description: Euroopa Liit on viimasel kümnendil liikunud selles suunas, et tarbijad ei peaks teises liikmesriigis mobiiltelefoniga helistamise, sõnumite saatmise ning internetis surfamise eest maksma rohkem kui kodumaal. Rändlustasud peaks praegu kehtiva plaani järgi kaduma järgmise aasta juunis.

title: Kalev Aasmäe: rändlustasude kaotamine vähendab privaatsust

maintext:
See tähtaeg võib aga nihkuda, kuna rändlustasude kaotamise detailide kokkuleppimine on seni kulgenud üsna vaevaliselt. Oma panuse venimisse on andnud ka digitaalse ühisturu volinik Andrus Ansip koos digivoliniku Günther Oettingeriga.
Volinikud esitasid septembri alguses ilmselt mobiilioperaatorite lobitöö tulemusena ettepaneku, mille järgi saaks Euroopa tarbijad telefoni- ja andmesideteenuseid teistes liikmesriikides lisatasudeta kasutada vaid 90 päeva aastas. See oli komisjoni varasemate lubadustega võrreldes oluline pööre, mistõttu tabas plaani kohe üldine pahameeletorm.
Komisjoni president Jean-Claude Juncker tunnistas Ansipi ja Oettingeri ettepaneku kõlbmatuks ning käskis neil selle täielikult ümber teha. Kurioosne juhtum leidis välismeedias üsna suurt kandepinda, väljaanne EU Observer nimetas toimunut lausa fiaskoks.
Eelmisel nädalal esitlesid sakutada saanud digivolinikud uut kava, mille järgi soovitakse Euroopa mobiilikasutajaid siduda ajaliste limiitide asemel hoopis mingite konkreetsete liikmesriikidega. Täpsemalt, selleks et tarbija saaks kasutada teistes ELi riikides rändlustasudeta mobiiliteenuseid, peaks tema SIM-kaart olema seotud elukohariigiga või mõne sellise liikmesriigiga, millega konkreetsel tarbijal on näiteks piiriülese töötajana või vahetusüliõpilasena olemas «kindel side».
Juhul kui klient kasutab rändlusteenust oluliselt rohkem kui kodumaiseid teenuseid või kui peamiselt rändlemiseks kasutatav SIM on pikka aega kasutuseta, oleks operaatoril õigus tarbijalt Euroopa Komisjoni määratud suuruses lisatasu küsida. Sama kehtib ka siis, kui tarbija sõlmib rändlemise ajal mitu SIM-kaardi teenuslepingut ja kasutab neid üksteise järel.
Ansipi ja Oettingeri eelkäija Neelie Kroes lootis, et ühisturu arendamine rändlustasude kaotamise kaudu vähendab Euroopa digitaalset mahajäämust. Kas praegune lahendus seda ka toetab, on küsitav. Pole saladus, et telekomiäri on väga investeeringumahukas ettevõtmine, ning lähiaastatel tuleb operaatoritel hakata panustama juba uuele, 5G-tehnoloogiale.
Kui volinike uus plaan läbi läheb, on Euroopa telekomifirmad sunnitud paigutama üha enam ressursse innovatsiooni asemel hoopis miljonite tarbijate isikupõhiste liikumis- ja kasutusmustrite jälgimisele, kogutud andmete analüüsimisele ning lisatasude rakendamisega seotud vaidluste lahendamisele.
Operaatorite jaoks on tegu parema variandiga kui rändlustasude täielik, tingimusteta kaotamine, tarbijatele tähendab see aga üha suurenevat isikupõhist jälgimist.


description: Laialt levinud legendi kohaselt ennustab kevadise käo kukkumine elada jäänud aastaid. Võiks arvata, et rahvajuttudel ja uskumustel ei ole loodusteadustega midagi pistmist. Ometi avaldati just teadusartikkel, milles loodusteadlased analüüsisid seost inimeste eluea ja käokukkumise vahel (1). Artikli autorid on tuntud loodusteadlased ja ajakiri ise on korraliku mõjufaktoriga rahvusvaheline eelretsenseeritud väljaanne, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tuul Sepp.

title: Tuul Sepp: kas käokukkumine ennustabki eluiga?

maintext:
Isased käod kukuvad territooriumi tähistamiseks ning emaste ligimeelitamiseks. Käo kukkumiste arv ehk silpide arv ennustab aga laialt levinud legendide alusel erinevaid inimeste heaoluga seotud tunnuseid – aastaid abiellumiseni, elada jäänud aastaid vms. Vastavad legendid ulatuvad tagasi vähemalt keskaega ning on levinud nii Skandinaavias, Saksamaal, Poolas, Venemaal, Tšehhis, Ukrainas kui ka Eestis. Kas nii laialt levinud ja püsiva legendi tekkimiseks ja säilimiseks peab sel olema ka veidigi tõepõhja?
Legendi kehtivust testiti Taani farmides. Selleks loeti kokku käod ja nende kukkumiste arv ning andmeid kõrvutati lähedalasuvate talude suurusega, lindude liigirikkusega talude ümbruses ning talude eelmiste omanike elueaga.
Käo kukkumiste arv osutus väga varieeruvaks, ulatudes ühest korrast 45ni. Kukkumiste arv sõltus lähedalasuva talu suurusest. Mida suurem talu, seda rohkem silpe käo laulus. Suurte talude ümbruses oli suurem ka lindude liigirikkus ning nende talude peremehed elasid kauem.
Lindude liigirikkuse ja kägude esinemise seos on loogiline – käod on pesaparasiidid ja vajavad sigimiseks teiste linnuliikide olemasolu. Suuremate talude ümbruses oli liigirikkus suurem ning vanaks elavate talunike kodude ümbruses on liigirikkus suurem. Need seosed on veidi raskemad tõlgendada. Suuremad talud pakkusid ehk lindudele rohkem lisatoitu seemnete vmt näol? Ehk oli vanaks elavate talunike kodude ümbrus paremini hooldatud ja toetas suuremat liigirikkust? Või toetas mingi kolmas keskkonnatingimus nii maaomaniku pikka eluiga kui ka suurt lindude liigirikkust? Korrelatiivne seos käo kukkumise ja eluea vahel oli igatahes statistiliste meetoditega registreeritud. Paigus, kus käod pikemalt kukuvad, elavad inimesed tõepoolest kauem.
Kirjeldatud uurimus näitab autorite arvates, et folkloor mängib olulist rolli inimeste suhete kujundamisel loodusesse ja looduse mitmekesisusse. Ilmselt peaks õppima seda potentsiaali paremini looduskaitses ära kasutama. Inimesed vajavad lugusid, soovitatavalt põnevaid. Samas on näidatud, et negatiivne folklooritaust võib elurikkuse säilitamisel kohati hoopis takistavaks osutuda. Näiteks on leitud, et raskused roomajate ja kahepaiksete kaitsmisel tulenevad suuresti nende loomade negatiivsest rollist rahvajuttudes (2). Sama kurva saatuse all kannatavad ämblikud ja nahkhiired.
Käokukkumise ja inimeste eluea vahelist seost analüüsival artiklil ei tundu olema kuigi suurt praktilist väärtust. Ühelt poolt tundub, et lugupeetud teadlased raiskavad aega ja ressursse totrustele. Samas tõmbab selline artikkel tähelepanu mitmetele huvitavatele küsimustele. Esiteks teadusliku meetodi (hüpoteesi püstitamine, selle kehtivuse testimine, järelduste tegemine) laiemale rakendamispotentsiaalile igapäevaelu väidete kontrollimisel. Teiseks «vanarahvatarkuse» väärtustamisele – sageli põhinevad legendid ja tähelepanekud pikematel vaatlusandmetel ja mitme põlvkonna kogemusel, mida ei tohiks ignoreerida ja halvustada vaid seetõttu, et tegemist on rahvatarkusega.
Minu enda jaoks on see oluline õppetund, kuna olen minevikus korduvalt näidanud üles üleolevat suhtumist folklooril põhinevatele väidetele. Jah, suur osa sellisest «rahvatarkusest» on ilmselt alusetu jama, põhinedes eelkõige kinnituskalduvusel, mis paneb inimesi eelistama ja märkama nende uskumusi toetavaid fakte ning tõlgendama informatsiooni nii, et see kinnitaks nende juba olemasolevaid veendumusi. Ilmselt vääriks aga nii mõnigi vanarahvatarkus teadusliku meetodiga kontrollimist. Kui sellest ka maailmamuutvaid avastusi ei tule, siis suurenenud avalikkuse tähelepanu teadusliku meetodi rakendamisele ning inimese ja looduse vahelistele suhetele kindlasti.
(1) Ceriaco, L. M. P. 2012. Human attitudes towards herpetofauna: The influence of folklore and negative values on the conservation of amphibians and reptiles in Portugal. Journal of Ethnobiology and Ethnomedicine 8.
(2) Moller, A. P., Morelli, F., Tryjanovski, P. 2016. Cuckoo folklore and human well-being: Cuckoo calls predict how long farmers live. Ecological Indicators in press:00-00.
Tuul Sepp on Tartu Ülikooli teadlane, kelle peamisteks uurimisvaldkondadeks on loomaökoloogia ja evolutsioonibioloogia. Oma arvukate populaarteaduslike artiklite eest on ta pälvinud ajakirja Eesti Loodus kõige viljakama autori tiitli, Eesti teaduse populariseerimise auhinna ning kultuuriajalehe Sirp laureaadi tiitli. Peale maineka Marie Skłodowska Curie individuaalgrandi pälvimist 2016. aastal täiendab ta ennast järeldoktorantuuris USAs Arizona osariigi ülikoolis.

fasttext_language: et


description: Laupäevasel valimiskogul on presidendikandidaatide kõrval veel üks hämar peategelane: tühi (või rikutud) sedel. Ükskõik kes saab kõige rohkem hääli teises voorus, võib võidu kaotada suhteliselt väikesele arvule kehtetutele sedelitele, kuna teda peab toetama enamik hääletusel osalenud sedelitest. Ka tühjad sedelid osalevad ning piisaval hulgal kujutavad nad endast sisuliselt vetot võitjale.

title: Ahto Lobjakas: laupäevasel valimiskogul on veel üks hämar peategelane

maintext:
Nii on poolikud kõik arutelud, mis piirduvad kandidaatide reastamisega hääletusvoorudes. Favoriidid esimeses voorus on ilmsed – Kallas, Reps ja Kaljurand – ning võimalikud kombinatsioonid teises voorus teatud piires läbi mängitavad. Jah, kaalukeel näib olevat Sotsiaaldemokraatlik Erakond – kuigi siin tuleks rõhutada näilikkust, kuna SDE 15-liikmeline fraktsioon ise pole kuigi ühtne, rääkimata 27 SDE kohalikust valijamehest, kelle varjatud sümpaatiad ulatuvad EKREst Keskerakonnani. Pigem on SDE osa nn soost.
Sooks olemine ei ole seekord aga tingimata halb asi. Tühja sedeli veto eeldab organisatsiooni ja organisatsioon kipub meil võrduma partei käsuliiniga, olgu see siis nähtav või peidetud. Kästa saab neid, kelle huvid millestki sõltuvad, kõnealusel juhul näiteks poliitilistest sanktsioonidest või jagatud omakasu lootusest. Soo asukad on käsu- ja kasuliinidest kaugemal ning otsustes sõltumatumad. Mängu rikkuma saaks neid sundida isiklikumad motiivid ja nende «organiseerimine» oleks keeruline (kuigi mitte võimatu).
On ilmne, et presidendivalimise korra koostajad on sellesse programmeerinud valimiste kodaratesse lihtsalt heidetava kaika. Arnold Rüütli ja Toomas Hendrik Ilvese valimisel vastavalt 2001 ja 2006 olid kehtetud sedelid otsuse mõjutamisele ohtlikult lähedal, aga kuna hääletasid kõik valijamehed (2006) või kõik ühe erandiga (2001), olid mõlema võidud n-ö absoluutsed.
Seekord on parteide lõhed sellised, kus teisest voorust välja jäänud kandidaatide toetajail ei pruugi seal enam olla vastuvõetavat eelistust. Siis on neil valik: mitte hääletada ja nii tulemust mitte mõjutada - või hääletada «tühjalt», püüdes realiseerida oma vetovõimalust.
Tühjade sedelit mõju on seda suurem, mida tasavägisem on tulemus (ja mida vähem hääletajaid). Ühehäälelise võidu tühistamiseks piisaks ühest kehtetust sedelist. Laupäevastes oludes, niivõrd kui need on ennustatavad, oleks juba paarteist tühja sedelit väga suur jõud. Kiusatus on ilmselgelt suurim neil, kelle kandidaat teisest ringist välja jääb. Mõeldavad on siiski ka keerulisemad kalkulatsioonid: näiteks selget kaotust ootava kandidaadi toetajail on mõeldav motiiv hääletus kehtetute sedelitega tühja lasta.
Selle jutu mõte ei ole kedagi ette süüdistada, vaid osutada kergusele, millega praegu on soovi korral võimalik presidendivalimised valimiskogus tupikusse ajada. See on süsteemi nõrkus, mis seni pole mängu sekkunud, aga kujutab endast tänast poliitilist punnseisu arvestades reaalset relva. Tühjadest sedelitest saab väga kergesti teha midagi, milleks nad pole mõeldud. Mõeldud saavad nad olla vaid poliitilise protesti näitamiseks. Kindlasti pole nad mõeldud vetovõimaluseks neile, kes esimeses voorus konkurentsist pudenesid, või ükskõik kellele, kelle huvides pole mingil põhjusel Eestile presidenti olemasolevate kandidaatide seast ära valida.
Tühi sedel on poliitilise relvana puhas negatiiv, hääl kaose poolt, esindamata ühtki legitiimset huvi. Poliitiliste pattude redelil asub ta mitu astet allpool erakondade koostöövõimetusest. Ta on hullem kui vastuagitatsioon kandidaadile – ta on sisuliselt vastuhääl süsteemile, hoob konstitutsioonilise kriisi vallandamiseks. Sest mis muud oleks enam kui pool aastat käinud kampaania tagasitoomine nullpunkti, mis oleks ühtlasi surnud punkt?


description: Ainult loetud päevad pärast viimase relvarahu kehtima hakkamist rünnati ja hävitati Süürias ÜRO abikonvoi, mis oli teel Alepposse. ÜRO kuulutas olukorra kiiresti nii etteplaneeritud rünnakuks kui sõjakuriteoks. Toetudes õhuruumi luureinfole avaldas USA valitsus ametliku teadaande, mis andis vastutuse Venemaa õhujõududele ning kirjeldas kahe Vene Sukhoi SU-24 sõjalennuki kohalolu piirkonnas rünnaku ajal, kirjutab Bathi ülikooli rahvusvahelise julgeoleku professor David J. Galbreth.

