-300 inimest. See-eest on palju inimesi, kellel on kas meie juures või Narva-Jõesuus maja või korter, kuid kes elavad Narvas, Sillamäel, Kohtla-Järvel, Jõhvis, Tallinnas ja isegi Rootsis. Me paneme neile ette tuua oma tulumaks meie juurde üle, meie aga korraldame neile vastutasuks loterii,” selgitas Luhalaid.
Tema ja ta kolleegid vallavalitsusest on juba kokku arvutanud, et loosiauhinnaks pakutavat masinat ei tule soetada kohalike maksumaksjate raha eest, vaid selle võib muretseda riigi rahaga, mis saadakse hüvitisena omavalitsuste vabatahtliku ühinemise eest. Kusjuures vald loodab, et valitsus lubab erandkorras liituda isegi vajalikku elanike arvu kokku saamata − sellisel juhul on ka hüvitis väiksem, kuid sellestki peaks kalli loosiauhinna soetamiseks piisama.
Omavalitsuse nimeks saab…
Vaivara valla ja Narva-Jõesuu linna läbirääkimised on täies hoos. Järgmisel nädalal näeb ilmavalgust liitumislepingu projekt, mis seejärel saadetakse mõlema omavalitsuse volikogusse. Pärast esimest lugemist annavad saadikud projekti arutada elanikele, kes võivad samuti muudatusettepanekuid teha. Seejärel on kavas korraldada referendum ning leping lõplikult ära vormistada.
Veikko Luhalaid oletas, et kuna Vaivara vald on rikkam ja ka sotsiaalsete hüvedega on seal asjalood paremad, siis liitumisel suhteliselt vaese Narva-Jõesuuga võivad vaivaralased milleski kaotada, linlased aga võita.
Peale selle võib valulikuks osutuda loodava omavalitsuse nime küsimus, nagu see on praegu Kiviõli, Sonda ja Lüganuse puhul. Ent Luhalaiu sõnul on Vaivara vald nõus edaspidi kandma Narva-Jõesuu nime − see on tuntud nii Eestis kui Venemaal. Ning kuna rahvasaadikuid ja elanikkegi on Narva-Jõesuus rohkem, siis on väga tõenäoline, et sinna tuleb ka halduskeskus.
“Et nende tobedate küsimuste pärast kogu protsessi mitte seisma panna, oleme me nõus sellega, et linnavalitsus tuleb Narva-Jõesuusse ja nimigi saab olema nende oma, kui vaid Vaivara elanikud sellest samuti mingit tulu saavad,” täpsustas Luhalaid.
Narva-vastane ultimaatum
Ent kõik saab olema tunduvalt keerulisem, kui Narva-Jõesuu võimud otsustavad linlaste tugeva surve all alustada läbirääkimisi ka Narvaga. “Meie lahkume siis kohe,” oli Luhalaid kategooriline, ehkki ta peab täiesti normaalseks seda, kui võimud oma sisemisi poliitilisi huve arvesse võtavad.
Vaivara valla võimud laotasid kirdepoolsed omavalitsused otsekui malendid mõtteliselt malelauale, mõeldes ette kõik käigud ja nende võimalikud tagajärjed. Kui Narva-Jõesuu alustab läbirääkimisi Narvaga, kellega Vaivara vald pehmelt öeldes sõprust ei pea, siis on Vaivaral vallavanema sõnul kasulikum alustada kohe läbirääkimisi lääne suunas − Toilaga. Või siis ka Illuka vallaga.
“Kui me ühineme Toila vallaga, siis on valitsusel valida, kas liita ka Narva-Jõesuu meiega või Narvaga; meid siis Narvaga enam kokku ei panda. Aga kui Narva-Jõesuu liidetakse sunniviisil, siis hüvitist ei saa, see tähendab, et nad kaotavad. Juba esimesel linna istungil ütlesin ma neile, et kui te võtate meie liitumisettepaneku vastu, siis meie ultimaatum on: ilma Narvata. Me peame end Narva vastu vaktsineerima,” selgitas Luhalaid.


