description: Presidendivalimiste rallist saadik on käinud poliitpalli kaootiline tagumine ja rahvas elas kaasa mängule, mille reeglitest polnud aru saada. Nüüd selgus – mängiti noa selga löömise mängu, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tarmo Pikner.

title: Tarmo Pikner: valitsus heitis rõiva seljast ja sünnitas hübriidkoalitsiooni

maintext:
Nuga sulle, valitsus mulle
Niisiis, mansetinööbi näppimise valitsus kestis 961 päeva. Kuidas peaminister Rõivas need päevad mööda saatis, sellest on meenutus Postimehes – tegemiste ja tegematajätmiste loetelu on pikk. Läbivalt silmatorkavaks motiiviks on olnud Taavi Rõivase poseerimine moodsais rõivais – küll hävituslennukitega, küll maailma tähtsate tegelastega. Seevastu ei olnud näha läikivmustades kingades sinisokki astumas sõnnikuses seafarmis ega põllul.
Kuna keskerakonna ümberlõikus toimus reformierakonnale liiga ootamatult, jõudsid sotsid ja uusisamaalased varem Jüri Ratase ukse taha ning lennutatigi nuga Rõivase poole teele. Et keskerakond oli üleöö muutunud parketikõlblikuks, siis juba ülejärgmisel päeval peale esimeheks saamist rõivastus Ratas uueks peaministriks.
Teisalt on väidetud, et noa lõid Rõivasele selga ta oma erakonnakaaslased. Seda versiooni toetas ka Margus Tsahkna, arvates, et Rõivasele tehti liiga ja inimlikus mõttes on juhtunust isegi kahju.
Tõele au andes, tuleb nugade mängu algust meenutades minna ajas tagasi, kui Siim Kallas, Brüsselist äsja asepresidendina naasnuna, otsustas äkitselt päris presidendiks hakata. Kuna liiga kõrge enesehinnang ja kohalike olude mittetundmine maksis end kurjalt kätte, käis Kallas ringi, noa käepide seljast paistmas.
Ärritunud Kallas päris reformierakondlastelt aru – kellele kuulub nuga? Vastust saamata, väljus ta juhatuse koosolekult endisest tugevamana, lausudes: «Mul on erakonnas suur ja vägev positsioon.» Eks hädad Siim Kallasest alguse saidki ja sügeles ta nii kaua, kuni valitsus kukkus. Häälekalt alistunud reformierakond alustab opositsioonis vulisemist omaenese jõesängis, kallas kahel pool.
Lennuvõimetu lind
Kui vasak ja parem tiib kokku panna, peaks saama ühe terve linnu, kuid kas see on ka lennuvõimeline, on iseasi. Pigem saame tiibade kleepimisel emu, kes selle asemel, et lendu tõusta, oskab hästi pead liiva alla peita. Nii ulatub sünnitusvaludes uus koalitsioon vasakult tiivalt paremale, andes kokku tõelise hübriidvalitsuse.
Kui sotsid keskiga koos on igati normaalne nähtus, siis IRL selles pundis on kui sadul aafrika katkus sea seljas. Iseäranis kummaline on uusisamaalaste innukus uue vasakkoalitsiooni sünnitamisel olukorras, kus nende valimisprogrammilised eesmärgid (madalapalgaliste maksutagastus, elatisabi fond, kolmanda lapse ja üksikpensionäri toetused) on praktiliselt ellu viidud ja seda pealegi reformierakondlaste kätega.
Sotside püüdlustest tuleb aru saada – Jevgeni Ossinovski alkoholipoliitika reform pandi kalevi alla. Seega, jalajälg Rõivase seljal, millest Martin Helme rääkis, kuulub Ossinovskile, kes oligi kriisi arhitekt ja saatis peaministrile nutisõnumi tema vallandamise kohta.
Ka vabaerakond on üha valjuhäälsemalt hakanud nõudma osalemist olukorra lahendamisel. Ja ega EKREgi tükikesest pirukast ära ei ütleks. Nii saaksime tõeliselt vikerkaarelise valitsuse, kuid nagu ilusad taevavärvid kestavad vaid viivu, nii oleks ka sellise valitsuse iga üürike.