title: David J. Galbreth: Lääneriigid ei suuda Venemaad ohjes hoida

maintext:
Venemaa valitsus on süüdistused tagasi lükanud väitega, et USA-l «puuduvad faktid» ning avaldas droonisalvestised konvoist, mis väidetavalt näitasid, et seda kasutati valitsusvastaste üksuste poolt kattevarjuna. Samuti väitis Venemaa valitsus, et plahvatused ei tulnud õhust, vaid tegemist oli hoopis militaristliku rünnakuga. (Konvoi sõitis rünnaku ajal läbi mässuliste poolt kontrollitud territooriumi.)
Rünnak konvoile järgib sama süüdistuste ja eitamise mustrit, mis iseloomustab avalikku diplomaatilist vaidlust Venemaa ja lääneriikide vahel, peamiselt siiski USAga: USA või ÜRO esitavad väite ning Venemaa vastab võrdselt usutava alternatiiviga. Selline edasi-tagasi muster on mitu korda välja mängitud Süürias ja Ukrainas ning selle asemel, et üksteisega rääkida, kujundavad mõlemad pooled olukorda pigem oma valijaskondade kasuks – olgu tegemist siis lend MH17 allatulistamisega, keemiarelvade kasutamisega Bashar al-Assadi poolt või sellega, kuidas täpselt defineerida «mässajat» või «äärmusrühmitust».
Selline olukord vastandub aga koalitsioonijõudude reaktsioonile 19. septembri pommitamisele, mis tappis 60 süürlast pärast relvarahu algust. Kui see vahejuhtum päevavalgele tõusis, tunnistasid nii USA, Austraalia kui Ühendkuningriik, et nad olid rünnakus osalised ja teavitasid sihtmärkide tuvastamiseks mõeldud protokollide ja käsuliini uurimise alustamisest.
Kõik see ütleb meile aga kahte asja: esiteks seda, et Süürias toimuva tõttu Venemaa ja lääneriikide vahelised mõranenud suhted ei ole eraldatavad Ukraina tõttu tekkinud pingetest. Tugev pinge kahel liinil kahandab kiiresti võimalust ühise tee leidmiseks rahu saavutamiseni.
Teiseks ütleb olukord meile seda, et lääneriigid on selgelt näidanud võimekuse puudumist Venemaa ohjes hoidmiseks Süürias ja veel vähem Ukrainas. Milliseid meetmeid on lääneriigid Venemaa ohjeldamiseks juba kasutusele võtnud?
Diplomaatia ja sanktsioonid
Diplomaatilised püüdlused algasid siis, kui Venemaa alustas Ukrainas aktiivseid sõjaväelisi operatsioone. Minsk I ja Minsk II kokkulepped rahu saavutamiseks Ukrainas põhinesid diplomaatilisel partnerlusel USA, Euroopa Liidu ja Venemaa vahel. Minsk II kokkuleppe põhimõtteid kasutatakse ikka veel nende poolt, kes jälgivad Ukraina konflikti, et teha kindlaks, mis kvalifitseerub kummagi poole puhul üleastumiseks.
Diplomaatilised püüdlused Süürias on olnud veelgi laialdasemad: koostööd teevad ÜRO Julgeolekunõukogu ja ühendatud sõjaväeline kommunikatsioonikeskus, mis juhivad operatsioone niinimetatud Islamiriigi vastu. Selline diplomaatiline käitumine aitas kehtestada viimase (nüüdseks läbi kukkunud) relvarahu, mistõttu ÜRO abikonvoi üldse Süüriasse pääses.
ÜRO abikonvoi, mida Süürias rünnati. Foto: Scanpix
Konvoi vahejuhtum aga näitas, et praegune diplomaatiline olukord on järjest halvenev, olles samal ajal Venemaa-vastaste sanktsioonide surve all, mida USA ja EL on paigas hoidnud alates 2014. aastast, kui Venemaa annekteeris Krimmi poolsaare.
Need sanktsioonid keskendusid Venemaa valitsuse liikmetele ja teistele, kellel on spetsiifilised majanduslikud sidemed Vladimir Putini ja tema valitsuse võtmeisikutega, mistõttu on blokeeritud rahvusvaheline kapitalivool (sealhulgas naftafirmadelt) ja külmutatud varad väljaspool Venemaad.
Seni on sanktsioonide eesmärgiks olnud survestada eliiti ja mitte otseselt mõjutada tavaliste venelaste igapäevaelu, kuid nafta- ja gaasihindade järsk langus on mõjutanud elukallidust, mis on omakorda lisanud survet Putini valitsusele.
Ohtlikud mängud
Veelgi vastuolulisem on see, et lääneriigid on püüdnud piirata Venemaa mõjujõudu nii NATOs kui Süürias sõjaliste vahenditega.
Põhja-Atlandi Leping kohustab kõiki NATO liikmeid üksteist kaitsma ja aitama, kui keegi neist on ohustatud või langeb rünnaku alla. Ukraina kriisi süvenemisest alates oleme näinud nõuetekohast NATO üksuste paigutamist Ida-Euroopasse, ühiste sõjaväeliste õppuste lisandumist ning üldist tõusu sõjaväe- ja julgeolekukulutustes.
Süürias on olukord keerulisem, eriti jagatud õhuruumis, mida nii Venemaa kui lääneriigid kasutavad Islamiriigiga võitlemiseks ning mida Venemaa samal ajal kasutab valitsusvastaste üksuste ründamiseks. Lääneriigid ja Venemaa ei saa lihtsalt seisukohta võtta, vaid nad peavad nii suhtlema kui koordineerima oma mitmeid rünnakuid, et kaitsta puhvreid, varasid ja sõdureid maa peal. See on aga väga ohtlik mäng, eriti kuna uus sõda võib potentsiaalselt muutuda tuumasõjaks.
Kõige tõhusamaks piirajaks oleks ilmselt siduv kokkulepe ühise tee leidmiseks rahu saavutamisel Süürias, aga osalised pole lähedalgi üksmeelele sellise rahu olemuse ja veel vähem siis rahu saavutamise meetodite osas. Liiga palju pilvi on lõhe kohal, mis asub Assadi valitsuse tuleviku, Islamiriigi-vastaste operatsioonide ja Iraani rolli vahel. Samal ajal on USA, Euroopa ja Venemaa ikka veel Ukraina jätkuva konflikti tõttu vastasseisus, koos kogu kaasneva diplomaatilise pingega.
Venemaa on olnud väga osav Süüria konflikti enda kasuks ära kasutamisega. Venemaa kaitseb veel võimul olevat suveräänset valitsust, omab õhujõudude osas tohutut ülekaalu ning teeb koostööd nii hästi treenitud Süüria Riikliku Armee kui kõrgelt motiveeritud valitsust toetavate rühmitustega.
Nii Süürias kui Ukrainas hakkab Venemaa lõpuks siiski rahuleppeid otsima. Küsimus seisneb aga selles, kas lääneriikidel on piisavalt julgust sellega nõus olla ja Venemaaga rahulepete rakendamiseks koostööd teha. Venemaa ja lääneriikide vaheliste keeruliste suhete lihtsustamine asetab mõlemad pooled silmitsi reaalsustega, mis neile ei meeldi.
Artikkel avaldus originaalkujul veebiväljaandes The Conversation.


description: Liisi Uder toob 27. septembri Postimehe arvamusartiklis me ette pensioni paradoksid ja pensioni kui maailmavaatelise küsimuse. Tõepoolest, millena seda nähakse, kas pigem vaesteabina, sissetulekute kindlustusena vanaduspäeviks või puhkusena? Uder jõuab tõdemuseni, et pension on siiski riigiabi, millele meil on põhiseaduslik õigus.

title: Egle Heinsar: pension on pension

maintext:
Õigus õiguseks, aga praeguse mudeli järgi pensioni kogujad on pensionäridena needsamad, kes nad on praegu: vaesed on suhteliselt vaesed, rikkad on päris kobeda sissetulekuga. Palgalõhestunud ühiskonna liikmetena vaatab seal tulevikus meile vastu ka pensionilõhe, tahame seda või mitte. Selle sõnumi võib tulevikust «ära tuua» igaüks, kes natukene arvutada oskab.
Muidugi võib mõtestada nii, et kelle elatustase on praegu madal, ei näe pensioni kui võimalust minna lõpuks ihaldatud puhkusereisile, kuigi mäletame vist kõik viieteistkümne aasta tagust reklaami, kus tuntud suusataja kelgib: «Nüüd olen pensionil.» Lääne heaoluühiskonna märgid tänavapildis ehk ristluslaevaga rändlevad pensionärid on meie tuleviku tegelikkus täpselt selle võrra, kui palju on rikkaid reisihimulisi olevikus. Mõistliku ja ettevaatava inimese tulevik pensionärina on ilmselt seal kusagil vahepeal – teatud sissetulekute tase on kindlustatud.
Kas aga pension peab üldse olema «nagu» see või «nagu» teine? Kas see ei võiks olla lihtsalt pension? Täiesti eraldi kategooria, see ei olegi ju palk, puhkuseraha või abiraha. Ja selle saaja on pensionär, ilma mingi märgistuseta.
Metsikutel üheksakümnendatel, värskelt vabasse turumajandusse sisenenud ühiskonnas, kui kõike taheti tõlgitseda kliendi-teenindaja suhtena, tuli ka ühel hetkel ette tõrge – näiteks õpetaja ja õpilase suhe ei ole teenindaja ja kliendi suhe, samuti ei ole arst kellegi teenindaja, vaid arst, eraldi kategooria. Niisama lihtsalt ei ole ka kõik, mis vahetab omanikku, toode, nagu meile on püütud selgeks teha. Kui püüda kõike ühe mõistega seletada, kipub elu oma värvilisuses ära kaduma.
Teisalt, ega kategooriad ei ole ka kivisse raiutud. Muutuvas maailmas muutub ka töö kui selline – järjest rohkem tööd on kolinud internetti, seda saab juba tänapäeval teha kodust lahkumata, saati siis tulevikus. Mina tahaks küll selline olla – töötav ja pensioni saav, vahepeal ka puhkav vanainimene. Muidugi, pensionikogumise strateegia tuleb igaühel teha ammu enne, kui pensioniiga ligi hiilib.
Olen sellest põlvkonnast, kes pidi aastaid tagasi kohustuslikus korras «millegagi ära liituma». Hiljuti tuli enda valikule uuesti otsa vaadata: olin valinud järgmise vanuserühma ehk minu jaoks isegi praegu konservatiivse strateegia. Kuidas see valik mu pensioni suurust mõjutab, on üks suur oletus – on ju vahepeal olnud majandus kriisis ja tormakama kogumisstrateegiaga oleksin ehk endale hoopis näppu lõiganud. Selge on aga see, et rohkem kui kunagi varem on tulevik ehk pension igaühe enda käes, nimetagu siis oma pensionipõlve puhkuseks, abirahast elamiseks või kindlustusraha väljavõtmiseks.


description: Türgi Õigluse ja Arengu partei (AKP) tõusis võimule 2002. aastal lubadusega anda usklikele moslemitele usuvabadus. Neliteist aastat hiljem on vabadus viimane asi, millega AKP tegelenud on, kirjutab Duke’i ülikooli majandusprofessor Timur Kuran.

title: Timur Kuran: türklased kardavad "nõiajahi" tõttu oma töökohtade ja elude pärast