title: Ida-Virumaa rapsoodia

maintext:
Ida-Virumaa rapsoodia
14. oktoober 2016
On vaieldamatult selge, et Ida-Virumaa aastal 2016 on hoopis üks teistsugune maa, kui ta oli aastal 1991. Häda on aga selles, et väga paljud meie riigi elanikud ei tea ega tunneta seda.
Taasiseseisvumise ajaks olime jõudnud punkti, kus Ida-Virumaast oli enamikule eestlastest saanud terra incognita, kuhu haruharva satuti ja mida igal võimalusel vältida püüti. Sõjajärgne etniline puhastus Narvas ja suures hulgas sealsetes külades koos plaanipärase uusasukate sissetoomisega oli täitnud oma tegeliku eesmärgi: kant oli eestlastele jäänud täiesti võõraks. Alles ei olnud enam peaaegu mitte midagi, mis oleks põlisrahvale seal kandis seostunud traditsiooniliselt eestipärasega.
Kõik varasemad jõulised maamärgid, nagu ajalooline Narva koos võimsa vanalinnaga või kunagine armastatuim ja kauneim Eesti kuurortrand Narva-Jõesuus, olid maa pealt kadunud ja asendunud meile mitteomase ehitusilmega asundustega koos täiesti võõraste asukatega. Paari põlvkonnaga oli kaotatud isegi mäluside kunagi olnuga, kadunud olid ka kohad, kus kunagi oldi ja käidi.
Suured hirmutavad tehasekorstnad, aina kerkivad tuhast tehismäed, järjest paisuvad tööstuslinnad, kus enam eesti keelega hakkama ei saanud, hoidsid eestlasi järjest kindlamalt Ida-Virumaalt eemale, sellest maast sai hüljatud poeg, keda oli parem lihtsalt unustada ja ignoreerida.
Sellises seisus jõudsimegi uude iseseisvusaega. Aastal 1991 tunnetas suurem osa eestlasi, et Ida-Virumaale ei ole neil erilist asja, see kant oli vaid geograafiliselt veel Eesti osa, vaimses plaanis aga enam mitte. Vähem kui viiekümne aastaga oli juhtunud, et suurest osast Eestimaast oli saanud midagi meile täiesti võõrast − sajandeid vapralt mööda Narva jõge jooksnud Ida ja Lääne mõtteline ning füüsiline piir oli sedavõrd lühikese ajaga nihkunud peaaegu sadakond kilomeetrit lääne suunas.
Meile täiesti võõrapärane elukeskkond ja mentaliteet koos uute asukatega olid Ida-Virumaal juurdunud kosmilise kiirusega ning ehitanud kivimüüri vana ja uue olukorra vahele meie peades. Laupkokkupõrge vastu seda müüri ei lasknud meid meie vaimus enam oma põlistele aladele, müür aga nihkus aina lääne suunas. Soomeugrilased olid taas kord taandumas.
Iseseisvuse taastamisest on möödas veerand sajandit. Just nii kaua on meil olnud aega talitada peremeestena oma riigis, taastada endisi ja uusi väärtushinnanguid ning suunata protsesse endale meelepärases suunas. Riigil on olnud taas võimalus kehtestada end ja enda kohalolu kõigis Eesti paigus, viia inimeste mõttemaailma selge arusaamine, et ka Ida-Virumaa on täisväärtuslik osa Eesti territooriumist.
On selge, et midagi, mis on teadvusesse tugevalt kinnistunud, on väga raske kiiresti muuta, selleks on vaja pidevat ja tõhusat tegevuskava. Kui ükski suurem riigivõimu asutus ei ole suutnud siiani leida endas tahet kolida Ida-Virumaale, on see inimestele kindel sõnum, et see kant on jätkuvalt meile võõras, ebaoluline, midagi vähetähtsat.
Ilmselgelt räägitakse Eestis tervikuna Ida-Virumaast liiga vähe, eriti vähe veel aga meie-võtmes. Ometi on tegemist Eesti ühe kaunima kandiga. Kaunis pankrannik, mida saab pikalt nautida otse maantee ääres, Peipsi liivarannad, mis ei jää (ka lainete poolest) alla mererannikule, Kuremäe nunnaklooster, Sinimägede mälestusmärgid ja vaatetorn ning Narva kindlus on vaid mõned näited, miks võiks sinna kanti (uuele) uurimisretkele minna.
Absoluutse tippelamuse kindlustab aga pommitamiseelse Narva makett, mida praegu hoitakse Narva raekoja hoones. Tegemist on detailideni taastatud maketthoonestusega täielikult hävinud Narva linnast, mida võib imetleda, uurida ja nautida tunde. Pidurdamatu fantaasialend, mis sellega kaasneb, toob endaga kaasa kõige erisugusemaid emotsioone, millest suurim on: “Oh oleks vaid…!”
Praegu saab Ida-Virumaal ajaliselt distantsilt ja rahunenult vaadelda ka mineviku valuga seonduvaid nähtusi. Näiteks jalutuskäik Sillamäe stalinistlikus stiilis kesklinnas on nagu ekskursioon minevikku või lausa külaskäik teise dimensiooni, mida nüüd saab kergendusohkega ja siira huviga uurida.
Kuigi protsesside tagasipööramine (jätkuvalt on kant peamiselt venekeelne ja paljud elanikud Vene riigi meelsed) ei ole olnud kaugeltki sama tõhus, kui oli sõjajärgne põlisolukorra ärapööramine, on tasapisi ja järjekindlalt astutud samme Eesti-tunnetuse taastekkimiseks ka seal kandis. Narva jõe äärne väga nüüdisaegne promenaad, Narva-Jõesuu spaad, aktiivselt tegutsev muuseum Narva linnuses, TÜ Narva kolledži hoone, vabadussõja mälestusmärkide taastamine, Sinimägede kompleks või kas või eestikeelsed viidad või tuhamägede pööramine suusanõlvadeks on andnud õige suuna, et riigi kohalolu oleks tunnetatav.
Sellist suunda tuleb hoida ja massiivistada. Kas või läbi praegu veel suuresti kasutamata turismipotentsiaali, millel on võimsust pakkuda elamusi ka maailmaavastajatele teistest maadest. Ida-Virumaa väga erisugused palged vajavad uuesti ülesleidmist, mõned neist ka tarka ja kannatlikku meelt.
Äsja seal autoga mõne päeva matkanuna puutusin järjest ja järjest kokku vaimustavate looduselamuste ning plussmärgiga arenguüllatustega. Mõnda kohta olin külastanud viimati klassiekskursiooniga 30 aastat tagasi, mõnda ka hiljem. Tookordsetele meenutustele tuginedes on kontrast meeltliigutav.
Praegu on Ida-Virumaa taas Eestis ja Eesti on taas Ida-Virumaal. On ülim aeg, et miinusmärgi ja hirmuga suhtumine meie Narvamaasse lõpeks. See kant peab meile vaimus saama taas sama armsaks ja omaseks nagu mis tahes teine Eesti nurk. Veerand sajandit hiljem on meil aeg ja kohustus endale kokku võtta ning läbi seedida mineviku traumaatilised sündmused ja kogemused ning edasi minna täiesti uue suhtumisega.
Mida sagedamini leiame tulevikus tee Ida-Virumaale, seda väiksemaks muutub meie skepsis selle maa vastu ning seda suuremaks muutuvad meie oma-tunne ja armastus. Narva-Jõesuu valged liivad on jätkuvalt sama valged kui vanasti, Narva jõgi on ikka sama võimsa vooga, vaade pankrannikult endiselt lummav ja Peipsi veeväli sama lõputu kui ikka. Nad ootavad meid.


maintext:
Vana-Narva papist maketile otsitakse uut kohta
29. oktoober 2016
Ajaloolise raekoja rekonstrueerimist plaanib Narva alustada juba aasta pärast. Kuid kõigepealt tuleb leida uus koht 1944. aastal hävinud vanalinna tohutule maketile, et muuta see täisväärtuslikuks turismiobjektiks ja panna tulu tooma.
Kohalik meister Fjodor Šantsõn ehitab sõjaeelse Narva 1:100 mõõtkavaga maketti maja maja järel 1995. aastast. Praeguseks on see saavutanud muljet avaldavad mõõtmed ning võtab enda alla tühjalt seisva raekoja aktusesaali. Ent ajalooline raekoda läheb peagi rekonstrueerimisele.
Et paberist Narva säiliks
Narva linnavalitsuse liikme Georgi Ignatovi sõnul tuleb linnal leida sobivad ruumid, et Vana-Narva paberist makett sinna üle viia. Saal peab olema suure pindalaga − ligikaudu 200 ruutmeetrit − ja kolonnideta. Peale suure saali maketi jaoks on vaja ka ruume töökoja ja lao tarvis.
Seetõttu kuulutab Narva välja pakkumiskonkursi sobiva ruumi rentimiseks.
“Plaan on see makett järgmise aasta oktoobriks üle kolida,” ütles Ignatov.
Välja valitud ruumide omanik peab kolimise ajaks tegema hoones ära minimaalse remondi ja tagama hoones sees sobiva mikrokliima. Sest sinna ei kolita ainuüksi paberist maketti, vaid seal hakkavad käima ka ekskursioonirühmad, st linn teeb sellest täisväärtusliku turismiobjekti.
“Hakkame sissepääsu eest tasu võtma ning see peab olema normaalne, tsiviliseeritud koht, kus saab ka külalisi vastu võtta,” selgitas Ignatov.
Huvi Vana-Narva maketi vastu on ka praegu väga suur: ekskursioonirühmad käivad sellega nii-öelda mitteametlikult tutvumas − ainuüksi augustis ulatus külastajate arv poolteise tuhandeni. Ülejäänud raekoda seisab tühjalt, ehkki valvur hoiab sellel siiski silma peal.
Raekojast saab Narva uus nägu
Mitu aastakümmet − 1999. aastani välja − asus Narva raekojas laste loomemaja, mille eelkäija oli Viktor Kingissepa nimeline pioneeride maja. Selle esialgsed funktsioonid tahab linn taastada 2018. aastal, tehes endale nõnda kingituse Eesti Vabariigi 100. aastapäevaks. Kuid Fjodor Šantsõni maketti sinna tagasi ei tooda, kuna kõik pinnad on juba ära jagatud − ja nii palju ruumi seal kindlasti ei leidu.
Kapitaalselt uuenenud ruumid antakse osaliselt ühiskasutusse ja rendile, ülejäänud osasse tulevad kohaliku omavalitsuse asutuste ametiruumid. Kavas on avada ka restoran, väikesed poed ja töökojad jne, kuid sama oluline on linnale see, et raekotta tuleb kohaliku omavalitsuse esindussaal, mida saab kasutada pidulike tseremooniate läbiviimiseks ja isegi abielude sõlmimiseks. Perekonnaseisuosakond ise küll raekotta ei koli, vaid jääb senistesse tagasihoidlikesse ruumidesse Kreenholmi rajooni.
Kui raekoda hakatakse rekonstrueerima järgmisel aastal, siis ümbritseva territooriumi küsimus on esialgu lahtine. Georgi Ignatovi sõnul kuulutatakse tõenäoliselt välja ideekonkurss.
Selle ajaloolise kvartali tänapäevase arendamise plaane varjutavad praegu vaidlused selle tellimuse kallal juba 2008. aastal tööd teinud projekteerijate autoriõiguste üle. See töö nõuab muudatusi ning seetõttu otsivad Narva võimud praegu arhitekte rahuldavat lahendust.