Külmutatud pelmeenid
Külmutatud lepinguid pole olemas (koostööprotokoll keskerakonna ja Ühtse Venemaa vahel), küll on olemas külmutatud pelmeenid. Kuigi Savisaar pole enam keskerakonna esimees, on ta endiselt aujärjel ja seni, kuni see nii on, võib ta igal hetkel külmunud pelmeenid potti poetada. Ja siis ei tule seda auravat Kremli rahvustoitu järada mitte ainult Ratasel, vaid kogu riigi valitsusel.
Moskva poolt selgitati – koostööprotokolli eesmärgiks on venekeelsete elanike huvide kaitse. Ilmselt see mõte oligi leppe ridade vahele kirjutatud, kuna sellist lauset kokkuleppes pole. Küll aga on seal selgelt kirjas: «Pooled… tutvustavad üksteisele oma kogemusi… osalemises seadusandliku ja täitevvõimu organites.» Ainuüksi sõna «organid» peaks peapööritust tekitama. Kas hakkab kostma külmunud koostööprotokolli sulavee vulinat, reetes Kremliga info vahendamist Toompea valitsuskabinettidest?
IRL peaks hakkama tõsiselt mõtlema lepingu sõlmimisele Donald Trumpi vabariiklaste parteiga, et kaitsta USAs elavate väliseestlaste huve. Ja poleks liigne ka teada, mida Valge Maja ovaalsaalis korda saadetakse.
Sündimuse suurendamise ja suremuse vähendamise valitsus
Kas kellelgi saab olla midagi selle vastu, kui sündimus suureneb ja suremus väheneb? Kui selliste humaansete eesmärkide saavutamine sõltuks valitsuse tahtest, peaks enamik arenenud riike kibekiirelt oma valitsused välja vahetama. Väljaarvatud ehk Hiina, kus tõepoolest demograafiline probleem lahendati riiklikul tasandil ühe lapse poliitikaga.
Rahvastikukriisi ületamise on kõik kolm koalitsiooni osalist uue valitsuse esimeseks ülesandeks tituleerinud. Veelgi ambitsioonikam oleks koalitsioonilepet alustada globaalse soojenemise peatamise nõudega.
Jah, rahvastiku- ja keskkonnaprotsesside saatuslikke tagajärgi saab mingil määral leevendada, kuid lahendada demograafilised probleemid – noh, kahjuks on selle aasta Nobelid juba välja jagatud.
Roheline tuli erakorralistele valimistele
Ei Ossinovski ega Tsahkna suutnud Mihkel Raua pärimise peale formuleerida ühtki ideed, mis kuuluks Jüri Ratasele. Tõsi, Ratase innukus ja ausus, mida on tunnustanud isegi tema oponendid, on tänuväärsed isikuomadused, kuid kas neist piisab riigi juhtimiseks? Korvpallimängu ja selle liidu juhtimiseks küll. Sealjuures olümpiakomitee presidendiks pürgimisel oli Ratas valmis hoopiski loobuma poliitikast. Kas selline heitlikkus näitab riigimehelikku küpsust?
Kuna maailm meie ümber on teisenenud, ei tohiks me uuenenud maailmakorra tingimustes pimesi kinni olla praeguse riigikogu matemaatikas. Selle asemel, et katsetada keskerakonna maailmanägemise mudelit, tuleks pigem kontrollida rahva meelsust erakorraliste valimiste kaudu.
Kuulen juba kisakoori – sellises globaalse ebastabiilsuse olukorras! Küsin vastu – kas keegi teab veel naiivseid, kes usuvad, et maailm liiguks üleüldise stabiilsuse suunas? Pealegi oleme olnud tunnistajaiks, kui Belgia ja Hispaania on elanud pea aasta aega sootuks ilma valitsuseta ja pole kuulnud, et need oleksid riikide nimekirjast kustutatud.
PS Ühes oli Taavi Rõivasel tuline õigus – Eesti on maailma parim riik. Elagu Eesti!
Tarmo Pikner on töötanud 18 aastat Saare maavalitsuses arendusjuhi ja välissuhete juhina ning samuti ELi programmisekretariaadis. Ta on endine Lümanda vallavanem ja kuulunud rahvusvaheliste organisatsioonide Eurohouse, B7 ja CPMRi juhatusse. Pikneri sulest on ilmunud raamat «Eesti orhideed».