maintext:
Täna peavad isegi AKP toetajad oma sõnade üle hoolikalt järele mõtlema, et mitte paista valitsust kritiseerivana või vaenlaste poolel olevana. Selline kohustus on võimendunud pärast 15. juulil president Recep Tayyip Erdoğani valitsuse vastu korraldatud ebaõnnestunud riigipööret. Nüüd on AKP vaenlastega seotuse – eriti Pennsylvanias elava erakliku imaami Fethullah Güleniga, keda valitsus süüdistab putši korraldamises – kohta tõendite hävitamine juba ellujäämise küsimus.
Ilmalikud valitsused
Erdoğani valitsus ei ole esimene, kes on sundinud Türgi kodanikke oma eelistusi ja uskumusi varjama. 1920ndate ja 1950ndate aastate vahel ja mingis ulatuses ka kuni 2002. aastani valitsesid Türgit ilmalikud valitsused, mistõttu valitsuses, sõjaväes ja isegi kaubanduses edu lootvad usklikud türklased pidid oma usklikkust vähe välja näitama ning vältima poliitilisele islamile toetuse väljendamist.
Kolme AKP-le eelnenud islamistliku partei juhid panid pahaks takistusi religioossele eneseväljendusele. Nad olid arvamusel, et Prantsuse stiilis ilmalikkus oli Türgi kultuuri ära rikkunud. Nad olid küll ettevaatlikud ega astunud avalikult põhiseaduse vastu välja, kuid aastatel 1971-2001 nad keelustati, kuna nähti ohtu ilmalikkusele. 1999. aastal pandi Erdoğan ise vangi luuletuse esitamise eest, mida peeti sektantliku vägivalla õhutamiseks. Samal aastal kolis Gülen USAsse, olles ise Islamiriigi toetamise eest uurimise all.
Ilmaliku valitsuse kaastoetajatena olid Güleni Hizmeti (Teenistus) liikumine ja AKP loomulikeks liitlasteks. Nad olid juba kümme aastat teinud koostööd, et õõnestada Türgi ilmalikke institutsioone. 2010. aastal lõpetas põhiseaduslik referendum kõigutamatult ilmaliku sõjaväe kaitse vabariigi üle ning nad nägid ajaloolist võimalust võtta üle Türgi institutsioonid, kuigi selle toimumise mooduste üle peeti ka pingelisi vaidlusi.
Erdoğani poliitika
Tollase peaministrina hakkas Erdoğan muutma Türgi ühiskonda oma konservatiivsete arusaamade järgi islamist. Süvendati usuõpetust. Kitsendati alkoholipiiranguid. Naistel kästi saada vähemalt kolm last ning hiljem keelati neil avalikus kohas naermine. Uudisteagentuurid, keda AKP ära ei ostnud, alistati ähvardustega koostööst keelduvatele ajakirjanikele karistusmaksude määramisega või nende vangistamisega. Ilmalikke türklasi, kes olid kunagi poliitilise kaasaegsuse eelväeks, kirjeldati moraalitutena, sündsusetutena ja isegi mittetürklaslikena.
Ka sügavalt usklikud moslemid pidid hirmu tundma ning Erdoğani-Güleni toetajate vaheline võimuvõitlus ei olnud ainsaks põhjuseks. Güleni toetajatel olid AKP juhtimise all alguses samasugused võimuprivileegid, sealhulgas siis eeliskohtlemine valitsuse töökohtadele palkamisel ja lepingute sõlmimisel, kuid pinged jõudsid otsustavasse järku 2013. aastal, kui Güleni toetajad üritasid Erdoğani korruptsiooniuurimisega siduda. Erdoğan vastas süüdistustele sellega, et alustas riigiinstitutsioonides Güleni toetajaid ametitest kõrvaldama.
Kaks akadeemikut olid juba avalikustanud, et paljud endise ilmaliku riigikorra vastased kaasused põhinesid väljamõeldud tõenditel, ning AKP ametnikud süüdistasid Gülenit kõigis õiguslikes väärtegudes. Polnud kahtlustki, et AKP teadis kohtuasjade ohvrite, sealhulgas sadade kindralite süüdlasteks lavastamisest, aga vaid vähesed türklased julgesid sel teemal sõna võtta, sest kardeti saada Güleni «paralleelriigi» osaks sildistatud.
Kaks kuud pärast Türgi ajaloo kõige verisemat riigipöördekatset räägivad türklased ikka veel sürreaalsetest pommitamistest, televisioonis tankide tänavatel nägemisest ja valitsuse raevukast reaktsioonist, mis on kaasa toonud kümneid tuhandeid arreteerimisi. Mõned arvavad, et Erdoğan võis riigipöördekatse ise lavastada, et õigustada suurt lahtilaskmiste tulva. Sellised küsimused tõstatatakse muidugi ainult kinniste uste taga ning rõhutades antipaatiat «Fethullahi terroriorganisatsiooni» vastu, mis on Hizmeti uus ametlik nimetus. Türklased teavad, et valitsus võib väikseimatki sidet Güleniga, kui tahes vana või tühist, võrdsustada riigireetmisega.
Väidetavaid poolehoidjaid lastakse kiirendatud korras töölt lahti või isegi vangistatakse. Güleni stipendiumite abil hariduse saajad on peamised kahtlusalused ning samamoodi koheldakse miljoneid inimesi, kes on suhelnud Güleni toetajatelt võetud ettevõtetega. Güleni toetajate varad on konfiskeerimisel ning tegemist on suurima rikkuste omistamisega alates 1940. aastast. Praeguses olukorras on ülistada hävitatavate Güleni toetajate heategevusorganisatsioonide kasulikkust professionaalne enesetapp.
Riigipöördekatse
See on aga rohkem kui liig, sest olenemata Güleni asjadesse seotuse ulatusest polnud putš vaid Güleni toetajate tegu. Osalesid ka erinevate vaadetega rahulolematud politseinikud ning edutamist lootvad oportunistid. Putši läbikukkumine võis sõltuda faktist, et info lekkis, mistõttu taganesid plaanist paljud vandenõulased, sealhulgas ka keskse tähtsusega sõjaväeüksused.
Paljud kindralid, luureohvitserid ja teised ametnikud kõhklesid, kui tuli välja, et putš on ees ootamas. Erdoğani tippkindralid ja luureülem hoidsid teda tunde infosulus, isegi kui atentaadirühm tema puhkekodu suunas liikus. Mitme Türgi julgeolekuohvitseri «ootame ja vaatame, mis juhtub» lähenemine lõppes nii mõnelegi neist vangistusega. Ka teiste türklaste seas on kahtlemata palju neid, kes otsustasid enne Güleni vastu pööramist putši lõpptulemuse ära oodata.
AKP ja mitu tema oponenti on ühes asjas üksmeelel: kui putš oleks õnnestunud, oleksid repressioonid palju hullemad. AKP toetajate arv on tõesti Güleni omadest palju suurem. Samas on AKP viimase 14 aasta jooksul leidnud kibestunud vaenlasi, kelle juhtide vangistamist oleksid aplodeerinud miljonid türklased, isegi kui paljud neist juhtidest väitsid usutavalt, et nende toetus Erdoğanile oli teeseldud.
Täna on Türgi kaugemal kui kunagi varem ühiskonnast, kus inimesed saaksid avatult ja ausalt rääkida. Käimasolevas nõiajahis kardavad igasuguste vaadetega kodanikud oma töökoha ja elu pärast. Pelgupaika otsitakse teeskluses, olgu see siis sotsiaalne, poliitiline, intellektuaalne või religioosne. Selline valdav valelikkus tugevdab Türgi korduvate poliitiliste kriiside põhjuseid.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org


description: Kui möödunud laupäeval loeti Estonia kontserdisaalis kokku kahe lõppvooru pääsenud kandidaadi hääletussedelid ning selgus, et vaatamata pea pool aastat kestnud kampaaniale jääb president seekord valimata, olid inimesed pettunud. Jagasin seda pettumust ja tunnen seda siiani. Ilmselt oli kõigil oma eelistus kandidaatide seast. Nii ka minul.

title: Kersti Kaljulaid: minu kiri kõigile Eestimaa inimestele

maintext:
See ei ole kindlasti põhiseaduslik kriis ega demokraatia pankrot. Lihtsalt valimised lähevad nüüd tagasi riigikokku. Sellepärast asus riigikogu vanematekogu kiirkorras uut kandidaati otsima. Oli selge, et ükskõik kes selleks kandidaadiks saab, on tema moraalne kapital sellele ametikohale asumiseks üsna napp. Tagavarapresident. Portselankuju kaminasimsil.
Nii öeldi veel enne, kui riigikogu oli jõudnud kandidaati otsimagi hakata. Suur osa pahameelt kandub paratamatult uuele kandidaadile üle. Saan sellest aru. Kuid lahendus sellele olukorrale peab leiduma.
Kaua eemal viibinuna on minu tuntus napp. Kuigi mu seisukohad võivad olla raadioeetrist ja ajalehtedest tuntud, olen ise suurema osa eestimaalaste jaoks tundmatu. Mõistan neid, kelle jaoks riigikogu fraktsioonide otsus on üllatav või tundub arusaamatu.
Kindlasti on aga arusaadav tugev koostöötahe riigikogus presidendi leidmiseks. See on samm edasi presidendivalimistel, aga ma usun, et see samm on tegelikult veelgi suurem, sest kõik osalised räägivad üksteisega. Lõpuks ometi! Minugi vestlused fraktsioonides olid siirad arutelud Eesti tulevikust.
Ma tahan riigikogu vanematekogu ja fraktsioonide usaldust õigustada. Kui mind valitakse presidendiks, tahan seda avatud suhtlemise kultuuri hoida ja edendada. Tahan arutleda Eesti üle nende kandidaatidega, keda pea pool aastat on kampaaniatrumlis loksutatud. Rääkida valimiskogu liikmetega, kes käisid laupäeval Estonias ning lahkusid tühjade pihkudega. Kuulata inimesi, kes elavad Eestimaa eri paigus ning on pärast laupäeva pettunud valimiskogus, erakondades, poliitikas ja riigijuhtimises laiemalt.
Sest mida saab president teha? Milline on tema roll? Paljuski ongi Eesti Vabariigi presidendi roll olla olemas seal, kus parasjagu keeruliseks kisub. Presidendi roll on kirjeldatud põhiseaduses. Aga presidendil on alati tema sõna jõud, millest põhiseadus ei räägi. President ei saa välja pakkuda lahendust igale Eesti elu probleemile, kuid juba probleemi sõnastamine ning selle väljaütlemine on väga suur samm lahenduse poole. Seda saab president teha ja peab tegema. Nõudlikult, vastutustundlikult ja erapooletult. Kuid alati mitte avalikult. Ikka vastavalt vajadusele nii, et liiguksime lahenduse poole.
Olen viimased 12 aastat töötanud Luksemburgis, kuid minu süda ja minu kodu on alati olnud Eestis. Olen oma mõtetes olnud alati Eestis, olen aktiivse kodanikuna neid mõtteid ka sageli välja öelnud. Olen seda teinud siis, kui on palutud, või siis, kui olen näinud, et see on vajalik. Meenutan Sulle mõnda seisukohta, mida olen varem väljendanud.
Kõigepealt aga palun Sul tähele panna, et see ei ole minu programm. Presidendil ei ole programmi, programmid on erakondadel. Erakondadel on valimiste eel kohustus mõelda, kuidas täpselt me edasi liigume. Presidendil peavad aga olema seisukohad. Need muudavad presidendi tegutsemise arusaadavaks ja ettearvatavaks. Need annavad rahvale selge arusaamise, millel põhinedes president Eestis ja maailmas toimuva kohta sõna võtab.
Viimati augustikuus Paides arvamusfestivalil rääkisin, et tugeva demokraatia nurgakivideks on enesekindlad kodanikud ja eetiline riik. Enesekindel kodanik on lihtsasti äratuntav – teiste suhtes uudishimulik ja avara mõttemaailmaga tegelane. Enesekindla kodaniku taga on toetav, aga ka usaldav riik, kes ei piira kodaniku vabadusi oma unistusi ellu viia.
Kodanikku tema valikutes toetav riik ongi eetiline riik. Eetiline on selline Eesti, kes enesekindlalt aitab nõrgemaid eelarvest enne, kui hakkab kulutama neile, kes peaksid olema tugevad. Neile, kelle asi on tegelikult kasutada riigi antud vabadusi ja ennast ise aidata. Toetus on neile, kes ei saa oma vabadusi realiseerida, sest on lapsed, haiged või mingil põhjusel hariduseta.
Kõigile teistele on mõeldud vabadused. Ei ole tingimata vaja igakülgseid ettevõtlustoetusi. Aga tingimata on vaja koole, lasteaedu, spordikoole, spordivõimalusi ja terviseedendust. Eetilisel Eesti riigil on käed-jalad tööd täis seda, millega ta peab tegelema, et rahvust hoida, kaitsta ja arendada. Et luua enesekindlat eestimaalast. Enesekindel ja eetiline riik on tagasihoidlik – ta ei tüki kõikjale, aga on olemas, kui teda tõesti vaja on.
Arusaamine riigist ja tema pakutavast peab muutuma nii, nagu ühiskond areneb. Paarkümmend aastat tagasi rääkisime õhukesest riigist, vähe bürokraatlikust ja säästlikust. Lääne-Euroopa riigid on meile järele jõudnud – avalike teenuste liiga suured kulud on probleemiks pea kõikjal.
Meie ise aga oleme jõudnud juba uude ajastusse. Meie riigist on kujunenud kodanikeühenduste riik.
Meie kõik olemegi riik. Lisaks maksutulule panustavad Eesti inimesed järjest enam oma riiki tegudega, ajaga, sõnaga. On aeg võtta see ressurss kasutusele. Tuleb leida, kuidas seal, kus meid on vähe, või vajatakse üsna spetsiifilist tuge, saab osa avalikke teenuseid võtta üle kolmas sektor. Ma ei eelda, et nad teevad seda tasuta. Kuidas seda korraldada, küsisin TEDxi konverentsil Toompeal ja jään küsima ka edaspidi. Avaliku sektori innovatsioon on alanud Eestist, teinud meist e-Eesti. Nüüd läheme edasi.
Ainult see, kui areneme kiiremini oma konkurentidest, kes samal ajal on meie head partnerid poliitikas ja äris, saab parandada meie inimeste toimetulekut. Lihtne osa sai läbi. Oleme keskmise sissetuleku lõksus, kust saame välja just Eestile sobivate lahendustega. Trendide järgimisest enam ei piisa, neid tuleb nüüd murda! Tuhandeeurose keskmise palgaga riik ei vaja enam lihtsaid lahendusi, nagu välisinvestorite pakutav tehnoloogia ja sissetöötatud turustuskanal. Nüüd peame astuma innovatsiooniliidrite hulka. Me olemegi astumas, olen kindel.
Presidendi roll Eestis on väga oluline. Kui minust saab esmaspäeval president, siis asun peagi kõrvaldama oma suurimat puudust – seda, et Eesti inimesed ei tunne mind. Teen seda nii palju kui võimalik ning nii kiiresti kui võimalik, jätmata unarusse muid presidendile seatud ülesandeid ja kohustusi.
Muud ülesanded, nagu see, milline on presidendi roll Eesti välissuhtluses, on teil, lugejatel, väga hästi selged. Toomas Hendrik Ilves on teinud seda suurepäraselt. See on väga kõrge standard, mida kavatsen hoida. Kadriorgu maha jäävad kingad on ilmselgelt väga suured. Eks mul tule leida omad ja stiililt saavad need olema ka pisut teistsugused. Usun, et mõistad!
Sinu presidendikandidaat


authors: Eesti Keele Instituudi Vanemkeelekorraldaja

description: Mõiste, mida inglise keeles väljendab sõna multitasking (inglise multi viitab mitmele ja task tööülesandele), on eestlaselegi üsna tuttav: nagu Kihnu naine suutvat korraga kõndida ja kinnast kududa, nii suudavad paljud moodsa aja inimesed kõndides või rooli keerates telefoni näppida või arvutiga töötades kohvi juua, raadiot kuulata ja töökaaslastega juttu ajada.

title: Maire Raadik: rööprähklus

maintext:
Kuigi nähtus ise on tuttav, ei ole me seni tundnud vajadust seda eraldi sõnaga nimetada. Oleme tarbe korral lihtsalt nentinud, et teeb mitut asja korraga, või siis, kui tööl suuremat tulemust pole, parastanud üheksa ametit, kümnes nälg. Ingliskeelses maailmas on selle nähtuse nimetamise vajadust teadvustatud ja käibele on võetud sõna multitasking. Keelenõuandest küsiti multitasking’i vasteid esimest korda 2008. aastal, esmaabina pakkusime enam-vähem otseseid tõlkeid mitmiktegevus ja mitmiktöö – eeskujuks näiteks mitmikabielu, ajakirja mitmiknumber või mitmiktäht astronoomias.
Multitasking’it omal nahal kogenuil hakkas seevastu fantaasia tööle. 2012. aasta lõpus oli Eesti Ekspressi nädala sõna rööprapsimine, selle kõrvale tulid varsti rööprähklemine, rööprassimine, rööprügamine ja 2013. aastal rööpamine (volikogu liikmed rööpavad mitmes komisjonis). Rahvas tegi variantide hulgast oma valiku ja 2014. aasta paiku hakkasid keelenõuküsijad küsima hoopis nii: teame, et multitasking on rööprähklemine, aga see rööprähklemise sõna vist ikka igasse teksti ei sobi, on nagu argikeelne?
Kahtluskoht võib olla sõna värvikus: algriimi sisaldav rööprähklemine on mõne arvates niisama leidlik – ja mõne teise arvates niisama nõme – nagu näiteks rüperaal. Ometi on kõik need rööp-algulised sõnad kokku pandud täiesti viisakast materjalist, mis võiks kirjakeeldegi sobida. Täiendsõna rööp- näitab rööpsust, paralleelsust (nagu ka nt sõnades rööplülitus või rööpühendus), põhisõna aluseks on aga verbid, mis tähendavad kõvasti töötamist (nagu rassima, rügama), niisama sekeldamist (nagu rapsima) või mõlemat (nagu rähklema). Praegu kasutatakse kõige rohkem rööprähklemise sõna. Et neljast-viiest variandist just rähklema peale on jäänud, võib näidata ka pisukest hinnangut: ega see mitme asja korraga tegemine vist ikka üks õige asi ei ole, tuleb ette ka ülerahmeldamist ja ‑rassimist.
Olgu nii, et mõnele meist näib rööprähklemine kõnekeelne, mõnele naljatlev või hinnanguline, kuid maitseid on erinevaid ja kas maksab üht väärt sõna selle pärast tõrjuda. Kus lause end sedamoodi annab seada, et saame öelda teeb mitut asja korraga või mitme asja korraga tegemine, on hästi, aga kui vajame lühemaid nimisõnu, miks siis mitte öelda rööprähklemine või rööprähkleja. Keelenõutöö käigus pakutud mitmiktegevus, mitmiktöö, kõigetegemine on multitasking’i vastetena paraku märksa verevaesemad. Infotehnoloogias öeldakse multitasking’i kohta aga hoopis multitegumtöö.