maintext:
Teadlaste öö tõi Virumaa kolledžisse täismaja huvilisi
5. oktoober 2016
TTÜ Virumaa kolledž muutus reede õhtul toimunud teadlaste ööl korraks kohalikuks maailmapilti avardavaks AHHAA keskuseks. Kolledži arendusdirektor Mare Roosileht ütleb, et peamine seatud eesmärk − pakkuda midagi kõige nõudlikumale publikule, 13-15aastastele − sai täidetud.
Kolledži arendusdirektor Mare Roosileht ütles Põhjarannikule, et viis aastat toimunud teadlaste ööd kolledžis on õpetanud, et külalised tuleb eelregistreerida − muidu ei tarvitse huvilised kõige popimatesse töötubadesse mahtuda.
Suur huvi
“Kolmandal aastal oli meil kõige rohkem rahvast: meid külastas 1300 inimest. Esimesel aastal keegi veel ei teadnud, siis oli kohal paarsada inimest. Teisel aastal info juba levis ja oli 500 inimest. Kolmandal aastal juba teati meie toredast ning põnevast ettevõtmisest, et siin on väga huvitav, ja nii tuligi kohale ootamatult palju rahvast.
Tegime endale järelduse, et seda oli liiga palju. Üle tuhande inimese siin hoones lõbustada käiks meile üle jõu − osa inimesi käis läbi ja ütles, et töötoad olid umbes, igal pool oli tunglemine/trügimine. Siis mõtlesime, mida teha nii, et teadlaste öö oleks suunatud konkreetsele sihtrühmale. Inimesed tulevad ja saavad teadlikult osaleda − nii toimus tänavu esimest korda eelregistreerimine,” ütles Roosileht.
Arendusdirektori sõnul oli tänavu peamine eesmärk kaasata sihtrühma 12-15aastased. “Väiksemad lapsed on niigi avatud, neile pakub kõik huvi. Ja lastevanemad on alati rõõmsad, kui lapsed on rõõmsad. Aga noorte puhul nägime, et nad jooksid läbi maja, ütlesid: “Äh, siin nagu midagi pole” ja jooksid välja tagasi. Meie mõte on saada need noored siia majja midagi asjalikku ja põnevat tegema. Tulemus on see, et eesmärk sai täidetud − kõige rohkem registreerus just 13- ja 15aastaseid noori,” raporteeris Roosileht.
Popimad töötoad
Kõige populaarsemaks osutusid valguse juhtimise töötuba, kus kasutati Arduino ja Raspberry PI programmeerimisplatvorme, ning roboti programmeerimine − Virumaa kolledžil on humanoidrobot Nao. Populaarne oli ka virtuaalreaalsus läbi Oculus Rifti prillide.
Roosilehe sõnul on igal aastal püütud pakkuda midagi ka noorematele. Tänavu võisid väiksed meisterdajad teha pisikese iseliikuri. Neil oli elektroonikaskeem, mis ühendati valgusdioodiga − ja rõõmu oli kui palju! Veel pisemad tegid kaleidoskoobi. Seks oli vaja vaid köögipaberi tühja rulli, sinna sisse kolm plastist peegelplaati, et tekitada koridor, mille sisse pandi värvilised klaasikillud, ots kinni ja imeline riist oligi valmis.
Vanemale elanikkonnale, kes arutleda tahtis, oli mõeldud põlevkivituba “Põlevkivi − kas kasu või kahju?”. Noor õppejõud Mihhail Fomitšov näitas tõmbeklapiga keemiaklassis, mis kasu on põlevkivist. Näidati, kuidas õli tilgub, kui erisugune on eri maade (Hiina, Jordaania jne) põlevkivi, ning sedagi, kuidas põlevkivi päriselt põleb.
Selle õppetoa probleem võis olla see, et sinna sattus palju väikseid lapsi, teema võis olla liiga keeruline − välja arvatud lugu põlevkivist ehitatud saunast, mis teadagi põlema läks.
Arutelutoas “Kas roheline on ikka roheline” kaaluti humanitaarainete lektori Kaire Viili juhtimisel, kas rohelisena välja käidud asjad on ikka alati nii loodussõbralikud. On ju ka VKG märgi roheline värv domineeriv.
Veel oli võimalik osaleda mobiilses mõistatusmängus “Kahoot!” ja muudes põnevates töötubades. Kolledžihoone kolmandal korrusel tegutses ulmekohvik, mis oli nii populaarne, et juba enne sulgemist oli seal kõik ära söödud.
Lõpus ilutulestik
Kas teadlaste öö on kolledžile reklaam? “Teadlaste öö üksi pole suur kasu, pigem tundub, et oleme lastevanemad tänu sellele siia saanud. Noortega teeme niigi tugevat tööd. Lapsed käivad meil klasside kaupa. Lastevanemad näevad, mida kolledž endast kujutab, ja tulevad pisikesed põnnid, kes on vaimustunud, kui saavad teada, et kodumaakonnaski on midagi samaväärset Tartu AHHAA keskusega,” rääkis Roosileht.
Teadlaste ööl osales ka Peterburi kolledžite reaalainete õppejõudude delegatsioon, 20 inimest. Kohtumise eesmärk oli nende kaudu teavitada Venemaa tudengeid õppimisvõimalustest ja täienduskoolitustest. Praegu on tehniliste ainete õppimine ka välismaalastele tasuta − loodetakse andekaid inimesi Eestile võita. Põhjus vahest see, et kohalike noorte arv on vähenenud ja Eesti vajab haritud spetsialiste. Äkki tullakse ja jäädaksegi siia.
Kolledž kaasas teadusöö läbiviimisse palju üliõpilasi − üle 30 tudengi oli töötubades ametis. “See näitab nende ettevõtlikkust ja aktiivsust, on neile praktika − nii esinemise kui lastega töötamise praktika. Oli aastaid, kui alustasime lastega tegelemist ja vaid õppejõud olid kaasatud. Koormus oli suur, hakkasime tudengeid kaasama ja osa üliõpilasi on suurepärased juhendajad. Meil on isegi tudengeid, kes on uurinud, kuidas nad saaksid loenguid lugeda − neile meeldib õpetamine. Siiski peavad nad enne magistrikraadi omandama,” ütles õppedirektor.
Kell 21 lõppes teadlaste öö Kohtla-Järvel ametlikult ilutulestikuga, aga müttamine töötubades jätkus.