authors: Tallinna Tehnikaülikooli Rahvusvaheliste Suhete Dotsent

description: Suletud ühiskondadele omane hirmukultuur on pärast 11. septembri terrorirünnakuid järjest rohkem läänemaailma liidrite otsuseid mõjutanud. Korduste ja paljundamiste kaudu liigub hirm ühelt elualalt teisele, suurendades nõudlust julgeoleku järele, kuni peaaegu kõiki poliitikavaldkondi vaadeldakse läbi julgeolekuprisma, kirjutab Tallinna Tehnikaülikooli rahvusvaheliste suhete dotsent Holger Mölder Müürilehes.

title: Holger Mölder: rohkem julgeolekut ≠ julge olek

maintext:
Aasta 2011 juulis – kohe pärast Anders Behring Breiviki Oslos ja Utøya saarel sooritatud tapatalguid – küsiti tollaselt Norra peaministrilt Jens Stoltenbergilt, kellest sai hiljem NATO peasekretär, milline on riigi reaktsioon terrorile. Kas turvakaalutlustel kavatsetakse suurendada kontrolli Norra ühiskonna üle ning kitsendada kodanike õigusi? Stoltenberg vastas ajakirjanike küsimustele, et Norra ei loobu demokraatlikest väärtustest ega uhkusest ning vastab terrorismile rohkema demokraatia ja avatuse ning suurema poliitilise osalusega.
Kui Norra hakkaks loobuma demokraatlikest väärtustest ja ühiskonna avatusest, tähendaks see lihtsalt seda, et äärmuslased on oma eesmärgi saavutanud. Stoltenbergi reaktsioon, mis järgnes vahetult terroriaktile, erines Ameerika Ühendriikide George W. Bushi vabariikliku administratsiooni reageeringust kümme aastat varem pärast islamiterroristide rünnakut New Yorgile ja Washingtonile, mis põhjustas üleilmse sõja terrorismi vastu ja tõi kaasa piirangud kõikidele ühiskonnagruppidele sõltumata nende välistest tunnustest või päritolust. See on valiku küsimus, kas näiliselt suurema turvalisuse ettekäändel ollakse valmis piirama liberaalse ühiskonnaga kaasnevaid individuaalseid vabadusi või neist isegi loobuma.
Käesolev artikkel otsib hirmu ja hirmukultuuri[1] mõjusid poliitikas laiemalt, sealhulgas Eesti ühiskonnas. Ameerika poliitikateadlane ja kunagine president Carteri julgeolekunõunik Zbigniew Brzezinski on nimetanud hirmukultuuri arendamist terrorismivastases sõjas üheks põhiliseks suunavaks jõuks, kuna see varjab nähtuste põhjusi, tugevdab emotsioone ja teeb demagoogilistele poliitikutele kergemaks avaliku arvamuse mobiliseerimise selle poliitika toetamiseks, mida nad soovivad ellu viia. Ameeriklaste reaktsioon islamiterroristide rünnakule tõi kaasa riigi ja ühiskonna jaoks elutähtsate küsimuste suurema julgeolekustamise[2] ning hirmukultuuri plahvatusliku leviku.
Julgeolekustamine eeldab eemaldumist traditsioonilisest julgeolekukäsitlusest, milles nähti julgeoleku ainuvõimaliku destabiliseerijana väljastpoolt riigipiire lähtuvat sõjalist rünnakut ning milles ei olnud sisejulgeoleku mõistet veel avalikku teadvusesse tekkinud. Laiem julgeolekukäsitlus tunnistab, et kõrvuti sõjaliste ohtudega võivad riiki, ühiskonda ja indiviidi mõjutada teiste hulgas poliitilised, majanduslikud, sotsiaalsed ja keskkonnast tulenevad ohud, hilisemal ajal seoses küberruumi tekkimisega ka paljud sellega otseselt või kaudselt seotud riskid, näiteks informatsiooni julgeolek.