description: Päeva karikatuur: säästumeditsiini viljad

maintext:
Rahahäda Eesti tervishoius ajas arstid streikima
Kui seni on meedikud streikinud, et endale palka juurde nõuda, siis tänane hoiatusstreik on ajendatud Eesti tervishoiu alarahastamisest.
Gerli Liivet: arstide ja õdede hoiatusstreik on appikarje
Just see ületöötamine, mida meie sektoris harrastatakse ja suisa eeldatakse, muudab ka meid ühel hetkel abivajajateks, kes soovivad võtta haiguslehte, minna eriarsti konsultatsioonile ning saada vajalik operatsioon õigel ajal, kirjutab Eesti Õdede Liidu juhatuse liige Gerli Liivet.
Mis homsel streigipäeval täpsemalt toimub?
Kuigi homne hoiatusstreik võib arsti aja broneerinud inimeste jaoks tähendada väikeseid ebameeldivusi, kinnitavad nii arstide liit kui ka haiglad, et vajalik arstiabi kellelgi saamata ei jää.
Arstide palgakokkulepped on jooksnud ummikusse
Pea aasta aega kestnud tervishoiutöötajate palgaläbirääkimised on ummikus: arstid nõuavad nii suurt palgatõusu, millele nigelas seisus haigekassa eelarve vastu ei pea ehk kümneprotsendilise palgatõusu asemel saab riik neile võimaldada vaid viis protsenti palgalisa.
Haigekassa puudujäägi lapivad jõukad sünnitajad ja tõbised
Kui tänavu tuleb haigekassa peaaegu 33 miljoni euro suuruse eelarve puudujäägi katmiseks pingutada haiglatel, siis järgmisel aastal hakkavad seda kinni maksma inimesed ise: nimelt seatakse lagi haigus-, hooldus- ja sünnitushüvitistele.
Haigekassa vaeb puudujäägi vähendamise võimalusi
Täna koguneb haigekassa nõukogu, et arutada ettepanekuid haigekassa planeeritust suuremate kulutuste tõttu tekkinud olukorra lahendamiseks; kui välja arvata tervise- ja tööminister, näevad nõukogu liikmed kohtumisel ettepanekuid esmakordselt.
Andrus Karnau: haigekassa miinus tähendab, et inimesed said ravitud
Haigekassa miinus on pigem hea kui halb uudis. Inimesed said ravitud. Haigekassa juhil Tanel Rossil peavad olema raudsed närvid. Reformierakonna peasekretär Reimo Nebokat kirjutas kolmapäeval sotsiaalmeedias, et riigile 33 miljonit miinust tekitanud Ross ei sobi tervishoiu rahastamise teemal eksperdiks. Peaminister Taavi Rõivas kiitis Nebokatile kaasa. Nõrgemate närvidega mees astuks seepeale tagasi.
Juhtkiri: jalad kõhu alt välja, minister Ossinovski
Haigekassa esimese poolasta miinus on ehmatav ja osutab selgelt, et poliitikutel on süsteemsete muudatuste otsustamiseks veel vähem aega, kui me varem arvata võisime. Samuti tähendab see, et tõenäoliselt saab riigieelarve miinus olema prognoositust suurem.
Juhtkiri: poliitikud! Hakake otsustama! See on teie töö!
Kui me tahame, et meie arstiabi oleks ka viie ja kümne aasta pärast vähemalt sama kõrgel tasemel (võrdluses teiste riikidega) kui praegu, siis on viimane aeg hakata tegema tõsiseid poliitilisi otsuseid. Meil on vaja vastust, mis moel me oma meditsiinisüsteemi tulevikus rahastame.


authors:
Aivar Kokk
Riigikogu Liige
Irl

description: Haigekassa teatas, et nende poolaasta eelarve on sel aastal 33 miljoni euroga miinuses, tegelikult oleks see number märgatavalt suurem, kui sotsiaalmaksu laekumine poleks olnud oodatust parem. Nüüd otsitakse võimalusi, kuidas olukorda parandada, ent esmalt peaks sisuliselt üle vaatama, kust saab kokku hoida ja mida efektiivsemaks muuta, praegu tegeletakse üksnes kosmeetiliste muudatustega, kirjutab riigikogu sotsiaalkomisjoni esimees Aivar Kokk.

title: Aivar Kokk: kosmeetiliste muudatustega haigekassa 33 miljoni suurust auku ei täida

maintext:
Eesti tervishoiusüsteem on üks paremini toimivaid Euroopas. Sellise eelarverahaga, millega täna toimitakse, on aastaid väga edukalt hakkama saadud, ent kahjuks on viimastel aastatel midagi juhtunud – sõltumata sellest, et igal aastal on eelarve suurenenud, on tulemus olnud ikka miinuses.
Pakutud on head teenust, ent 45-miljoniline puudujääk on lubamatu. Poolaasta miinus on ligi kümme korda suurem planeeritud. Välja on hõigatud number 33 miljonit, kuid see summa on eelpool mainitust väiksem üksnes seetõttu, et sotsiaalmaksu laekus planeeritust ligi 12,6 miljonit rohkem.
Millele tuleks tähelepanu pöörata?
Olen veendunud, et enne kui hakkame rääkima eelarveaugu lappimisest, tuleks vaadata üle haigekassa teenused ja analüüsida, kas midagi ei tehta topelt või maksta üle. Üksnes kosmeetilised muudatused, näiteks töövõimetuse hüvitisele lae seadmine, ei oma väga suurt kokkuhoidu. Kogu asja tuleb vaadata süsteemsemalt.
Mida siis teha? Tihti juhtub näiteks nii, et tehakse inimestele analüüse ja uuringuid – olgu selle tellijaks siis perearst või piirkondlik haigla –, ning kui inimene saadetakse regionaalhaiglasse, siis selgub, et pilte pole üles laetud või haiguslugusid e-tervisesse pandud. Siis tehakse analüüsid uuesti ja haigekassa maksab selle eest topelt.
Ühest küljest on arusaadav, et arstidel lasub vastutus inimese tervise eest ja sageli on kõige kiirem ning lihtsam tellida lihtsalt uus uuring. Arstid kurdavad, et e-tervis ja haiglate IT-süsteemid pole piisavalt hästi ühitatud, mistõttu on varasemate uuringute otsimine väga ajamahukas. Infosüsteemid on lihtsalt ajale jalgu jäänud ning lonkavad mõlemat jalga. Seetõttu tuleb e-tervise ja üle-eestilise haiglavõrgu IT-lahenduste arendusega kiiresti edasi minna ja leida lahendused, et arstide tööd lihtsustada ja minimaliseerida topelttöö. Mittevajalik topelttöö tähendab topelttasusid.
IT-süsteemide korrastamine on oluline kokkuhoiu koht ning siin võiks kaaluda haigekassa reservide kasutuselevõttu, et süsteem kiiresti ja hästi välja arendada. Samas tervishoiuteenuse osutajad, kes ei pane e-tervisesse uuringuid koos vastustega, analüüse ja haiguslugusid – nendele võiks Haigekassa maksta teenuse osutamise eest koefitsiendiga – nad ei tee ju 100 protsenti nõutud tööd, vaid ainult osa sellest.
Parem IT-süsteem võiks parendada ka järjekordade probleemi. Perearstid üle Eesti ei näe, kui pikad on haiglates eriarstide järjekorrad ja kus saaks patsient kiiremini ravi. Patsient peaks saama otsustada, et kui näiteks Valgas on võimalik kahe nädala jooksul arstile saada, siis soovi korral läheb ta sinna, mitte ei oota mitu kuud. Täna perearstid seda ei näe, aga võiks.
Ravijuhu keskmised hinnad haiglate vahel ei erine mitte mõne protsendi jagi, vaid mitu korda!
Keskmine hind
Teine küsimus, mis vajab lahendamist, on see, et haiglatele makstakse sama ravijuhu eest erinev hulk raha. Ravijuhu keskmine hind erineb mitu korda. Isegi Tartu Ülikooli kliinikumi ja PERHi puhul erinevad ravijuhtude hinnad.
Kas Tartus pakutakse halvemat tervishoiuteenust kui Tallinnas? Midagi on sellisel juhul väga mäda. Kuigi teenuste hinnad on kõigil teenuse osutajatel samad, siis mõned haiglad on ikkagi suutnud haigekassalt paremaid hindu välja kaubelda – pikemad ravijuhud, rohkem uuringuid ja analüüse teha võimaldavaid ravijuhte. Nii see olla ei tohiks.
Kolmandaks tuleks üle vaadata haigete omaosalus. Praegu on hospitaliseeritud patsientide omaosalus 1 protsent teenuse maksumusest. Kui haigeks jään, maksan esimesel kümnel päeval 2,5 eurot voodikoha eest. Pärast seda ei maksta enam üldse. Samas, kui pannakse kõrvale hoolduspoolele, siis on hind pea neli korda suurem.
Meil on tervishoius prioriteet katta ravimid, aga muus osas võiks läbi rääkida. Kui voodikoha tasu tõuseks 2,5 euro pealt 3 euro peale, siis kui ka 30 päeva olla haiglas, on summa 90 eurot. See ei tohiks mitte kellelegi olla ülejõukäiv, ent hoiaks hulga raha kokku.
Neljandaks küsimus, millist ravi haigekassa täielikult kinni maksab. Maovähendusoperatsioonid maksab näiteks haigekassa täielikult kinni. On juhtumeid, kus see on väga oluline ja inimene ei saa ise selleks väga midagi teha, ent enamikul juhtudel on tegemist vale toitumise ja vähese liikumisega. Kui inimene on jätnud enda poolt asjad tegemata, siis kas haigekassa peab saja protsendi ulatuses kinni maksma tema laiskuse? Täna puudub analüüs, kui palju pärast sellist operatsiooni on võimalikke tüsistusi või kui palju seesama inimene on uuesti haiglas, et üht, teist või kolmandat teha.
Viiendaks. Väikehaigla peab täna eriarsti teenuse pakkumiseks selle tellima mõne suurema haigla kaudu. Tänane olukord eeldab kokkuleppeid, et saada eriarstiteenust, ent on selge, et suurhaiglad tahavad siin teenida. Varem toimis asi teisiti ja see muudeti seetõttu, et vähendada kulusid ning järjekordi. Seda pole aga juhtunud.
Eriarsti järjekorrad ei ole vähenenud, aga regionaalne eriarstiabi kättesaadavus on tunduvalt halvenenud. Võib-olla ei olnud need otsused, mis mõned aastad tagasi tehti, kõige õigemad. Omal ajal kritiseeriti neid võrdlemisi palju ja ehk tuleks need otsused nüüd üle vaadata.
Samuti tuleks kriitiliselt analüüsida investeeringuid. Kas kõikides haiglates on täna seadmetele 24/7 koormus või ostetakse kuhugi aparaat, millel kasutust nädalas vaid paaril korral? Seadmetele lisaks tuleks kaaluda betooni investeerimist. Võib-olla tuleb ühel hetkel teha otsus, et suurhaiglate investeeringute pangamaksed tasub riik ja haiglad saaksid keskenduda haigete ravimisele.
Meil ei ole aastaid vaadatud haigekassa tööd sellise pilguga, kuidas ta oleks inimestele kõige sõbralikum ja samal ajal riigile otstarbekam. Usun, et peaksime vaatama tervishoidu märksa laiema pilguga ja hindama, kas tehtud otsused on ikka õiged või saab kuskil teha paremini.


description: Seda, miks president jäi valimata, on kommenteeritud piisavalt ja vandenõuteooriaid on palju. Omalt poolt niipalju, et sedelid tühjaks jätnud valijameeste sajatamine on halenaljakas, see oleks nagu mingi taidlusklubi selgeltnägijate tuleproov: te ju niikuinii ei tea, kes ja miks. Ausad inimesed kasutasid hälvetega valimissüsteemi, kirjutab arvamusportaali kolumnist Ivan Makarov.

title: Ivan Makarov: presidendi valimine ehk kõigepealt põrutame kraavi ja alles siis vaatame pidurid üle