title: Põhjarannik teisipäeval, 4. oktoobril

maintext:
Põhjarannik teisipäeval, 4. oktoobril
4. oktoober 2016
* Virumaa kolledž muutus reede õhtul toimunud teadlaste ööl korraks kohalikuks maailmapilti avardavaks AHHAA keskuseks. Kolledži arendusdirektor Mare Roosileht ütleb, et peamine seatud eesmärk − pakkuda midagi kõige nõudlikumale publikule, 13-15aastastele − sai täidetud. Kõige populaarsemaks osutusid valguse juhtimise töötuba ning roboti programmeerimine − Virumaa kolledžil on oma humanoidrobot Nao.
* Korruptsioonikuritegudes süüdimõistva kohtuotsuse tõttu oli Kohtla-Järve linnavalitsus sunnitud lõpetama 2011. aastal sõlmitud käsunduslepingu endise abilinnapea Jüri Kolloga, kes osutas eraisikuna linnale mitmesuguseid teenuseid, mis puudutasid peamiselt päästeametilt saadud ettekirjutusi. Et Kollo ei olnud vormistatud linnavalitsuse ametnikuks, sai ta kuni süüdimõistva otsuseni kuuluda ka linnavolikogusse.
* Kohtla-Järvel pool sajandit vana linnaujula on kavas lammutada. Läbi viidud ekspertiis näitas, et uue ehitamine on odavam kui vana renoveerimine. Spordikeskuse juht Juri Blinov rääkis, et nii palju kui võimalik, tehti möödunud aastatel mitmesuguseid remonditöid ning vahetati välja katus, kuid üldkokkuvõttes on hoone ikkagi juba ajast ja arust.
* Arvamusküljel kirjutab kohalik soojatootja VKG Soojus tegevjuht Aleksandr Šablinski, et Kohtla-Järve on keskmisest madalamale kaugküttehinnale vaatamata ainus linn Eestis, kus niipaljud ühistud on hädas arvete tasumisega. Ta kutsub linnavõime üles linna elamumajandusega aktiivsemalt tegelema ja oma elanikke abistama.


title: Reformimäng pole veel lõppenud

maintext:
Reformimäng pole veel lõppenud
29. oktoober 2016
Paljud lugejad on meilt küsinud, mis saab edasi nüüd, kui on justkui lõplikult selgeks saanud, et Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme valla ühinemine Jõhviga on nurjunud, ja kas see ongi lõplik seis.
Sellele on praegu raske ühest vastust anda. Kolm väiksemat valda on kinnitanud, et Jõhvi reetlikule käitumisele vaatamata kavatsevad nemad ühinemisega edasi minna, vallale on välja mõeldud uus nimi ning vallavalitsus kavatsetakse paigutada Jõhvi.
Ent kolmel vallal jääb haldusreformi seaduses ette nähtud 5000 elanikuga omavalitsusest paarsada inimest puudu. Seda võiks ju korvata näiteks mõne kampaania korraldamisega, kutsudes inimesi, kes neis omavalitsustes elavad, kuid pole sinna registreeritud, seda tegema. Naabrid Vaivara ja Narva-Jõesuu on teatanud suisa auto loosimisest uuselanike vahel. Ent see kolmik, tundub, ootab nüüd riigi seisukohta ja loodab, et riik nad vägisi Jõhviga kokku paneb. Asjakohase riikliku komisjoni juht on ka öelnud, et ta ei näe muud võimalust.
Sellest on juba juttu olnud, et Jõhvi oma viimase hetke loobumisega paiskas tuulde üle miljoni euro riiklikku preemiaraha ja kui riik otsustabki neli valda sundliita, on see praeguste võimude oponentidele hea trump enne valimisi.
Jõhvi volikogu esimees Teet Enok on öelnud, et vallal on võimalik sundliitmise korral ka riik kohtusse kaevata, kuid kohtus käiminegi nõuab raha. Ja pealegi pole riigi vastu minek lõppkokkuvõttes kuigi mõistlik. Aga arenguid siin saame kindlasti veel näha.