Järelikult peame rääkima võrdselt neist kõigist, mitte ainult sõjalisest julgeolekust. Nende erinevate julgeoleku lähtevormidega toimetulekuks ei piisa enam uute tankide ja sõjalennukite muretsemisest. Tavakodanikul võib mõiste säärane laienemine panna pea valutama ning suurendada tema hirmutunnet. Näiteks kui mõni poliitik käsitleb oma kõnes «ajude äravoolu» riigist julgeolekuohuna ja soovitab selle tõkestamiseks midagi ette võtta, on tegemist ühe sotsiaalse nähtuse julgeolekustamisega. Hea näide julgeolekustamisest Läänemere regioonis on Nord Streami gaasitoru, mille rajamist teadvustasid Balti riigid valdavalt sõjalise julgeolekuohuna, samal ajal kui teised sama piirkonna maad tajusid enam sellega kaasnevaid majandus- ja keskkonnakaitseprobleeme.
Ühiskonna afektiivne häälestamine
Kanada päritolu ühiskonnateoreetik Brian Massumi viitab[3] 2001. aasta rünnaku järel Ameerika Ühendriikide sisejulgeolekuministeeriumi (Department of Homeland Security) kasutusele võetud kaartide süsteemile, kus erinev värv vastab erinevale riikliku julgeolekuohu astmele[4]. Kasutatavat värvigammat on julgeoleku näitlikustamisel mujalgi kasutatud – roheline (madal), sinine (kontrollitud), kollane (kõrgendatud), oranž (kõrge), punane (tõsine). Hinnang Ameerika Ühendriikide julgeolekuseisundile on pärast 2001. aastat kõikunud tavapäraselt vahemikus «kõrgendatud» ja «kõrge». Hinnang «turvaline» puudub sellel skaalal üldse, mistõttu Massumi väidab, et 2001. aastal New Yorgi ja Washingtoni terroristlike rünnakute järel toimunud muutused Ameerika ühiskonnas tõid kaasa ebakindluse teisenemise normaalsuseks. Teisiti sõnastatuna viidi riik permanentsesse julgeolekustatud seisundisse. Sellisele paradigmamuutusele on tähelepanu juhtinud teisedki.
Taani teadlane Georg Sørensen nendib, et klassikaline julgeolekudilemma (security dilemma) ehk olukord rahvusvahelistes suhetes, kus subjektide julgeoleku tajumine oli modelleeritav vastaspoole ründe- ja kaitselahenduste tajutavusele (kui üks riik muretseb endale sõjamasina, et sellega oma julgeolekut suurendada, võib see teise riigi, kes tajub seda kavatsusena rünnata, julgeolekut hoopis vähendada), on asendumas ebakindluse dilemmaga (insecurity dilemma), kus ohu tajumine hõlmab märksa laiemat skaalat[5], näiteks võidakse ohte väärtustele tajuda eksistentsiaalselt ohuna julgeolekule. Ameerika Ühendriikide kontekstis tekkiski pärast 2001. aasta rünnakuid ebakindluse dilemma, kui teistsuguseid väärtusi esindava paarikümne terroristi toime pandud kuritegu, mille tagajärjel hukkus 3000 inimest, tajuti märksa laiemalt islamitsivilisatsiooni rünnakuna Lääne liberaalsetele väärtustele, kuid nende väärtuste kaitseks sooviti isikuvabadusi hoopis suurema kontrolli alla võtta.
Totaalne julgeolekustamine võib aga vastupidi ootustele ebakindluse dilemmat ühiskonnas hoopis süvendada, mille toimel võib inimene tajuda julgeolekuohte elu praktiliselt kõikides sfäärides. Massumi kasutab oma artiklis näitliku kuvandina rahvastiku ühendamist juhtmevabasse võrgustikku, mille kaudu jõuab valitsus iga kodaniku individuaalsesse kesknärvisüsteemi ja kutsub seal teatavate märksõnade sisestamisega esile enesekaitsereflekse tajutavate ohtude vastu, kusjuures ohtude tajumine toimub ärrituse kaudu. Ärritunud inimest ei huvita lahenduse leidmine, vaid süüdlase tuvastamine. Emotsioonide kaasabiga häälestatakse ühiskonda toetama ühte või teist otsust ning etteantud käitumismustrite kaudu, mida kodanikud üksteiselt matkivad, mobiliseeritakse ühiskonda neid otsuseid ka ellu viima.