maintext:
See vana error vajab restarti, aga meile iga jumala kord öeldakse: kõigepealt valime, siis muudame. Seega kõigepealt põrutame kraavi – ja alles siis vaatame pidurid üle. Kas nüüd on lõpuks selge, et süsteem, mis kriipsutab lõplikult maha korraga viis võimekat presidendikandidaati, on giljotiin?
Estonia kontserdisaalis toimunu oli siiski see, mis tegi need valimised lõpuks põnevaks ka laiema vaatajaskonna jaoks. Näiteks häältelugemine köitis palju rohkem, kui sama protseduur Eurovisioonil, mille mudel – rahvahääletamine pluss valijameeste žüriid – võiks ehk puhuda elu sisse meie agoniseerivale esindusdemokraatiale. Isegi Roger de Sizifi pakutud loteriivariant tundub nüüd mõistlikum.
Valimiskogu. Foto: Erik Prozes
Valimiskogu töö oli võimsate kujundite ja kontrastide paraad. Üks võimsamaid neist: sissepääsu juures korjati raha vähihaigetele lastele – ja sees istus šampanjalauas Edgar Savisaar, kelle proteesifondi samuti korjatakse annetusraha, kusjuures inimestelt, kes on tema enda erakonna poolt kuulutatud vaesuses virelevateks.
Veel kontraste: ääremaalt saabunud ujedad eakad prouad ja riigikokku arbitraaži abil pääsenud noor naine, kes kogu aeg silmadega erutatult telekaamera pilku püüdis. Marina Kaljuranna professionaalse diplomaadi valus keep smiling – ja Allar Jõksi abikaasa aina pimestavamaks muutunud naeratus, siira rõõmu ja juubelduse sära. Tardunud näoga Mart Helme – ja silmnähtavalt närveeriv emotsionaalne Siim Kallas. Ja helge, rahulik - nagu ütleksid venelased - ikooniline Mailis Repsi nägu, hea ema ja haritud naise pale. Ilus, kombekas, lootusrikas toiming ja vaikne kurbus hetkel, mil saal oleks võinud rõõmust heliseda. Kahju, et meil ei läinud hästi. Sest head eesti inimesed, nii sees- kui ka väljaspool Estonia saali, olid väärt enamat.
Presidendivalimised valimiskogus. Siim Kallas (paremal). Foto: Liis Treimann
Kas siis tõesti on nüüd vaja nõnda kibestuda? Eesti on väike. Iga ökoloog ütleb, et mida piiratum on keskkond, seda haavatavam ta on. Külmal talvel kannatavad väiksemate veekogude elanikud rängemalt, kui suurte veekogude elustik. Väikest järve võib ohtlikult saastada mõne tünnitäie mürgiga. Need mürgid akumuleeruvad ka ühiskonnas.
Presidendivalimised valimiskogus. Pildil (vasakult) Martin Helme, Mart Helme, Jaak Madison. Foto: Liis Treimann
Väikse ühiskonna eripära on ka selles, et «kõik siin kõiki tunnevad». Mõni aasta tagasi nimetas üks haritlane võimureid moraalseteks värdjateks. Aga hiljem lasi selle mehe mõttekaaslasest vend end just antud kategooriasse valida. Kuid hiljuti lahkus võimukoridoridest ja naasis ajakirjandusse, kus tema esimesteks saatekülalisteks said ikkagi äsja tema poolt hüljatud «moraalsete värdjate» leeri esindajad... No millal me saame aru, et me teineteiseta kohe mitte kuidagi ei saa? Et sinu lausutud põlglik klassi- või rahvuspõhine üldistus lööb varem või hiljem bumerangina sinu enda või sinule oluliste inimeste pihta?
Enne valimiskogu vooru kirjutasid Õhtuleht ja EPL sellest, et kohalike omavalitsuste esindajatest moodustasid naised alla veerandi. Ja umbes samal ajal jõudis paljude toimetuste postkastidesse avaldus ühelt paljudest kohalikest šovinistide rakukestest, kus väideti, et valijameeste hulgas oli vaid seitse venekeelset. Ei tea, milline on selle määramise protseduur, aga nõustugem, et protsent on siin veel rabavam. Aga ühed pseudoprobleemid mõlemad.
Riigikogus on 74 meest ja 27 naist, kuid palju efektsem on fakt, et seal on näiteks tervelt 12 ökonomisti ja ainult 1 keevitaja… Naised moodustavad 54 protsenti Eesti elanikkonnast, nendel on riigis sama ülevõim, kui keskerakonnal pealinnas, kuid naised erinevalt keskparteist seda olukorda ei kuritarvita. Kui naised ei hääletaks valimistel meeste poolt, siis polnuks meestel ka enamust. Järelikult on praegused võimuproportsioonid naiste poolt paika pandud. Koostöös meestega.
Ja kas ongi enam mõtet seda naiste kvoodi küsimust pedaleerida? Ajad on uued ja meil peale naiste ja meeste on ka teisi inimesi.
Ivan Makarov on raadiomees, kes tegi 20 aastat tunnist Balti infosaadet «Raadius», üllitas kolm üleliidulise tiraažiga LP-d ja kirjutas tekste Eesti esitajatele. Ta on Avatud Eesti Fondi, ajakirja «Nädal» ja Valdo Pandi aastapreemiate laureaat. Praegu töötab Raadio 4 vastutava toimetajana.


description: Presidendiks ei taha asjaajajat, ei lepi teerajajaga, võiks olla rajaajaja, kuid nõudkem rajaleidjat. Parteideülest, kes ei suurendaks lõhet ühiskonnas, kirjutab matemaatikadoktor Tiit Riismaa.

title: Tiit Riismaa: ei taha partei kandidaati, ei taha elukutselist käsutäitjat

maintext:
Taavi Minnik: venelaste valikud
Hiljuti küsis üks tuttav Facebookis, kust võetakse, et Venemaa peaks olema demokraatlik riik. Iseenesest on vastus lihtne: see on sätestatud ju sealse riikluse alusdokumendi ehk 1993. aasta konstitutsiooniga, mille kehtestamise poolt andis referendumil hääle enamik Vene kodanikke.


description: Uudistehimulistel inimestel praegu juba igav ei ole. Iga päev saab nalja juba Mart Juure kaasabita, kuigi vahest tuleb nentida kadunud Baskint tsiteerides: «Mehed, see pole ju enam mingi komöödia, vaat kus Arkadi Raikin suutis teha head estraadi.», kirjutab arvamusportaali kolumnist Indrek Kuus.

title: Indrek Kuus: head osatäitjad ja müütiline narratiiv on Keskerakonna draama trumpideks

maintext:
Suurlavastus «Eestile parim president» sai võrdlemisi üllatava lõpu, lavastajate grupil sai kulminatsioon paraku valesti ajastatud, sest osa näitlejad hakkas mässama ja õnnetu purakas tuli Estonia kontserdisaalis teise vooru lõpus ära, järelmäng paelub juba vähemat osa publikust.
Lihtsama maitsega publikule pakkus närvikõdi lapsemeelne tragikomöödia «Tarankovi tapmine», kuid vaatus «Eesti allilm otsib uut liidrit» kipub venima, süžee nõrkuseks tuleb pidada seda, et jälgijad ei saa õigupoolest aru, millega see pätikari õigupoolest tegeleb ja põnevustükki võetakse igava palaganina.
Samas on jooksmas üsnagi põnev poliitseriaal «Savisaare tagandamine 2. Keskerakond lõheneb». Selle vaatemängu plussiks on head peaosatäitjad, eriti tõstaksin esile ka lavastuses «Eestile parim president» suurepärase rolli teinud Mailis Repsi.
Mailis Reps. Foto: Mihkel Maripuu
Eesti Päevalehele antud suurepärane intervjuu pakkus nauditavat lugemist ka neile, kes igapäevaselt poliituudiste näljas ei vaevle.
Suurepärane kokkuvõte Repsilt Keskerakonnas toimuvast: «Edgari ümber on jäänud mõned üksikud fännid. Edgari kui pühaku ümber on jäänud mingi seltskond ja see pühaku maine tulebki talle jätta. Oli kunagi legendaarne Edgar Savisaar, lõi Keskerakonna, tõi õnne teatud inimeste õuele. Nüüd valitakse kongressil uus esimees, aga Edgar kui mineviku pühak, las ta siis olla. Jätame selle võimaluse, et keegi viib talle küünla ja täiesti ilma igasuguse irooniata, las seal Hundisilmal käiakse palverännakutel, kui inimestel on seda tõesti vaja.» Aplaus. Kuid oodakem, eesriie pole veel langenud.
Heimar Lenk. Foto: Mihkel Maripuu
Kahjuks on teiste tugevate osatäitmiste varju jäänud eakama naispubliku lemmik, legendaarne korrespondent, kelle sära on täies õides ka 70. aastaselt. Heimar Lenk avas ennast rokkivas juubeliintervjuus väljaandele LP. Kui veetlev naisajakirjanik keeldus šampanjast, lahendas Heimar probleemi elegantselt sellega, et pakkus vermutikokteili.
Kui uus osatäitja Keskerakonna peasekretäri rollis Jaak Aab hakkas Keskerakonna kontoris tuuseldama ja erakonna maja hindamisakti otsima, lausus ärritunud Lenk silmapaistva repliigi: «Äärmine seatemp on tulla oma koduparteid niimoodi rüüstama.» Soovitan soojalt peaosatäitjat Edgar Savisaart pühakuks pidava Lengi tegemisi jälgida, paljude huviliste õnneks astub ta üles Tallinna Televisioonis, kus on samuti võrratu trupp: Urmi Reinde, Mart Ummelas ja Peeter Ernits naerutavad televaatajaid visa järjekindlusega.
Veel tõstaksin kõrvalosatäitjatest esile elegantset kaunitari Kadri Simsonit, kelle kohta Savisaar järjekindlalt «see Simpson» ütleb. «See Simpson» on lausa kaamera ette sündinud, sorava ja konkreetse jutuga, mõjub oma lihvitud naiselikule ja loomulikule ilule vaatamata targa ja otsusekindla, kohati liialt rangevõitu daamiga.
Kadri Simson. Foto: Sander Ilvest
Eraldi käsitlust väärib muidugi Jaanus Karilaid, kes tuli pildile kui vähetuntud poliitik Haapsalust, kuid oma tipphetkedel suutis ta ühel päeval anda kümneid usutlusi ja suutis üllatusi pakkuda iga veerand tunni järel. «Helistage Karilaiule,» hõikasid toimetajad reporteritele kümnetes toimetustes, kuid episood garantiikirjadega algas. Kannatamatutele vaatajatel näib see küll tähtsusetu pisiasjana Suure Savisaare tagandamise kõrval, kuid see on hea, et põhiliini kõrval on kõrvalniite, mis hargnevad omasoodu. See tähendab, et millelegi on ikka kaasa elada.
Oudekki Loone. Foto: Mihkel Maripuu
Eks näis, kas Oudekki Loone suudab veel üllatada, kuid tagantjärele tuleb tedagi tänada üsnagi hea ülesastumise eest. Kahjuks ei saanud näha siiraid kurbusepisaraid, see oleks teda fännidele teinud sama südamelähedaseks kui kunagi ammu üksmeelses Keskerakonnas tegutsenud Sven Mikser telekaamera ees kogemata ei suutnud naeru tagasi hoida. Kahju, et Mikser nüüd sotsiaaldemokraatide ridades mängib. Kõrvalepõikena olgu öeldud, et sotsiaaldemokraatide pakutav vaatemäng on kohati viletsamgi kui mittemidagijuhtumisseriaalis «Õnne 13». Sotsid ei üllata enam sellegagi et mõtlevad pidevalt ringi.
Ent nüüd raskesti tapetava ninasarviku, haavatud Savisaare juurde. Savisaart tuleb kiita juba osatäitmiste eest Rahvarinde päevilt. Ta on otsekui osa jõust, kes kõikjal tõstab pead, kurja kavatseb, kuid korda saadab head. Seda vaatemängulisuse osas. Prokuratuur leiab, et ta on riigile olulist kahju tekitanud, kuid Tallinna vaatajad rõõmustavad tasuta ühistranspordi ja munitsipaalmajade üle. Tuleb varuda kannatust, millal algab kohtuprotsess Savisaare üle, ilmselt kulgeb see eepiliselt, ootamatuid süžeepöördeid pole oodata, kuid kahtlemata oleme kõik põnevil, et kas pannakse ikka vangi või pääseb vana mees sellest saagast hoopis õigeksmõistva otsusega.
Tunduvalt rutem saab näha põnevust tegevusliinil, milles on murrangut oodata läheneval Keskerakonna kongressil. Praegu viitab kõik sellele, et Savisaar ja tema truud jüngrid on lahingut kaotamas, kuid lahtine on, kes võidab sõja. Vähemaks jääb isandal neid alamaid, kes talle truuks jäävad rasketel aegadel, Karilaidki on reeturite poole üle jooksnud, alati sõnakuulelik paipoiss Jüri Ratas võib esimehe koha üle võtta, kuigi sellesse rolli sobib nähtavasti «see Simpson» paremini.
Edgar Savisaar. Foto: Sander Ilvest
Kõrvalepõikena märgiksin, et Estonias valimiskogu ajal juhtusin nägema, kuidas Ratas läks suure seinapeegli juurde, seisis sellele väga-väga lähedale ja naeratas endale ning jäi end viivuks imetlema. Nendele, kes märkasid, pakkus see omapärase kogemuse ja pani mõtlema, miks me ise peegli ees nii õnnelikud ei ole. Kahju, et kaameratel jäi see kordumatu kohtumine Ratas ja peegel jäädvustamata.
Veel pisut kannatust ja saame näha, kas Savisaar kukutatakse ning kas fööniksina tõuseb ta tuhast, ta alamad järgnevad talle ja moodustub uus erakond, kes kavatseb head, kuid mida see võiks korda saata on raskesti ennustatav ka kõige vilunumatel valveanalüütikutel. Igal juhul saab vaid soovida, et Keskerakond pakuks meile põnevat vaatemängu veel aastateks. Kui seal kired vaibuvad on oodata, et vahepeal podisenud Reformierakond pakub poliitikahuvilistele vapustavaid elamusi, võidurõõmu ja kaotuskibedust.


description: Presidendiralli lõpusirge terendab. Viimasest kurvist tuiskab esimesena välja Siim Kallas, tema järel Mailis Reps, kolmandana Allar Jõks ja neljandana neist rahva suurima  toetusega Marina Kaljurand. Nende tagatulede järel on tükk tühja maad.

title: Presidendi tegija

maintext:
Täna täpselt kaks aastat tagasi Eesti Ekspressi arvamusartiklis Marina Kaljuranna kui võimaliku järgmise riigipea nime esimest korda avalikkuse ette toonud Keit Pentus-Rosimannus võib salamisi käsi plaksutada. Toetus rahva silmis emakuju omandanud endisele tippdiplomaadile on püsinud poolteist aastat peaaegu muutumatuna.
«Mida varem riigi jaoks sedavõrd tähtsa isiku üle arutama hakatakse, seda parem,» kirjutas Pentus-Rosimannus toona, nõutades sellega Kaljurannale esimese tulija õiguse veel enne, kui viimane mõtet seedidagi jõudis. Ja ristis Kaljuranna mainekujundaja osavusega «uueks pehmeks jõuks».
Pole kahtlust, et kunagi suurima Eesti esimese naispeaministri potentsiaaliga olnud Pentus-Rosimannusele oli avanenud pärast piinavat Autorollo saagat ühtäkki suurepärane võimalus: hakata Eesti esimese naispresidendi loojaks.
Pragmaatiline kalkulatsioon kumab välja sellestki, et Kaljuranda ja Pentus-Rosimannust ühendas enne 2014. aastat vähe. Samal ajal kui üks oli suursaadik, oli teine välisminister Kristiina Ojulandi nõunik. Hiljem positsioonid vahetusid: välisminister Pentus-Rosimannus sai üksnes lühikest aega diplomaat Kaljurannaga koos töötada, enne kui Autorollo skandaali tõttu tagasi astus.
Nüüd, kaks aasta hiljem, pole see enam ammu mäng pelgalt Kadrioru toolile. Panused on kõrged ja isiklikud, kõik sillad sama hästi kui põletatud. Kui veel aasta alguses julgustas peaminister Taavi Rõivas ise Kaljuranda presidendiks kandideerima, siis suvel vahetas ta Reformierakonna auesimehe Siim Kallase meeskonna survel paati.
Pinged tõusid haripunkti 30. augustil viis tundi väldanud Reformierakonna juhatuse kirglikul arutelul. Just Pentus-Rosimannus oli toona see, kelle survel Kallase-Kaljuranna toetuse küsimus hääletusele pandi. Kui Kaljurand häältega 12:2 alla jäi, oli see Pentus-Rosimannuse seisukohalt selge kaotus.
Reformierakonnaga seotud valijamehed seisavad endiselt kindlalt Kallase taga. See teadmine annab Kaljuranna selja taga seisva perekond Rosimannuse kombineerimisele veelgi suurema avantüüri maigu. Nad läksid esimest korda Eesti kõige parteitruuma erakonna poliitilise otsuse vastu.
Suurimad kriitikud ja need, kes on tüdinud Rosimannuste aastatepikkusest võimutsemisest erakonnas, põrutavad otse: «Käimas on perekond Kallase – Kaja ja Siimu – tapmine, mitte Kaljuranna toetamine. Ainus küsimus on, kas perekond säilitab mõju Reformierakonnas ja selleläbi Eesti ühiskonnas. Ja mitte midagi muud.»
Mitmedki Kaljuranna toetajad, eriti erakonda mujalt üle hüpanud poliitikud teavad, et nende mõju Reformierakonnas on praegu ja tulevikus tähtsusetu. «Presidendi tegemise» kaudu saaksid nad olulise instrumendi oma mõju kasvatamiseks.
Kahel peategelasel on veel enam võita. Ka kaotus presidendirallil ei tähenda Kaljurannale midagi vähemat kui uhkeid kosilasi suures poliitikas. Häältesaak tulevastel riigikogu või europarlamendi valimistel on garanteeritud.
Pentus-Rosimannuse olukord on komplitseeritum. Kaljuranna kaotus võib talle tähendada pikaaegset riigikogu lihtliikme staatust. Seetõttu ongi Kaljurand Pentus-Rosimannusele uks tagasi suurde poliitikasse. Autorollo indulgents, lunastus.
24. septembril Estonia kontserdisaali kogunevad sajad valijamehed on valiku ees. Annaks hääle rahva emakujule, aga kuidas saada mööda tema tagatoast – Rosimannused, Remo Holsmer, Eerik-Niiles Kross? Oma poliitilist sünnikaarti Kaljurand muuta ei saa. Presidendiks saanuna oleks tal keeruline näidata, nagu oleks ta teda Kadriorgu aidanud jõududest sõltumatu.