maintext:
Uus peaarhitekt roogib välja “narvalase kompleksi”
9. oktoober 2016
Möödunud kevadel sai Ivan Sergejevist Narva peaarhitekt. Ta naasis oma kodulinna USAst ning võttis sealt ühes ka oma abikaasa. Vaatamata oma suhteliselt noorele eale, arutleb vastne ametnik ajaloolise linna ümberplaneerimise küsimuste üle väga kainelt ning − mis peamine − evib värskeid vaateid. Ning tahab enda eeskujul aidata kaaslinlastel väära “narvalase kompleksiga” võidelda.
Kas töö linnaarhitektina, ametnikuna, on see, millest te arhitektiks õppima minnes unistasite?
Ei ole. Aga teisalt on ka, sest üks põhjustest, miks ma arhitektuuri õppima läksin, oli soov tegelda linnaehitusega. Tõsi, Eestis ei olnud linnaehitajaks õppida võimalik − ainult arhitektiks −, seepärast sinna läksingi. Ent just linnaehitusega ma praegu tegelengi.
Kas kusagil maailmas ehitatakse praegu uusi linnu ka nullist peale?
Hiinas on see täiesti tavaline praktika. Samas ei tähenda linnaehitus tervet linna. Näiteks kui London olümpiamängudeks valmistus, kasvas tööde mastaap juba üle linnaehituseks.
Ega Vana-Narva pärand ja sellega seotud piirangud nüüdisaegse arhitektuurimõtte ja linnaehituse arengut pidurda?
Ei pidurda. On olemas vanalinna üldplaneering, mis näeb ette nii mõningate muinsuskaitseobjektide taastamise kui ka täiesti uute objektide rajamise. Meie teiega suhtleme praegu Raekoja platsil Narva kolledžis, mis kujutab endast arhitektuuriliselt täiesti uudset hoonet, kuid samas suhtub lugupidavalt ka endisaega.
Just selle hoone ümber peeti hoone planeerimise ajal muinsuskaitse seltsiga lahinguid.
Kuid lõppetulemusena on see hoone siiski olemas. Kui me räägime muinsuskaitsest, siis peame silmas eelkõige ametlikku asutust, mis konkreetselt selle küsimusega tegeleb; kui aga arvamust avaldasid kohalikud elanikud, siis see on midagi muud.
Sõnastan küsimuse ümber: kas kohalike muinsuskaitsjate arvamus takistab millegi täiesti uue loomist?
Sel arvamusel on õigus olemas olla ja seda tuleb ka arvesse võtta. Arhitektuur võib olla uus, kuid selle mastaabid ja ehitusele lähenemine peavad jäljendama vanalinna või püüdma selle raamidesse mahtuda. Vanalinna struktuur on sageli olulisem kui sealsed hooned. Selle moodustavad kitsad tänavad, hoonete üsna väike formaat, sealsed tänavad pole sirged nagu meie prospektid, vaid käänulised ja põimuvad, nurga taha kaduvad. See kõik on väga tähtis ning praegu seda Narva vanalinnas ei ole. Kuid üldplaneering näeb ette just säärase struktuuri taastamist.
Kas teile kui noorele spetsialistile pakub see kõik tõepoolest huvi? Te ei taha tegelda linnaga, mitte keskenduda endisajale?
Piirangud muudavad asjad huvitavamaks. Kui antakse puhas väli − et tee seal, mida tahad −, siis on töö palju igavam kui rangete raamide piires. Seepärast ma mingit põhimõttelist probleemi ei näe. Ma armastan ja hindan Tallinna vanalinna, kus õppisin neli aastat, ning mõistan, mis seal head on. Samuti saan aru, miks Narva elanikud vanalinna taastada soovivad. Kuid kahjuks on erinevus Tallinna ja Narva vanalinna vahel selles, et Narva vanalinna pole lihtsalt olemas − kogu lugu! See oli olemas neljakümnendatel aastatel ja sajandeid enne seda, oli ka viiekümnendatel − praeguseks aga on see kahjuks peaaegu tervikuna maamunalt minema pühitud. Ja seda taastada on minu meelest sama hästi kui võimatu.
Me arvestasime kunagi kokku, et vaid ühe vanalinnas asuva “hruštšovka” väljaostmine läheks maksma ligikaudu poolteist miljonit eurot − põhimõtteliselt pole see linna jaoks suur raha. Ostame näiteks välja kaks “hruštšovkat” − see, kuhu me inimesed ümber kolime, on omaette küsimus −, lammutame maha, ehitame vanalinna uue kvartali − selleks on vaja veel miljoneid. Kust me sellise raha võtame ja milleks seda üldse vaja on? Ehkki põhimõtteliselt ei ole ma selle vastu.
Te ei ole arhitektuuris jäljendamise vastu?
Ma olen jäljendamise vastu, kuid mitte taastamise vastu − need on kaks eri asja.
Intervjuu alguses rääkisite linna planeerimisest tühjale kohale. Kui rääkida Peterburist, siis kas Peeter I oli teie arvates hea arhitekt?
Peterburi iseenesest on kaunis linn, kuid mul on tema kohta vaid üks märkus: see on ehitatud verega, orjatööga.
Kuid see ei ole enam arhitektuuriline, vaid sotsiaalne küsimus…
Jah, sotsiaalne, kuid mitte rohkem kui see, et kohalik elanikkond oli uue Narva kolledži vastu. Ma arvan, et arhitektuur ei saa kunagi läbi sotsiaalsete küsimusteta − arhitektuur on inimelu konteiner, kest.
Kas mõtlete Peterburist alati just sellises kontekstis?
Kui ma seda mõistsin, siis ausalt öeldes hakkas Peterburi mulle varasemast vähem meeldima. Lapsena oli see mulle vist ükskõik nagu enamikule lastest, teismelisena hakkasin märkama linna ilu, hiljem aga tutvusin linna ajalooga ja see jättis minu tunnetusele jälje. Kas Peterburi on kaunis? Jah, on küll. Kas mulle meeldib seal käia? Mitte väga.
Mis teie töös praegu kõige huvitavam on?
Kõik on huvitav, kuid eriti suurt huvi pakub mulle mu töö iseloom. Siiani tegin alati sihikindlalt tööd mingi konkreetse projekti kallal, andes kliendile vahepeal progress update’i ning jätkates siis oma tööd. Linnavalitsuses aga tuleb iga päev tegelda kümnete eri asjadega, vastata kümnetele kirjadele, millel pole omavahel mingit seost. Aju fragmenteerub hirmsa kiirusega! Kui tavaliselt käib arhitektuuris proaktiivne töö tulevikus resultaadi saamise nimel, siis praegu olen ma hõivatud reaktiivse tegevusega, st reageerin toimuvale. Arvan, et põhjus on osaliselt selles, et ma pole veel sisse elanud, üldiselt aga peab peaarhitekt tegema rohkem just proaktiivset tööd.
Kui vaadelda Ida-Virumaad tervikuna, siis milliseid objekte näitaksite oma välismaa sõpradele esmajärjekorras?
Sõltub sellest, mis neid huvitab. Kui tootmisobjektid, siis viin nad Narva elektrijaamadesse ja näitan sealseid täiesti hullumeelseid avarusi. Tõsi, ma ise ei ole seal veel käinud, kuid kavatsen minna. Samuti näitaksin Kreenholmi manufaktuuri pärandit ning käiksime ära Sillamäe sadamas. Hiljuti sattusin ma Kiviõlisse, kus ma kunagi varem käinud polnud, ning otsustasin sisse põigata Kiviõli seikluskeskusesse. See avaldas mulle väga sügavat muljet ning on suurepärane näide selle kohta, kuidas on võimalik ära tunda oma potentsiaali ja suurepäraselt ära kasutada neid ressursse, mida külalistele tavaliselt ei näidata − tootmisjäätmeid. Narva kolledž aga on väga oluline objekt arhitektuuri seisukohast ning seda näitan ma kõikidele oma külalistele. Ja muidugi ka Narva linnust.
Räägitakse, et linnustega ei üllata Euroopas kedagi…
Narva oma pakub huvi tänu selle vastas asuvale kindlusele. Kui minul või mu abikaasal käivad külas sõbrad mujalt Eestist või välismaalt, siis me viime nad linnusesse või Pimeaeda ning ajaloost pajatades näitame Venemaa kallast. Ja nood langevad vaat et minestusse: “Seal ongi Venemaa või? Seal elavad karud? Seal on Putin?” − ja muud säärased hullumeelsed assotsiatsioonid. See, et me piiri ääres asume, on iseenesest väga huvitav: siin pole mitte lihtsalt “Venemaa lähedal”, vaid siit on näha kahte kindlust ja tunda sajanditepikkust vastasseisu.
Tõite oma abikaasa Ameerikast siia kaasa. Kuidas see otsus sündis?
[Naerab.] Ei toonud kaasa − ta tuli ikka ise. Me tegime sellise otsuse, sest mõistsime, et mulle on antud hea erialane võimalus. Pealegi teadis mu naine, et olen sellest linnast pärit, seepärast mõistis ta, et Narva kolimine arutusele ei kuulu.
Kuidas teil ja eriti teie abikaasal siin pärast New Yorki elu läheb?
Kui minuga oli kõik kohe selge, siis abikaasale tuli otsida tegevusala. Paljuski aitas meid USA saatkond, kust meid suunati, kust ja kellelt küsida. Lõpptulemusena töötab mu naine praegu neljas kohas Narvas ja Sillamäel − peamiselt õpetab inglise keelt. Ja õpib ise vene keelt − käib kursustel. Tal pole sugugi kerge: inimeste mentaliteet on siin teine, toiduained on hoopis teistsugused, nende kirjeldust lugeda ei saa − need on sootuks eesti keeles −, mitte ühtki reklaami ei õnnestu samuti lugeda, ümberringi räägitakse võõras keeles, muusikagi on hoopis teine… Kõik need igapäevased asjad muudavad elu muidugi keeruliseks.
Ja pole mingit tähtaega, kui kaua on tarvis vastu pidada?
[Naeratab.] Asi pole vastupidamises, vaid idee leidmises ja selle järgimises. Kui tunnen mingil hetkel, et olen oma töö ära teinud ja oma arust piisava panuse andnud, siis võib-olla on aeg lahkuda.
Karjäär karjääriks, kuid Narvas pole ma ainuüksi selleks, et arhitekt olla. Üks minu ülesannetest on töötada noortega, näidata neile, milline suurepärane linn Narva on. Meie elanikke vaevab kahjuks “narvalase kompleks”: nad mõtlevad nõnda, et Narva oli kunagi suurepärane linn, siis aga pommitati see maatasa, pärast suleti ka Kreenholm ning nüüd pole siin üldse mitte midagi − saaks siit juba rutem ära sõita. Narva kaotab kuni tuhat inimest aastas − see on halb tendents. Tahaks aidata seda protsessi vähemalt aeglustada. Siinsed inimesed ei ole uhked oma linna üle, nad ei näe selle väärtusi.
Kui kohalikud elanikud on üksmeelselt näiteks Narva linnuse või pargi rekonstrueerimise vastu, kas see siis ei näitagi nende uhkust?
Ma tunnen siin puudust just sellest, et inimesed oleksid millegi poolt − see on hoopis teine vastutuse tase −, millegi vastu oskab olla igaüks. Näiteks Tallinnas on olemas Telliskivi selts, Kalamaja selts, Kassisaba selts jne. Inimesed tulevad kokku, korraldavad üheskoos festivale, veedavad ühiselt aega, ehitavad mänguväljakuid, tõstavad oma väikese rajooni majandust. Meil siin pole ma seda märganud. Milleks protestida Narva linnuse vastu? Mida sa ise oled viimase 24 tunni jooksul teinud, et elu linnas paremaks muuta? Tahaksin, et siinsed inimesed endale selliseid küsimusi sagedamini esitaksid. See ei kuulu otseselt minu vastutusalasse, kuid ma tean, et kui inimesed on oma linnast huvitatud − ja mitte ainult pideva protestimise näol −, siis linn muutub paremaks, ja see juba puudutab ka minu ametit. Muidugi on meil korteriühistud, kes tegelevad oma territooriumi heakorrastamisega, kuid tahaks, et asi ei piirduks vaid sellega.