Juhtmevaba võrgustiku loomisel ei saa meedia rolli sugugi alahinnata. Ajakirjanduse vahendusel hakkasid Lääne ühiskonnas levima laialt populaarsed kuvandid islamiusulisest kui sünnipärasest terroristist. Meenutame siinkohal kas või seda, kuidas Breiviku aktsioon omistati vahetult pärast selle toimumist samuti islamistidele, sest see vastas kehtivale kuvandile – mitmed islamistlikud terroriorganisatsioonid jõudsid enne rünnaku toimepanija tabamist kuriteo isegi oma arvele kirjutada.
Niisiis ei sõltu hirmukultuuri levimine ainult poliitikute või ametkonna kabinetivaikuses sündinud strateegiatest. Kui meedia ei ulataks poliitikutele abikätt, jääksid viimased oma hirmudega üksi. Meedia rolli võib näha siin eelkõige populaarsete ja lihtsustatud kuvandite võimendamises ning tarbijaühiskonnale loodud maailmapildi «hollywoodiseerimises», millega nende toodetud informatsiooni kujundatakse vastavalt tarbija ootustele ning see paisatakse turule samasugustele reeglitele toetudes, nagu tehakse Hollywoodi kassahitte turustades. Poliitikute ja meedia vahel tekib vastastikune sõltuvus, sest meedia on oluline vahend, mille kaudu saab oma poliitilisi sõnumeid massidesse viia, samal ajal sõltuvad poliitikute populaarsus ning valimistulemus otseselt nende võimest siduda oma poliitilisi eesmärke meedias levinud kuvanditega.
Emotsioonid poliitikas
Viimasel ajal on hakatud emotsioonide mõju rahvusvahelistele suhetele ka teaduslikult uurima. Richard Ned Lebow juhib oma teoses «A Cultural Theory of International Relations» tähelepanu paradigmamuutusele ameeriklaste maailmapildis: pärast külmale sõjale järgnenud rahukümnendit tõi 2001. aasta julgeoleku taas esiplaanile. Ameeriklaste šokist võib 11. septembri sündmuste konteksti arvestades isegi aru saada, sest tegemist oli esimese tõsisema rünnakuga nende territooriumil pärast seda, kui jaapanlased ründasid 1941. aasta lõpus Pearl Harborit. See võis küll suurendada ühiskonna sisemist solidaarsust – kõik asetusid ohvrite poolele –, kuid ühtlasi muutis ühiskonna ohuretoorikast kergemini mõjutatavaks ja hirmudele allutatavaks. Ameerika ühiskonnas laialdaselt levima hakanud hirmukultuur tekitas näilise õigustuse ulatuslikuks jõudemonstratsiooniks, mida ei kasutatud üksnes teo vahetute toimepanijate karistamiseks, vaid vaenlastest ühtse koondportree loomiseks, mida on ka avalikkusele kindlasti kergem turustada.
Selle asemel et Al Qaeda tegevust kriminaliseerida, ühiskonda rahustada ning hirme maha suruda, otsustas Bushi administratsioon talle kätte mängitud olukorra ära kasutada ja algatada ambitsioonika sõja terrorismi vastu. Osama bin Ladenist vormiti Hollywoodi kuvandeid matkides seitsmepealise lohena mõjuv antikangelane, kuid ka antikangelane võib aja jooksul kellegi jaoks kangelaseks muutuda, eriti veel siis, kui tema peade maharaiumiseks kulub kümmekond aastat, mille jooksul filmistsenaarium areneb mitmeosaliseks sarjaks. Iraagi ründamine 2003. aastal on ilmekas näide stsenaariumi laiendamisest, mille kaudu üritati tabada mitu kärbest ühe hoobiga.
George W. Bushi rakendatud üleilmse terrorismivastase sõja väljakuulutamise poliitika suurendas ebakindlust mitte ainult Ameerika Ühendriikides, vaid kogu maailmas, ning ebakindluse dilemma laienes Ameerika ühiskonnast väljapoole.