description: Pariisist, 29. sept. «Matin» teatab Roomast: Siin peetakse võimalikuks, et sõda puhkeb juba tuleval nädalal. Iga päev on oodata fascistlikkude jõudude üldmobilisatsiooni, mis kuulutatakse välja päeval enne rünnaku algust Abessiinia vastu.

title: Postimees 1935. aastal: sõda tuleval nädalal?

maintext:
Oma kommentaarides Itaalia valitsuse laupäevase teadaande kohta prantsuse lehed ei püüa varjata seisukorra äärmist tõsidust. Pole enam kahtlust, et sõda on lähedal, kirjutab «Petit Parisien». «Matin» kirjutab: Itaalia ähvardus Rahvasteliidust lahkuda on väga selge. Rooma poliitilised ringkonnad kinnitavad, et kui Itaalia lahkub Rahvasteliidust, siis ei lahku ta mitte üksi, vaid kaasa lähevad Poola ja Ungari.
Samal ajal liiguvad visad kuuldused Saksa-Ungari lepingust. Berliini mõju Varssavile ja Budapestile, Poola ja Ungari soov vabaneda Genfist ja lüüa ühte kampa Itaaliaga, laseb aimata, kuidas Abessiinia konflikt võib mõjutada seisukorda Euroopas.
Roomast, 29. sept. (Reuter). Laupäeval kell 10 homm. astus Palazzo Viminales kokku Itaalia kabineti koosolek, kus arvustati Rahvasteliidu otsust 13-liikmelise komitee nimetamises. Mussolini toonitas uuesti Itaalia õigust laiutamisele ja oma julgeoleku kindlustamisele. Itaalia ei lahku Rahvasteliidust enne kui tuleb päev, mil Liit otsustab astuda Itaalia vastu sihitud samme. Lõpuks kasutanud Il Duce ära juhust, et veel kord alla kriipsutada, et Itaalia politika ei taotle mingisuguseid otseseid või tulevasi eesmärke, mis võiksid riivata Briti huvisid ja Itaalia on nõus inglastega pidama läbirääkimisi.
Katse rahu-väerinda lõhkuda.
Kabineti koosoleku lõpul avaldatud teadaannet tõlgitsetakse Roomas kui ülekutset Suur-Britanniale, et viimane võtaks ümberkaalumisele oma seisukoha Itaalia «õigete» nõudmiste suhtes ja astuks kahepoolsetesse läbirääkimistesse Itaaliaga – arvatavasti väljaspool Rahvasteliidu raame. Itaallased loevad seda teadaannet oma politika vankumata deklareerimiseks. Nüüd peab Suur-Britannia ütlema, mida ta kavatseb teha.
Pariisi lootused kadunud.
Itaalia teadaanne purustas Pariisis viimased lootused, et Mussolini viimasel minutil astub läbirääkimistesse, enne kui Rahvasteliidu nõukogu otsustab tema vastu tarvitada sanktsioone. Isegi kõige optimistlikumad vaatlejad ei usu, et Mussolinil läheks korda meelitada Suur-Britannia otsestesse läbirääkimistesse väljaspool Rahvasteliitu.
10.000 meest.
Laupäeval alustas Neapelist 10.000 sõjaväelast teekonda Ida-Aafrikasse. See on kõige suurem saadetis üheainsa päeva jooksul. Sõjaväelaste käsutusse oli antud tervelt 5 transportlaeva. Bolognast saabus Neapelisse 70 tanki edasisaatmiseks Aafrikasse.
Suezi ei suleta?
Suezi kanali aktsiaselts ametlikult eitab Suezi kanali sulgemise küsimuse päevakorrale võtmist direktorite järjekorralisel kuukoosolekul 7. oktoobril. Kuid öeldakse, et 1888. a. konventsioonis olevat selge sõnaga väljendatud, et kanal jääb avatuks, niihästi rahu kui ka sõja ajal.
Laupäeva hommikul astus Genfis kokku 13-liikmeline komitee,
kes koostab nõukogule aruannet Rahvasteliidu põhikirja 15 art. par. 4 alusel. Genfis tähendatakse, kuna viiekomitee aruanne oli mõeldud praktilise kompromissi leidmiseks ilma oma arvamise avaldamiseta kõne all oleva küsimuse kohta, on kolmeteistkümne-komitee nüüd kutsutud kaaluma küsimust täies ulatuses ja ise võtma seisukohta.
29.09.1935


description: Moskvast, 21. sept. (Havas). Lehtedest selgub, et 4.augustist kuni 4.sept. on Nõukogude Liidus täide viidud 183 surmaotsust, neist 93 Kaug-Idas ja 51 Leningradi rajoonis. Surmamõistetuid on süüdistatud riigi äraandmises, salakuulamises ja terrorismi aktides, mis pandud toime raudteedel, tehastes ja riigikaitse asutistes.

title: Postimees 1937. aastal: 183 surmaotsust Nõukogude maal

maintext:
Edasi selgub lehtedest, et käesoleva aasta jooksul on Nõukogude Liidus vallandatud 10 rahvakomissaride nõukogu esimeest ja 5 föderatiivse või autonoomse vabariigi presidenti. «Puhastust» jätkatakse kõikjal raugemata energiaga.
Väärib tähelepanu, et kui varem vallandati võimumehi ja nende sõpru, tembeldati neid peamiselt «trotskistlikkudeks salakuulajateks», «terroristideks-saboteerijateks» ja «parempoolseteks kontrrevolutsionäärideks», siis nüüd nimetatakse neid «kodanlikkudeks rahvuslasteks».
Kõik tundemärgid näitavad, et seda puhastustööd tahetakse jätkata kuni valimisteni.
21.09.1937


description: Donald Trumpil on ühes asjas õigus: NATO liitlased peaksid allianssi õiglaselt panustama. Selle sõnumi peaks aga saatma Saksamaale, mitte Eestile. USA peaks seda Saksamaale ütlema sama tõsiste sõnadega nagu Saksamaa kasutas Kreekaga, kirjutab endine Poola rahandusminister ja asepeaminister Jacek Rostowski.

title: Jacek Rostowski: Trumpil on NATO osas ühes asjas õigus, aga see sõnum tuleks saata Saksamaale, mitte Eestile

maintext:
Trump presidendina oleks NATO-le ja lääneriikidele katastroof. Lisaks ähvardustele tõmmata USA välja Põhja-Ameerika vabakaubanduse lepingust ning alustada kaubandussõda Hiinaga, kiidab Trump Venemaa presidenti Vladimir Putinit ja arvab, et Ameerika peaks austama lubadust kaitsta oma NATO liitlasi ainult siis, kui need selle eest maksavad.
Kuigi Trumpi šansid on päev-päevalt vähenemas, peaks Euroopa Liit nägema tema kandidatuuri äratusena oma julgeoleku suhtes. ELi kogu SKT on veidi suurem kui USA-l, kuid see panustab NATO julgeolekueelarvesse vaid 25 protsenti – samal ajal USA osakaal on 72 ning Kanada ja Türgi moodustavad ülejäänu.
Kui Venemaa üritaks sissetungi NATO territooriumile ja saaks seal lüüa, võib riik mõelda Euroopas tuumarünnaku alustamisele. Erinevalt Nõukogude Liidule pole Venemaa välistanud rünnakut tuumarelvadega. Sellisel juhul oleks Ameerika tuumarelvastuse kate Euroopa ainsaks kaitselootuseks. Kui USA aga vastaks Venemaa tuumarünnakule, riskiks see ise rünnakuga oma territooriumil või oma jõudude vastu. Selline ongi vastastikuse hävituse sünge loogika.
Miks peaks USA riskima nii palju mandri nimel, kes panustab nii vähe oma julgeolekuvõimesse? Tegemist ei ole mõistusevastase küsimusega. Eelmiste USA presidentide hirmu tõttu puutumata rajale on nüüd tormanud populistlik demagoog.
Euroopa kaitsekulud
Üks probleem on see, et NATO liikmesriikide lubadus kulutada vähemalt 2 protsenti SKTst julgeolekule pole piisav. USA kulutab julgeolekule 3,5 protsenti oma SKTst ning Euroopal pole ühtki põhjust Ameerikast vähem kulutada – eriti kui võtta arvesse mitmekordsed ohud, millega see silmitsi seisab, alates Venemaast ja lõpetades Islamiriigi terroriõhutamisega.
Lisaks sellele on enamiku Euroopa NATO-riikide julgeolekukulutused alla kohustusliku 2 protsendi – üle selle teevad kulutusi vaid Ühendkuningriik, Poola, Kreeka ja Eesti. Enesega rahulolu on nii tugevalt juurdunud, et suure läbimurdena nähti 2014. aastal Walesis Newporti linnas toimunud NATO tippkohtumisel kokkulepet, et ükski riik ei vähenda rohkem oma julgeolekukulutusi.
Probleem pole see, et ELi riigid on loomu poolest ebausaldusväärsed, vaid see, et riigid on oma käed rahandusliku kasinusega selja taha sidunud. Kogesin seda omal käel Poola rahandusministriga 2008. aasta kriisi käigus ja selle järel. Kahel juhul pidin äkitselt kulutusi vähendama, et kinni pidada ELi stabiilsuse ja kasvu paktist (SGP), mis on 1997. aastal ELi liikmesriikide vahel tehtud kokkulepe tagada rahanduslik vastutus. Mul polnud peale julgeolekueelarve vähendamise eriti palju teisi võimalusi.
Õnneks nõuab Poola 1998. aasta riigi rahanduse seadus, et 1,95 protsenti SKTst kulutataks julgeolekule, mistõttu suurema kriisi möödudes naasis Poola julgeolekukulutuste tase NATO ettekirjutatule.
Mida teha?
Siin on näha ka võimalikku lahendust: USA peaks NATO kollektiivse kaitse lubaduse ümber struktureerima isereguleeruvaks – majandusteadlased nimetavad seda «ajendipõhiseks ühildumiseks.»
Algatuseks peaks Euroopa Liidu riikide julgeolekukulutused SGP kokkuleppest välja arvama. Prantsusmaa on seda juba kaua soovinud, kuid Saksamaa, kes kulutab julgeolekule vaid 1,2 protsenti oma SKTst, on selle vastuväitega, et nii avaneks Pandora laegas täis teisi nõudmisi ja väljajätmisi.
2015. aastal tegi tollane Poola peaminister Ewa Kopacz ettepaneku, et kui täielikku julgeolekueelarvet SGPst välja jätta ei saa, peaks vähemalt üheks aastaks välja jätma kulutuste suurenemise NATO nõutud kahe protsendini. Poola ei oleks sellest kasu saanud, sest NATO nõue oli juba täidetud, kuid selline muudatus oleks lihtsustanud teiste liikmesriikide nõude täitmist.
Saksamaa lükkas Poola ettepaneku tagasi – taas Pandora laeka näite alusel. Kopaczi ettepanek oli aga hoopiski liiga tagasihoidlik. Globaalne poliitika on eelmisest aastast alates muutunud veelgi ebakindlamaks. USA on pöördunud rohkem Aasia poole, kus Hiina ühekülgne territoriaalsete nõudmiste tegemine Lõuna-Hiina meres on ohtu seadnud piirkonna stabiilsuse, mistõttu võivad Ameerika võime olla liiga hajali, et pakkuda tõhusat kaitset Venemaa agressiooni vastu – eriti ebatraditsiooniliste hübriidrünnakute puhul.
EL peaks geopoliitilise dünaamika muutustele reageerima Poola ettepaneku vastuvõtmisega ning seda pikemaks ajaks kui üks aasta. SGP peaks välja jätma üldise julgeolekukulutuste suurenemise viieks aastaks ning varustuse hankimise kulutused kümneks aastaks. See pole aga veel kõik: Euroopa Komisjonil peaks olema võime lükata 2 protsendi SKTst vabastamise tähtaega edasi, kas individuaalsete riikide jaoks või kogu Euroopa Liidule korraga, sõltuvalt välistest julgeolekuriskidest ja majanduslikest vajadustest.
Selline muutus ei tule lihtne, kuid USA peab seda nõudma, hoolimata Saksamaa jätkuvast vastasseisust rahandusliku õigluse nimel. Saksamaa on valjult nõudnud, et Kreeka peaks kinni oma lubadustest Euroopa Liidule, kuid seisab nüüd ise olukorra ees, kus pannakse proovile NATO liikmete võime täita kollektiivse kaitse lubadused. Veel halvemaks muudab olukorra see, et Saksamaa ekslik kasinuse kehtestamine eurotsoonile on õõnestanud Euroopa poliitilist sidusust, mis on omakorda avanud ukse Venemaa revanšipoliitikale ja agressioonile.
Donald Trump. Foto: Scanpix
Trumpil on ühes asjas õigus: NATO liitlased peaksid õiglaselt panustama. Selle sõnumi peaks aga saatma Saksamaale, mitte Eestile. USA peaks Saksamaale ütlema – sama tõsiste sõnadega nagu Saksamaa kasutas Kreekaga –, et Saksamaa ei saa oma julgeolekut USA-le allutada, ise samal ajal lääneriikide ühtsust õõnestades, et kaitsta oma maksumaksjaid võimalike eurotsoonisiseste kohustuste eest.
Euroopa Liidu de facto juhina peaks Saksamaa lihtsustama, mitte raskendama NATO liikmete kohustuste täitmist kollektiivse kaitse ees. Alustada võib näiteks Poola ettepaneku vastuvõtmisega ning sealt siis edasi liikuda.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org


description: Lugeja kiri: presidendiralli ignoreerib neljandikku Eestist

maintext:
Silvi Tenjes: kuidas mõjub meile teise inimese puudutus?
Suhtlusel on mitu viisi (modaalsust, moodust, kanalit). Puudutus on neist üks erilisemaid, kirjutab inimsuhtluse uurija ja keeleteadlane Silvi Tenjes.