title: Kellele jäävad võlad?

maintext:
Kellele jäävad võlad?
19. oktoober 2016
Kohtla-Järve kommunaalvõlglaste ohvrite teema tõusis eile taas üleriigiliseks, kui riigikogu õiguskomisjon arutas seda, kuidas lahendada juriidilist sasipundart, mis justkui olemasolevate seaduste taustal on tekitanud olukorra, kus suurtes majades on osa omanikke hüljanud oma korterid, jättes tasumata kommunaalmaksed, mistõttu soojatootja on lõpetanud nende varustamise soojusenergiaga.
Selle probleemiga hakkas põhjalikumalt tegelema õiguskantsler Ülle Madise, kes läinud talvel konstateeris, et õiguslikust seisukohast pole inimeste külmajäämisel keegi seadust rikkunud, ent praegusel juhul olemasolevad seadused lihtsalt ei tööta, kaitsmaks inimesi, kes oma kohustusi täidavad.
Uus kütteperiood on alanud ning praeguse info kohaselt ilmselt nii äärmuslikke juhtumeid nagu eelmisel talvel ees ootamas pole, kuid see ei välista uute samalaadsete olukordade teket edaspidi.
Justiitsministeerium kavatseb lähinädalatel välja tuua oma ettepanekud ning eeldatavasti saab üks neist olema selline, mis näeb ette inimeste ümberasustamise võimalust ka siis, kui keegi keeldub oma korterist välja kolimast. Vähemalt nii väitis meile eile õiguskomisjoni esimees Heljo Pikhof. Iseenesest saab see olema huvitav, kui omavalitsusel tekib võimalus kortereid sundvõõrandada põhjusel, et maja pole elamiskõlblik. Ent ikkagi, kelle kraesse jäävad nende võlad, kes oma korterid hüljanud on ning kellelt võlgu kätte ei saa? Eks soojaettevõttel tuleb need korstnasse kirjutada, mis aga tähendab järjekordset hinnatõusu kõigile soojatarbijatele.


maintext:
Virumaa südames said enim toetust ettevõtlusprojektid
15. oktoober 2016
Virumaa koostöökogu jagas oma selleaastases taotlusvoorus toetusi rohkem kui 250 000 euro eest, mis omakorda aitab piirkonda investeerida üle 660 000 euro.
Virumaa südames asuv Leaderi tegevusgrupp Virumaa koostöökogu andis heakskiidu 17 taotlusele. Ühtekokku jagati uue programmperioodi esimeses taotlusvoorus laiali 251 000 eurot. Kui sellele lisada investeeringud, mille organisatsioonid omaosalusena juurde panevad, investeeritakse Virumaa koostöökogu piirkonda 660 000 eurot. Lõpliku heakskiidu projektidele peab andma põllumajanduse registrite ja informatsiooni amet (PRIA), kellelt oodatakse otsust veel selle aasta lõpuks.
Ettevõtlus esikohal
Kõige rohkem tunti huvi kahe meetme − mikroettevõtluse arendamise ning turismiteenuste ja -toodete arendamise vastu. Viimase puhul on paljuski tegemist samuti ettevõtlust toetava ja soosiva meetmega, kus omaosaluse suurus on sarnane mikroettevõtlust toetava meetmega, ning ka kõik sealt toetust saanud projektid on ettevõtliku iseloomuga.
Nii toetati sellest meetmest veeturismi harrastamiseks kanuude ja nende juurde kuuluva turvavarustuse soetamist, aga ka näiteks suveteatrit toetava tehnika muretsemist Kukruse polaarmõisale, Valaste puhkeküla uuendustöid, aga ka päris uue, Kiviõli seikluskeskuse lähedusse Sonda valda rajatava puhkemaja ehitamist. Teostust saanud projektidest kõige suurema mahuga on Tulivee rannarestorani ehitamine Purtse jahisadama juurde. Selle projekti kogumaksumus on üle 315 000 euro, millest toetust on vaid napp 13 protsenti ehk 40 000 eurot.
Ettevõtlusmeetme alt parandavad nii Purtse kindlus kui Kõrtsialusel asuv Jäägri Grill oma köögitehnikat. Kaks Viru Toidu tootjat muretsevad samuti juurde tehnikat kohaliku toidu tootmiseks. Sedasama teeb OÜ Ojassaar, kes vajab uut tehnikat golfiväljakute hooldamiseks.
Virumaa koostöökogu tegevjuhi Kadri Kuusmiku sõnul on Ojassaar üks nendest ettevõtetest, kes on juba nende eelmise programmperioodi toel kasvanud ja teevad seda veel. Teine selline näide on OÜ Laane Auto, mis sai esimest korda toetust 2013. aastal rehvivahetustöökoja avamiseks. Nüüd on see kasvanud mitme töötajaga erisuguseid autoremonditeenuseid pakkuvaks ettevõtteks, kes oma teenuste valiku laiendamiseks toetust sai.
Saadavad noored sohu
Uuendusena jagas Virumaa koostöökogu raha nutikate energialahenduste kasutuselevõtuks. “Seda, et sinna esitatakse taotlusi vähem, oli oodata. Inimesed alles koguvad hoogu ja ideid, et sellisest meetmest raha küsida,” tõdes Kuusmik. “Õnneks on huvi tuntud ja loodame, et põnevaid taotlusi ka tuleb.”
Kahe mitteinvesteeringumeetme vastu oli huvi väiksem. Meetmes, kus jagatakse raha piirkonna kompetentsi tõstmiseks, saadi toetust pärimusmuusikafestivali korraldamiseks, aga ka piirkonna tarbeks turundusmaterjalide tegemiseks. Viimane oli Virumaa koostöökogu enda projekt, mis hõlmab kogu piirkonda. “Loome selle raames video- ja fotopanga, mida saab erisugustes turunduskanalites kasutada,” ütles Kuusmik. Samuti tehakse selle raames mitmesuguseid koolitusi.
Ka ainsasse noorte aktiivsuse suurendamiseks mõeldud meetmesse tegi taotluse tegevusgrupp ise. Selle projekti raames saadetakse noored soid uurima. “Siin tehakse koostööd RMK, piirkonna koolide ja noortekeskustega. Koostöökogu piirkonnas on mitmeid soid, kuid kolm suurt sood ja raba − Sirtsi, Uljaste ja Virunurme − on projekti kaasatud. Tahame koostada marsruudid kaardil, kus soodes liikuda, märgistada rada ja õpetada noored välja retkejuhtideks,” selgitas ta.
Ülejääk uude aastasse
Kuusmiku sõnul oli projektide maht just selline, nagu nad ootasid. Raha oli meetmetes rohkem, kui seda küsiti, mis tähendab, et summad kanduvad üle järgmisesse aastasse ja siis läheb jagamisele juba summa, mis küündib peaaegu miljoni euroni.
“Oleme oma projektide kontrollimisse suhtunud äärmiselt tõsiselt, et PRIAsse jõuaksid nõutud dokumentidega taotlused. Nii ei läbinud tehnilist kontrolli viis projekti ja alla vajaliku lävendi jääb neli taotlust,” ütles Kuusmik, kelle sõnul tegi ka hindamiskomisjon oma tööd väga põhjalikult. Hindamise periood on kaks nädalat, millest kahel päeval kuulati taotluste esitajaid ja esitati neile lisaküsimusi.
Uus taotlusvoor avatakse järgmise aasta veebruaris.


title: Põhjarannik kolmapäeval, 19. oktoobril

maintext:
Põhjarannik kolmapäeval, 19. oktoobril
19. oktoober 2016
* Sirle Sommer-Kalda on teinud ära mammutitöö, et kajastada ükskiasjalikult sellist avalikkuses küllaltki vähe räägitud, kuid samas paljusid inimesi puuduvat teemat nagu dementsust põdevad eakad inimesed. Ajal, mil Eesti elanikkond vananeb ja maksumaksjate arv väheneb, on paljud inimesed sunnitud tööturult eemal olema, et hooldada oma lähedasi. Eluea pikenemisega kasvab ühiskonnas ka dementsete inimeste osakaal. Tänases Põhjarannikus on neljal leheküljel juttu sellest, kuidas tulevad toime haigete lähedased ja hooldajad. Milliseid võimalusi ja millistel tingimustel pakuvad olemasolevad hooldekodud. Sirle Sommer-Kalda veetis ka ise ühe päeva Alutaguse hoolekeskuse dementsete osakonnas ja kirjeldab sealsete patsientide ja hooldajate muresid ja rõõme. Samuti on ametnike ja poliitikutega juttu sellest, milliseid lahendusi nemad näevad, et lähedaste koormust vähendada.
* Maakonna koolide lipulaev − Narva keeltelütseum − jätkas Eesti koolide pingerea laineharjal purjetamist selgi aastal. Koolil on ette näidata riigi kõrgeim keskmine hinne matemaatika riigieksamil ja teine tulemus eesti keeles teise keelena. Ida-Viru maavalitsuse haridus- ja sotsiaalosakonna juhataja Kaarin Veinbergs rõõmustas, et maakonna vene õppekeelega koolide õpilased tegid päris hästi eesti keele kui teise keele eksami. Enamiku tulemus on tugevalt üle Eesti keskmise.
* Nelja Ida-Viru omavalitsuse – Jõhvi, Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme valdade ühinemiskõneluste katkestamine oleks halb märk ning võib lõppeda sundliitmise ja riiklikust toetusest ilmajäämisega, ütles Põhjarannikule haldusreformi Põhja-Eesti piirkondliku komisjoni esimees, rahandusministeeriumi regionaalvaldkonna asekantsler Kaia Sarnet. Esialgu sujuvalt alanud ühinemisläbirääkimstel hakkas elekter särisema pärast seda, kui Jõhvi andis märku, et ta peale Toila teistest huvitatud pole, mille peale teatasid omakorda Toila esindajad, et sel juhul ei ole nemad huvitatud Jõhviga kokkuminekust.


title: Kultuuriasutuste surnud ring

maintext:
Kultuuriasutuste surnud ring
6. oktoober 2016
Samal ajal kui laste arvu vähenemise tõttu on palju kõneldud haridusvõrgu kokkutõmbamisest, on sama saatus osaks saamas ka kultuuriasutustele.
Terve mõistuse seisukohast on selge, et näiteks pompöössetele kultuurimajadele, mis rajati Kohtla-Järve väikelinnaosadesse ajal, mil seal elas tuhandeid inimesi ja elu kees täiel rinnal, on üha keerulisem leida rakendust ning nende ülalpidamine muutub üha suuremaks koormaks.
Omaaegne Viivikonna klubi on varemetes. Vana-Ahtme klubi erastati uljalt sotsiaalprogramme lubanud Venemaa vagunitehasega seotud ettevõttele, ent sealtpeale, kui nende siinsed ärihuvid ootamatult otsa said, on jäänud soiku igasugune tegevus ka sealses kultuurimajas.
Kukruse kultuurimaja viiakse pärast põlevkivimuuseumi väljakolimist kunstlikku koomasse. Oru ja Sompa klubi püütakse veel elus hoida, nagu ka sealseid raamatukogusid. Olgugi et on teada, et lugejaid jääb nagu elanikkegi seal aina vähemaks.
Kohtla-Järvega sarnases olukorras on ka paljud teised omavalitsused ja eelseisva haldusreformi järel ähvardab ilmselt uste kinnipanek nii mitmeidki maaklubisid ja raamatukogusid, mida praegu omavalitsus hambad ristis veel töös püüab hoida. Ühinevates omavalitsustes seisab varem või hiljem ees ka kultuuriasutuste võrgu nii-öelda optimeerimine.
Tegu on justkui nokk-kinni-saba-lahti-olukorraga. Kultuuriasutusi ei ole siis, kui kulud kasvavad üle mõistuse suureks ja kasutajate hulk jääb napiks, mõistlik enam lahti hoida. Samas kiirendab klubide ja raamatukogude likvideerimine asulate elanike äravoolu veelgi.