authors:
Mark Leonard
Euroopa Välissuhete Nõukogu Direktor

description: Ajalooliselt on kõige hirmuäratavamateks perioodideks olnud vahevalitsused – aeg ühe kuninga surma ja järgmise troonile tõusmise vahel. Nagu Antonio Gramsci kirjutas oma «Vanglavihikutes», võib tühjus täituda rahutuste, sõja ja isegi haigustega, kui «vana on suremas ja uus ei saa veel sündida». 2016. aasta korratus ja segadus ei ole konkurendiks sõdadevahelise aja hädadele nagu Gramsci kirjutas, kuid tegemist on kindlasti uue vahevalitsuse sümptomiga, Euroopa Välissuhete Nõukogu direktor Mark Leonard.

title: Mark Leonard: EL peab suutma kaitsta oma kodanikke nende jõudude eest, mida varem soositi

maintext:
Pärast Külma sõja lõppu hoidsid maailma koos Ameerika poolt reguleeritud julgeolekukord ja Euroopast inspireeritud õiguskord. Nüüd on aga mõlemad räbalaiks kulumas ning asenduskandidaate pole veel esile tõusnud. Erinevalt 1989. aastast ei ole tegemist üht tüüpi süsteemi kriisiga. Kõrgendatud poliitilise ja majandusliku pinge alla on sattunud nii erinevad riigid nagu Brasiilia, Hiina, Venemaa ja Türgi.
Isegi kui president Donald Trumpi õudusunenägu saab välditud, tundub järjest enam tõenäoline, et USA ei saa enam olla maailma politsei. Jõud nagu Venemaa, Iraan ja Hiina katsetavad USA reaktsioone Ukrainas, Süürias ja Lõuna-Hiina merel ning USA liitlased nagu Türgi, Saudi Araabia, Poola ja Jaapan on loomas sõltumatuid ja enesekindlaid välispoliitikaid, et tasakaalustada USA puudumist, sest see ei suuda ega taha oma varasemat koormat kanda.
Samal ajal on Euroopa Liidu vähenev ühtsus õõnestamas maailma areenil oma moraalset võimu. Mitmed ülemaailmsed institutsioonid Maailma Kaubandusorganisatsioonist ja Rahvusvahelisest kriminaalkohtust ÜRO kliimamuutuste raamkonventsioonini, mis peegeldavad Euroopa väärtusi ja standardeid, on ummikseisus.
Inimeste, kaupade, kapitali ja teenuste vaba liikumine Euroopa piires on võimalik vaid siis, kui Euroopa Liidu valitsustel on oma ühiskondade kõige haavatavamate kaitseks usaldusväärne poliitika.
Piirkondlikult on Euroopa korra kolm niiti lahti hargnemas: USA tahab vähendada investeeringut NATOsse, EL paneb vähem rõhku laienemisele ning kaos Lähis-Idas ja Ukrainas naeruvääristavad Euroopa naabruspoliitikat. Illiberaalsete jõudude esiletõus ja vastastikune lähenemine Venemaal ja Türgis tähendab seda, et Euroopa Liit ei ole enam piirkonna ainsaks tõmbekeskuseks.
Olukorda halvendab see, et ELi integratsioon on vastupidiseks pöördunud ning liikmesriigid püüavad end ühiste väärtuste eksportimise asemel hoopis välismaailmast eraldada. Selle tulemusena pärinevad suurimad ohud vabakaubandusele ja avatud ühiskonnale kodumaistest allikatest, mitte välistelt vaenlastelt.
Isegi Saksamaal, mis kaua paistis olevat sellisele survele immuunne, räägib siseminister burkade keelustamisest (poliitika, mis mõjutaks 300 inimest) ning asekantsler on ELi ja USA vahelise üleatlandilise kaubandus- ja investeerimispartnerluse (TTIP) surnuks kuulutanud veel enne, kui selle surnukeha on jahtunud.
Euroopa Liit on viimase mõnekümne aasta jooksul tõestanud, et see suudab olla jõuks globaliseerumise taga, lõhkudes barjääre rahvuste ja riikide vahel. Täna sõltub selle püsimajäämine aga tagamises, et liit suudab kaitsta oma kodanikke just nende jõudude eest, mida varem soositi.
Meie vabaduste säilitamine on Euroopa projekti südameks. Inimeste, kaupade, kapitali ja teenuste vaba liikumine Euroopa piires on võimalik vaid siis, kui Euroopa Liidu valitsustel on oma ühiskondade kõige haavatavamate kaitseks usaldusväärne poliitika. Selleks on vaja kaitsta Euroopa Liidu välispiire, tasakaalustada kodumaised migratsioonist ja vabakaubandusest tingitud kaotused ning rahustada rahva hirmu terrorismi ees.
Ohuks on see, et headel aegadel õigustatult valitud suund võib nüüd vahevalitsuse ajal kiirendada liidu lagunemist. Näiteks suur ebakindlus Euroopa ja maailma tuleviku osas on muutnud laienemise arutelu või TTIP mõttetuks – või hullem veel, igasugune selline arutelu toob kasu euroskeptikutele.
Euroopa Liit peab eristama tuumaks ja serval olevaid prioriteete. Probleemide jaoks nagu seda on ELi suhted Venemaa ja Türgiga (ning nende kahe riigi omavahelised suhted), peavad liikmesriigid leidma ühise poliitika, mis kaasab kõigi huve. Palju suurem paindlikkus on soovituslik teistes asjades – sealhulgas lubadused pagulaste ümberjaotamise kohta ja eurotsooni reeglid -, mille puhul liigne jäikus võib põhjustada Euroopa ühtsuse pooleks murdumise.
Lisaks liidu ennetamisele Venemaa ja Ankara vahel peaks EL mõtlema oma eesmärkidele naabruskonnas. Kuigi ELi mittekuuluvad Balkani riigid jäävad sellisteks mitmeteks aastateks, on nad siiski juba Euroopa julgeolekuterritooriumi osa ning eurooplased peaksid vägivallapuhangute kordumisel olema valmis sõjaväeliselt sekkuma. Lisaks sellele peaksid Euroopa Liidu juhid püüdlema rahu laiema definitsiooni poole, kui seda on sõja puudumine, kaasates sellesse ka poliitilise ja sotsiaalse stabiilsuse ning Bosnias ja Kosovos radikaliseerumise ennetamise.
Gruusia, Ukraina ja Moldova puhul peaks eesmärgiks olema stabiilse ja prognoositava tegevusega valitsuste propageerimine. Järgnevate aastate jooksul peaks Euroopa Liit neid käsitlema kui iseseisvaid puhverriike, mitte ootejärjekorras seisvaid tulevasi liikmesriike. Eriti oluline saab olema mitte tõmmata punaseid jooni, mida EL kaitsta ei soovi.
Rahutus Lähis-Idas ei saa EL loota täita keskse osaleja rolli. ELi riigid ei saa aga kaitsta oma rahvastikku ebastabiilsuse eest, kui nad on vaid vaatleja rollis. Eriti Süürias ja Liibüas peaks EL mängima nii piirkondlike võimude kui USA ja Venemaaga paremini kooskõlastatud rolli, et edendada poliitilisi protsesse, mis võiksid aidata vähendada vägivalda, võimaldada humanitaarabi ning tõkestada pagulaste voolu.
Euroopa Liidu üks peamisi väljakutseid on edu defineerimine kaitseajastul. Laienemise õitseajal olid eesmärkideks integratsiooni süvendamine ja haarde laiendamine üle Euroopa. Praegu tähendab edu aga Euroopa Liidust lahkumise või selle institutsioonide õõnestamise edendamist.
Ajalugu liigub tsüklitena. Vahevalitsus saab otsa ning sünnib uus kord. Kindel on see, et vanast korrast alles jäänud ja selle ülevõtjad kirjutavad uue jaoks omad reeglid. Euroopa Liidu eesmärk, mis on saavutatav vaid paindlikkuse ja julgusega, on olla jätkusuutlik projekt – mistõttu peab see olema üks uute reeglite autoritest.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org


description: Donald Trumpi kampaania tõttu torkab Ameerika Ühendriikides üha enam silma Venemaa poliitikale omaseid jooni, kirjutab Nina L. Hruštšova.

title: Nina L. Hruštšova: Trump toob USAsse Venemaa stiilis poliitika

maintext:
Olen Moskvas sündinud ameeriklane, mistõttu minu ameeriklus – erinevalt Saul Bellow tegelasele Augie Marchile – algatas kunagi Venemaal midagi rahvusliku debati sarnast. Mõnes kohas küsisid õpikud lastelt, kas Nina Hruštšova Ameerika kodanikuks saamine oli õige või vale. Jätan teile võimaluse arvata, millist vastust toetas enamik inimesi, eriti Nõukogude põlvkonna inimesed.
On küll võimalik võtta venelane kodumaalt, kuid lõppude lõpuks ei ole siiski võimalik võtta talt Venemaad. Ajal, mil USA poliitika on teinud sellise pentsiku pöörde, võivad mu Venemaa-toonides prillid aidata mu kaasameeriklastel olukorda paremini mõista.
Kampaania keskseks klassikaline Suur Vale
Minu vaatenurgast on Venemaa poliitika mitmed vastikuimad ja väärastunuimad omadused praegu olemas ka USAs. Suur Vale – leiutatud Natsi-Saksamaal, täiustatud Nõukogude Liidus ja meisterlikult kasutatud Venemaa presidendi Vladimir Putini poolt – on täna Donald Trumpi presidendikampaania tuuma osaks.
Uudismeedia täidab suuremalt jaolt Lenini terminoloogia järgi kasulikeks idiootideks, kasutab Trumpi agaralt oma reitingute tõstmiseks ega ole märganud või ei hooli, et tõstavad ka Trumpi reitingut. Sellises olukorras pole üllatav, et julgustust saanud Trump nüüd veelgi jahmatavama jultumusega valetab.
Näitena võib tuua selle, et juhtinud ise aastaid niinimetatud sünnijärgsuse liikumist - mis väitis, et president Barack Obama ei sündinud USAs ja ei tohiks seega põhiseaduse järgi presidendiametit kanda -, väitis Trump, et hoopiski tema oponent Hillary Clinton oli see, kes 2008. aastal nimetatud poleemika välja mõtles ning Trumpi tööks oli väidetavalt selle «President Barack Obama,» sõnas ta võidukalt (nagu selles oleks kunagi olnud põhjust kahelda), «sündis USAs, punkt.»
UNITED STATES - SEPTEMBER 16: Republican presidential candidate Donald Trump attends a campaign event with veterans at the Trump International Hotel on Pennsylvania Ave., NW, where he stated he believes President Obama was born in the United States, September 16, 2016. Medal of Honor recipient Mike Thornton, appears at right. (Photo By Tom Williams/CQ Roll Call) *** Please Use Credit from Credit Field *** / CQ-Roll Call/Tom Williams/CQ-Roll Call/Sipa U
Mõned ütlevad, et sellise bravuurse valelikkuse valguses on meedia nüüd Trumpi vastu pöördumas. Tema sünnijärgsuse väide Clintoni kohta oli tõesti lihtsalt liiga totter, et seda tähelepanuta jätta. Tema riiklike arvamusküsitluste reitingud püsivad aga kõrgel, mis viitab sellele, et paljud tema toetajad on valmis tema jultunud valesid uskuma või neile läbi sõrmede vaatama.
Oligarhide valitsuse USAsse jõudmine?
See võib peegeldada veel üht USA praeguse valimiskampaania «venepärast» omadust: oligarhide võimu. Venemaa esimene Nõukogude Liidu järgne president Boris Jeltsin sõlmis kokkuleppeid riigi rikkaimate kodanikega, kes siis rahastaksid tema tagasivalimiskampaaniat, mille eest tasutaks eelisligipääsuga Venemaa tööstuse kroonijuveelidele, mida järjest erastati.
USAs tehakse tänapäeval sama vastikuid kokkuleppeid tänu veel ühele kasulike idiootide grupile: USA Ülemkohtu konservatiivne kohtuvõim, kes andis 2010. aastal Ameerikale kurikuulsa Citizens United otsuse. Laiendades põhiseaduejärgset sõnavabaduse kaitset ka poliitiliste kampaaniate annetustele, eemaldas see otsus kõik piirangud raha võimu kasutamiselt USA poliitikas. Venemaal peavad oligarhid Putini ees vastuseid andma. USAs paistab, et poliitikud peavad andma vastuseid oligarhidele, kes kasutavad raha tavakodanike manipuleerimiseks.
Näide A on uudistekorporatsiooni 21st Century Fox esimees ja endine tegevdirektor Rupert Murdoch. Aastate jooksul mängisid Murdochi ajalehed juhtivat rolli Euroopa Liidu laimukampaanias, aidates sellega kaasa juunikuisele Brexiti hääletustulemusele. Nüüd, kui Murdoch on Roger Ailesilt üle võtnud Fox Newsi tegevdirektori ameti (Ailes astus tagasi seksuaalse väärkäitumise süüdistuste tõttu), paistab tema eesmärgiks olevat USA kodanike veenmine samasugust katastroofilist valikut tegema. Sellest ajast saati, kui Murdoch juulis ameti üle võttis, on Fox News tõesti muutunud väga Trumpi-keskseks ning uudised on kõrvale jäänud. Saatejuhid, kes kunagi väljendasid Trumpi osas muret, räägivad nüüd banaalsusi. Mis aga Ailesi puutub, siis tema on avalikult Trumpi kampaania vastu.
Oinaste vaikimine
Kõige suuremat pettumust valmistav paralleel Venemaa mineviku ja Ameerika oleviku vahel on ehk see, mida nimetan oinakeste vaikimiseks: need kel on mõjuvõimu tõrguvad hullumeelsusele vastu astumast. 1917. aastal õnnestus Venemaal Oktoobrirevolutsioon suuresti bolševike oponentide tõttu, kes muretsesid ühtse vastuseisu asemel rohkem oma positsioonide ja prestiiži kaitsmise pärast.
USAs on mõjuvõimsad vabariiklased suundumas sarnasele teele. Mõned juhtivad vabariiklased on muidugi ka avalikult Trumpi vastu. Näiteks Massachusettsi endine kuberner Mitt Romney on viimaste kuude jooksul teinud kõvasti tööd, et paljastada Trump selle ohtliku kelmina, kes ta on.
Lisaks sellele on 50 Ameerika kõige olulisemat vabariiklastest riikliku julgeoleku ametnikku allkirjastanud hoiatava kirja sõnumiga, et Trump asetaks ohtu meie kodumaa riikliku julgeoleku ja heaolu. Senaatorid Lindsey Graham ja Ben Sasse on samuti Trumpi hukka mõistnud kui ohu Ameerika vabadusele ja maailma rahule. Ka endine president George W. Bush hääletab teadaolevate andmete kohaselt Clintoni poolt. Need vabariiklased demonstreerivad tõelist patriotismi, asetades riigi kõrgemale oma parteist.
Miks lõvid ei möirga?
Aga Alamkoja praegune spiiker Paul Ryan? Kui ta on tõesti selline täiskasvanud katoliiklasest altaripoiss nagu ta ennast esitab, siis miks ei mõista ta hukka Trumpi võõraviha, tihenevat läbikäimist rassistlike «alternatiivsete parempoolsetega», ebaausat äripraktikat ning kõikuvaid välispoliitilisi seisukohti? Selle asemel käitub ta nagu Trump vääriks Ameerika presidendi ametikohta, riskides nii oma riigi (kui mitte ka hinge) kaotamisega, sest Trump võib reaalselt seadustada nii mõnegi poliitika, mida Ryan toetab.
Lõpetuseks veel – kus on kõik vanad vabariiklaste lõvid? Kui nad soovivad ennetada oma partei maine – ja oma riigi tuleviku – kaotamist Trumpi tapamajale, peaksid nad kiiresti möirgama hakkama. Endine president George W. Bush püsib kõrvaltvaataja rollis, paistes rohkem kibestunud selle pärast, et Trump võitis eelvalimistel tema venda Jebi, kui reageerivat Trumpist tulenevatele ohtudele. James Baker, kes teenis nii Ronald Reaganit kui George H. W. Bushi, pole öelnud sõnagi, just nagu George Shultz, Henry Kissinger, Condoleezza Rice ja Dick Cheney. Me teame, et Colin Powell jälestab Trumpi, aga seda ka ainult lekkinud e- tõttu.
Kui Jeltsin tagasi astus, jättis ta Venemaa oma väljavalitud mantlipärija Putini hoolde. Oma partei ning oma uhkuse ja maine nimel peaksin need vanad lõvid nüüd avalikult Trumpist lahti ütlema, et ei tekiks samasugust kahju nende – ja minu – riigile.
Nina L. Hruštšova on The New School rahvusvaheliste suhete professor ja kaasdekaan ning vanemteadur Maailma Poliitika Instituudis.
Copyright: Project Syndicate, 2016.