title: Kergelt saadud raha needus

maintext:
Kergelt saadud raha needus
17. oktoober 2016
Kohe, kui kuskilt saab raha, ilma et oleks vaja tagasi maksta või tööd vastu pakkuda, algab suur jama. Eriti halva pöörde võtab asi siis, kui raha jagamise üle otsustamine peab olema läbipaistev ning demokraatlikult kontrollitud.
Et otsest vargust vältida ja erisuguste avalike toetuste eesmärgipärast kasutamist tagada, on taotlemis- ja otsustamisprotsess tavaliselt detailselt reguleeritud ning nõuab iga sammu bürokraatlikku dokumenteerimist. Mis omakorda tagab, et tavalisel inimesel pole lootust neid protsesse mõista ning tekivad teenusepakkujad, kes tasu eest (vaba turumajandus, ärge unustage, toetused või mitte) läbi murda aitavad.
Reeglite korrektne ja oskuslik järgimine võib tagada koguni selle, et raha saavad ettevõtmised, mille toetamise soovi raha jagajal tegelikult üldse ei ole. Nii läks näiteks “alternatiivmeediaväljaandega” Telegram, kel õnnestus EASilt 5000 eurot saada. EASi pressiesindaja oli sunnitud selgitama, et nende eesmärk ei olnud “hinnata, milline on vahendatavate uudiste päritolu või usaldusväärsus”.
Sel nädalal saime teada, et EAS pöördus politseisse kriminaalasja algatamiseks idufirma suhtes, mis pidi 2,4 miljoni euro suuruse toetuse abil valmis tegema universaalse ettemakstud kõnekaardi, kuid… loomulikult ei teinud seda. Eraldi sai kolme noore mehe firma veel ligi 200 000 eurot olematu kaardi turustamiseks. Raha liikus 2011. ja 2013. aastal ning mõningase elukogemuse pealt võib kindlalt öelda, et praeguseks on see ühel või teisel viisil läinud.
Kui kriminaaluurimine algas äsja, siis juba 2015. aasta veebruaris ilmus ingliskeelses Eesti idufirmadele pühendunud blogis .ee bubble lihtsal avalike dokumentide lugemisel ning väidetavat imekaarti välja töötava ettevõtte kontoris kohalkäimisel (seal polnud kedagi) põhinev ülevaade, kust selgus, et rohkem kui 2,5 miljoni euro kasutamist polnud toetuse andja sisuliselt mitte kuidagi kontrollinud. Veel kord, see oli poolteist aastat tagasi.
Selge, et teadlikult vasakule panemiseks keegi kolmele sümpaatsele noormehele raha ei andnud. Aga paberid olid õigesti täidetud ning ju tundus ka jutt usutav ja kooskõlas käibiva moega. Jumal teab, kui palju nii tegelikult on toetusi välja makstud ja veel makstakse.
Kuid palju hullem on, kui avalikkusel tekib veendumus, et kogu läbipaistvusest ja reguleeritusest hoolimata võib poliitilise tahte olemasolu korral toetusesaajaid samade reeglite oskusliku kasutamise raames väga erisuguselt kohelda. Usun, et kui mitte varem, siis lõppenud nädalal on see veendumus Eestis tekkinud.
Kelle peas sündis mõte, et parim lahkumiskingitus niigi räsitud mainega presidendile on neli aastat varjus hoitud otsus kahesaja tuhande euro suuruse sihipäraselt kasutamata toetuse “osaliseks tagasinõudmiseks”? Miks ei oleks EASi nõukogu presidendi ametiaja lõppedes võinud lihtsalt teha otsust, et kogu seda toetust ei nõuta tagasi ja punkt? Milleks võlts jutt, et toetuse saaja on “projekti eesmärgi osaliselt täitnud ja /…/ tutvustanud Eestit kui turismi sihtkohta ning olnud avatud presidendi külalistele, kellele on pakutud projekti äriplaanis lubatud teenuseid”?
Vägisi tekib tunne, et nii kurikavala lõksu sai Eesti riigipeale korraldada ainult pahatahtlik inimene või inimeste grupp, kelle huvides oli presidendi institutsiooni pisendada ja kahjustada, selle mõjuvõimu kärpida.
Kas saame praeguste teadmiste valguses vaadata tagasi 2012. aastasse ja täiesti kindlalt öelda, et see, kuidas president Toomas Hendrik Ilves käitus Reformierakonna rahastamisskandaali ajal, oli ainult tema enda valik? Äkki häirisid siis ja hiljemgi otsustavat väärtuspõhist tegutsemist isiklikud kaalutlused või hirmud? Ma tõesti loodan, et nii ei olnud, aga kindel enam olla ei saa.
Kui vähegi võimalik, siis peaks EASi ja teiste sääraste asutuste kaudu igasuguste ettevõtlustoetuste jagamist oluliselt piirama. Eesti oleks küll siis suur erand teiste riikide seas, kuid eetilises plaanis ja riigi antava signaalina oleks sellest palju kasu. Ühtlasi tuleks tõsiselt kaaluda EASi praegusel kujul laialisaatmist ja seejärel eesmärk eesmärgi haaval läbikaalutult uute Eesti majanduse edendamise asutuste või asutuse loomist nullist.


title: Eesti poliitikasse värskuse tooja

maintext:
Eesti poliitikasse värskuse tooja
5. oktoober 2016
Kuigi poliitikud on ultramaratoniks kiskunud tänavuse presidendivalimise protsessi eest avalikkuse käest kõvasti sarjata saanud, võiks lõpptulemuse ehk Kersti Kaljulaiu Eesti presidendiks valimise eest neid ka kiita. Nagu paljudes muudeski eluvaldkondades loeb lõpuks siiski tulemus.
Ei ole ka mõtet erakondi hurjutada selle eest, et esimesed presidendivalimise katsed vussi läksid. Kui peaaegu iga parlamendis esindatud erakonna jaoks oli auasi seista enda esitatud kandidaadi taga lõpuni, siis olnuks ühel neist riigikogus kahe kolmandiku või valimiskogus poolte häälte saamine võimalik vaid juhul, kui ta olnuks teistest mäekõrguselt parem. Aga nad olid ühtlaselt head.
Kersti Kaljulaiu puhul on kõigist tema viimase nädala jooksul ilmsiks tulnud voorustest üks olulisemaid, et ta peaks uue tulijana tooma Eesti poliitikasse värskust, mille defitsiidi käes on avalikkus ammu kannatanud. Reformierakond on 20 aastat riigis võimul olnud, Keskerakond peaaegu sama palju pealinnas. Kui pärast Toomas Hendrik Ilvese kümmet ametiaastat olnuks ka järgmine president kahe suurpartei tuntava sidemega, siis olnuks see ilmselt juba liig.
Väiksem tuntus võrreldes nende poliitikutega, kes on aastaid teleekraanidelt vastu vaadanud, võib samuti plussiks osutuda. Ei ole kahtlust, et sisemine motivatsioon avada end Eesti ühiskonnale ja näidata end parima võimaliku presidendina on tal tugevamgi kui neil, kes valimiskogus kandideerisid.
Ida-Viru seisukohast pole paha seegi, et uus president on tänu omaaegsele Iru soojuselektrijaama direktori ametile tugev ka sellises valdkonnas nagu energeetika.


title: Põhjarannik laupäeval, 8. oktoobril

maintext:
Põhjarannik laupäeval, 8. oktoobril
8. oktoober 2016
* Viimastel nädalatel veereb Jõhvist Soome poole järjepanu autosid üle 30 meetri pikkuste ja kümneid tonne raskete veostega. Need on Kesk-Soome rajatava hiiglasliku biomassitehase konstruktsioonid, mis valmivad Eesti Energia Jõhvi servas asuvas tütarfirmas Enefit Solutions. Firma hoovi peal on 700-800 tonni siin valmistatud ja eelmonteeritud metallkonstruktsioone, mille Soome viimiseks läbi Paldiski sadama tuleb teha üle saja eriveo reisi.
* Kuigi Jõhvi, Toila, Kohtla ja Kohtla-Nõmme ühinemisläbirääkimised on jõudnud punkti, kus ettevalmistamisel on rahvaküsitlused ning pärast seda jääb volikogudel ühinemisotsus vaid heaks kiita, kostab Jõhvi võimukoalitsioonist hääli, mis sooviksid Kohtla ja Kohtla-Nõmme uuest omavalitsusest eemale jätta. Üks skeptikutest on volikogu aseesimees Eduard Rae, kelle sõnul praegu vaid arutatakse ja kaalutakse plusse ja miinuseid. “Praktilisest küljest võttes aga tundub mulle isiklikult, et Jõhvi ja Toila liitumine on loogiline ja annaks palju rohkem sünergiat, ilma et siia liita veel Kohtla ja Kohtla-Nõmme vald,” sõnas Rae Põhjarannikule.
* Põhjaranniku ajakirjanik Teet Korsten rändas suvel ringi Venemaal ja jõudis Baikali järve äärde. Tänases lehest saab lugeda, mida põnevat tal silma jäi.
* Põhjaranniku nädalalõpu intervjuu on seekord kevadel Narva peaarhitektiks saanud Ivan Sergejeviga. Ta naasis oma kodulinna USAst ning võttis sealt ühes ka oma abikaasa. Noor arhitekt arutleb ajaloolise linna ümberplaneerimise küsimuste üle. Muuhulgas tahab ta enda eeskujul aidata kaaslinlastel väära “narvalase kompleksiga” võidelda.