description: Uued, täpsustatud andmed lennu MH17 allatulistamise kohta mõjutavad vaba maailma ja Venemaa suhteid ning neist tulenevad nüüd ka õiguslikud tagajärjed.

title: Juhtkiri: raport mõjutab Venemaa ja vaba maailma suhteid

maintext:
Kaks aastat tagasi, 17. juulil 2014 tulistati Ida-Ukraina kohal alla Hollandist startinud reisilennuk – lend MH17. Surma sai 298 reisijat. Rahvusvahelise uurimisrühma eile avaldatud andmed kinnitavad ja täpsustavad väga oluliselt varasemat versiooni, et tsiviilisikute hukkumise taga oli Venemaalt Ida-Ukrainasse toodud raketisüsteem.
Nüüd avalikustatud analüüsid näitavad varasemast täpsemalt, millisest piirkonnast BUK-rakett välja lasti. Teiseks on tuvastatud sadakond isikut, kes olid seotud raketilasu ja raketisüsteemi Vene Föderatsiooni territooriumilt Ida-Ukrainasse toimetamisega. Veel ei ole täpselt määratletud, kellele neist oleks võimalik esitada kriminaalsüüdistus.
Uute andmete avaldamise järel on Euroopa Liidus hoopis keerulisem tõstatada Venemaa suhtes kehtestatud sanktsioonide leevendamisest, mille põhjus ju ongi olnud Kremli tegevus Ukrainas. Samuti on ilmselt vähem kõlapinda juttudele mis tahes muus vormis suhete soojendamisest Moskvaga. Pigem on jutt uutest, sh konkreetsete isikute tegevust piiravatest sanktsioonidest. Samuti annavad selle konkreetse uurimise tulemused võtme, kuidas hinnata Moskva väiteid selle kohta, mida nende sõjajõud teevad praegu Süürias.
Mis saab edasi? Uued analüüsid võimaldavad 298 hukkunu perekondadel, lennukompaniil ja kindlustusfirmadel ilmselt esitada nõudeid Venemaa vastu. Pole välistatud, et oma nõuded esitavad ka rahvusvahelised organisatsioonid. Samuti on nüüd alus esitada selle katastroofi põhjustajatele kriminaalsüüdistus. Asi pole ju ainult vahetus nupulevajutajas ega teistes käsutäitjates. Tervet mõistust säilitades on võimatu ette kujutada, et Vene Föderatsiooni eriteenistused ja 53. seniitraketibrigaadi sõjaväelased tegutsesid Ukrainas omatahtsi, lihtsalt tulihingelisest isiklikust soovist toetada Ukraina riigi vastu mässavaid separatiste. Sellised asjad lihtsalt ei saa juhtuda teisiti kui täites Venemaa kõrgema sõjalise ja poliitilise juhtkonna käske.
Omaette küsimus on nende käsuliinide detailne tõendamine ning veel suurem küsimus see, kas sellest järeldub ka midagi praktilist kuriteos osalenute suhtes. Põhimõtteliselt on olemas alus, et Vene sõjaväelased ja riigijuhid peaksid tulevikus andma oma kuritegude eest vastust (rahvusvahelise) kriminaalõiguse järgi. Ideaalis peaks sama kehtima ka praegu Süürias toimuvate sõjakuritegude kohta, kus muuhulgas on põhjust kahtlustada Kremli käsutäitjaid.
Tegelikkuses sõltub see paljuski Venemaa enda praegustest või tulevastest riigijuhtidest. Täpne tõendamine on osa läänelikust kultuurist ja asjaajamisest. Tuleb aga arvestada, et paragrahvide jõud ulatub süüdlasteni ilmselt alles selles kujuteldavas tulevikus, kui Venemaal on võimul demokraatlik valitsus. Seega on suurem kaal sanktsioonidel ja muudel vaba maailma riikide sammudel, mis tõkestavad agressoreid, et nad ei paneks toime uusi kuritegusid.


description: Hiljuti küsis üks tuttav Facebookis, kust võetakse, et Venemaa peaks olema demokraatlik riik. Iseenesest on vastus lihtne: see on sätestatud ju sealse riikluse alusdokumendi ehk 1993. aasta konstitutsiooniga, mille kehtestamise poolt andis referendumil hääle enamik Vene kodanikke.

title: Taavi Minnik: venelaste valikud

maintext:
Kuid teisest küljest... Vaadates kas või viimaseid Venemaa riigiduuma valimisi, pole mingeid valimisi tarviski – piisaks sellestki, kui venemaalased õhtul «Vremjat» vaadates teleri poole noogutaksid. Tulemus oleks ikka sama.
Mis puudutab valimistulemusi, siis on pilt selge ja rääkigu solvunud opositsioonitegelased mida tahes, vastab see suures osas reaalsusele ehk režiimi ja võimuparteid Ühtne Venemaa toetab enamik Vene kodanikest. Need, kes elavad Venemaal teevad seda eelkõige paanilises hirmus homse päeva ees, olgu tänane riigimeedias taevani kiidetud stabiilsus, mis ta on. Üldjoontes, nagu postuleerisid kunagi bioloogid Engel ja Schmale, on loomariigis kaks baaskäitumist: kas tegutseda või tarduda. Praktikas esindabki suurem osa venemaalastest teist käitumistüüpi.
Piiri taga elavaid venelasi rõõmustab eelkõige loomulikult see, mida nad televiisorist näevad: Venemaa on põlvilt tõusnud, iPhone’i ja muid kõrgtehnoloogilisi imevidinaid seal muidugi ei looda, kuid kõige olulisem, et neetud lääs ja Venemaa naabrid teaksid, et kui vaja, siis võetakse jõuga ära. Peamine on, et kardetaks.
Siis järelikult ka austavad ja Venemaa on jälle suur. Lõi kas või Süürias Islamiriigi juba mitu korda puruks. Ja kui on vaja tõsta presidendi reitingut, küll teeb seda veel ka tulevikus.
Tegelikult on 16 aastat võimul olnud režiimi tulemus see, et Venemaast on tehtud vaesuv Kolmanda Maailma riik, millega sõbrustavad teised samasugused, nagu Mugabe Zimbabwe ja Maduro Venezuela, ja imetlevad mõned lääne napakad või raha- ja võimuhimurad avantüristid.
Samas on selle aja jooksul edukas olnud integratsioon läänega, sest võimueliit on ju tõepoolest Venemaa ühiskonna kõige läänelikum osa. Nad on turvalisse läände üle kandnud kõik võimalikud aktivad ning saatnud sinna oma sugulased ja armukesed. Teades, et kui nemad kunagi võimult tõugatakse, võetakse neilt kõik ja tuleb uus eliit ning kogu ratas keerleb jälle otsast peale. Nagu on Venemaa ajaloos korduvalt juba ette tulnud.
Viimased riigiduuma valimised olid nii või teisiti ka täielik läbikukkumine vene opositsioonile – toetus neile on marginaalne. Võib süüdistada muidugi režiimi kuritegelikku pahatahtlikkust, mida nad ka teevad. Kuid fiasko peamine põhjus on opositsionääride endi ideede puudus. Ei ole ideid ja reaalseid alternatiive, mida rahvale pakkuda.


description: Postimehe otsestuudios olid täna Sergei Metlev, Dmitri Moskovtsev ja Vladimir Svet, kelles EKRE esimehe Mart Helme eilne väljaütlemine Eestis pesitsevast sõjalise väljaõppega viiendast kolonnist suurt pahameelt tekitas.

title: PÄEVAINTERVJUU Vene noormehed nõuavad Helmelt tõendeid või vabandust viienda kolonni kohta

maintext:
«Peamine tunne, mis alati tekib on see, et kas see on nali ja enam ei peaks paintballi mängima, sest see ei ole enam isamaaline tegevus või on see tõsine probleem ja peaks tõsiselt reageerima,» arvas Helme väljaütlemise kohta õiguskantsleri nõunik Vladimir Svet.
Svet tõi välja, et igal aastal läbib Eesti ajateenistuse sadu vene noormehi, keda selline avaldus võib tõsiselt solvata. «Väga tähtis on, et kaitseminister või mõni teine riigijuht lükkaks sellise avalduse ümber ja ütleks, et me ei karda ja usaldame teid.»
Noortele suunatud konverentsi TEDx Lasnamäe korraldaja Dmitri Moskovtsev tõi välja, et vanuserühmas 20-34 on mitte-eesti päritolu mehi Eestis ligikaudu 30 000. «See tähendaks, et iga kuues vene noormees on kolonni liige. Oleks meid siin veel kolm, oleks üks meist juba potentsiaalne riigireetur. Ida-Virumaa statistikat vaadates oleks riigireetur juba iga teine.»
Mart Helme väitel harjutavad eriväljaõppega kolonni liikmed oma sõjalisi oskusi paintballis või lasketiirus, mida stuudiokülaliste hinnangul on väga raske tõsiselt võtta.
«Eestis on kindlasti sõjalise väljaõppega inimesi praegusest ja varasemast ajast ning nad on valdavalt kapo jälgimise all. Küsimus on selles, et kui üks poliitiline liider nimetab kindla arvu ja loetleb tunnuseid, siis on vaja tõendusmaterjali,» leidis riigikogu Vabaerakonna fraktsiooni nõunik Sergei Metlev.
«Mina isiklikult ootan sel juhul Mart Helmelt tabeleid, kus on ohuhinnangud välja toodud ja kui palju täpselt neid inimesi on,» lisas ta, «kuid ma olen veendunud, et neid tõendeid tal pole ja tegemist on tema isikliku presidendikampaaniaga. Samas ta ei taha arvestada sellega, et need avaldused on vene meedia poolt ärakasutatavad ja need inimesed, kes praegu ei tunne, et nad kriisiolukorras tahaks Eesti riigi vastu astuda, võivad hoopis sinnapoole kalduma hakata, sest nad on solvatud.»
«Minu meelest Mart Helme teab väga täpselt, mida ta teeb. Tema eesmärk on jõuda valijameeste seas veel toetust leida. Väiksemates maakohtades, kus venekeelseid elanikke on vähe, tundub see reaalne oht, kuna kokkupuude venelastega on märksa väiksem kui linnades,» märkis Moskovtsev.
«Siis võibki inimene ette kujutada, et need 5000 jooksevad kuskil Ida-Virumaa metsades ja Tallinna all ja tahavad Eestit vallutada. See oli konkreetsele sihtrühmale suunatud sõnum,» lisas ta.
«Arvan samuti, et hirm on peamine sõnum, mida Helme tahab edasi anda,» nõustus Svet, «enamasti suhtume me ühiskonna hirmutamisse negatiivselt – näiteks terrorirünnakute puhul, kus hirmu abil tahetakse ühiskonda oma väärtustest ja hoiakutest võõrutada, kuid selle ei peaks alluma. Sarnaselt peame siin ütlema, et hirmupoliitika ei ole aktsepteeritav.»
«Kindlasti on neid inimesi, kes usuvad, et nurga taga on Kalašnikoviga venelane, ent me ei saa tolereerida seda, kui riigikogu liikmed seda räägivad ja pärast öeldakse, et see oli nali või seda ei peaks tõsiselt võtma,» lisas Svet.
Presidendivalimisteks valmistuva Mart Helme väitel on Eestis 5000 hästi organiseeritud ja väljaõpetatud vene rahvusest noort meest, kes on mobiliseeritavad Eesti riigi vastu väga lühikese ajaga.
«Ma võin kinnitada, tuginedes – ma ei ütle, missugustele –, igatahes, teatud andmetele, et meil on organiseeritud 5. kolonn, umbes 5000 hästi organiseeritud ja väljaõpetatud noort meest, kes osalevad mitmesugustes laskeklubides, paintballi klubides, jahiseltsides ja muudes sellistes. Kellel on brigadirid, kes käivad harjutamas küll Männiku karjääris ja muudes kohtades ja kes on mobiliseeritavad Eesti riigi vastu väga lühikese ajaga,» vahendas ERRi uudisteportaal Helme sõnu Vikerraadiole.