Niinimetatud Bushi doktriini[6] järellainetusena hakkasid Ühendriikide eeskujul sarnast afektiivset poliitikat kasutama mitte ainult lääneriigid, vaid selle võtsid omaks mitmed Läänele vastanduvad ideoloogilised või poliitilised liikumised, kes rõhutasid hirme Ameerika Ühendriikide ning sealsete väärtuste leviku ees kui ohtu nende ühiskonnakorraldusele ja kasutasid seda hirmu omakorda suuremaks julgeolekustamiseks. Kui me pöörame tähelepanu kas või Venemaa presidendi Vladimir Putini julgeolekupoliitilistele käitumismustritele, siis võime tajuda sarnasusi Bushi doktriiniga. Kuna ameeriklased ründasid ebakindluse dilemmast lähtudes 2003. aastal Iraaki, võisid venelased leida kergesti õigustuse Gruusia ründamiseks 2008. ja Ukraina ründamiseks 2014. aastal. Paradoksaalsel kombel õigustasid nad sellega ühtlasi Bushi rakendatavat poliitikat.
Kui kodanikud tajuvad ohtu nende turvalisusele, vahet pole, kas see oht on reaalne või imaginaarne, võivad nad nõustuda kergesti suletud ühiskonnale omaste piirangutega. Hirm, eriti hirm teistsuguste ees, kelle käitumisloogikat me ei mõista või ei taha mõista, võib olla samuti üks grupi solidaarsusel põhineva identiteedi kujunemist soodustavatest kriteeriumidest. Massumi jõuab järeldusele, et hirmudele järeleandmine ning võimsa poliitilise masinavärgi rakendamine nende võimendamiseks ei muuda ühiskonda turvalisemaks ning Ameerika Ühendriigid ei ole praegu turvalisemas seisundis, kui ta oli seda enne 2001. aasta rünnakuid. Ühtlasi tekitati foon poliitikale, mille vilju lõikavad praegu paljud populistlikud poliitikud. Donald Trumpi hirmudele rajatud presidendikampaania sai sisulise alguse viisteist aastat tagasi.
Trump pakub silmaga nähtavaid ja käega katsutavaid lihtsaid lahendusi, mille keskmes on tugev visuaalselt tajutav kuvand avalikus ruumis levivate hirmudega võitlemiseks. Ühiskonnas tunnetatav ebaturvalisus akumuleeritakse hirmukultuuri oskusliku võimendamisega poliitiliseks kapitaliks. Kui ühiskonnas ringleb kuvand, et mehhiklased ohustavad oma põhjanaabrite sotsiaalset turvalisust ning võtavad ära nende töökohad, siis tuleb ohu näitlikustamiseks ehitada kahe riigi vahele müür ja panna mehhiklased selle eest maksma. Samamoodi viis Suurbritannia rahvahääletusel Euroopa Liidust välja teatud ühiskonnakihtides leviv hirm Ida-Euroopa odava tööjõu ees.
Hirmukultuur Eestis
Eesti ja Ameerika Ühendriikide sarnasus peitub selles, et sisejulgeoleku teemasid hakkasid mõlemad teadvustama üsna hiljuti: Ameerika Ühendriigid pärast 11. septembri terrorirünnakuid, Eestile helises äratuskell veelgi hiljem, alles 2007. aasta aprillirahutuste järel. Enne seda teadvustati Eestis ainuvõimaliku julgeolekuohuna üksnes Venemaalt lähtuvat sõjalist rünnakut, mille eesmärk on territooriumi vallutamine ja Venemaaga liitmine.
Eesti on nüüdisaegses Euroopas üks kõige tugevamini julgeolekustatud ühiskondi, mis teeb ta avatuks massikommunikatsioonivahendite kaudu levivatele kõikvõimalikele paanikahoogudele alates tatrapaanikast kuni kooselupaanika ja sealt edasi pagulaspaanikani hoolimata sellest, et kõikide nende nähtuste tegelik mõju ühiskonnale on väike. Tatar ei ole kindlasti Eesti rahva põhitoiduaine, mille kadumine toidulaualt võiks põhjustada näljahäda. Kooseluseadus puudutab tegelikult vaid marginaalset osa ühiskonnast, kellele ta annab näiliselt juurde rohkem õiguseid, kuid nende õigustega kaasnevad ka varjatud kohustused.
Pagulaspaanika kirjeldab ilmekalt olukorda, kus mingi teema edukas «hollywoodiseerumine» suurendab probleemi mõju ühiskonnale märgatavalt, kui populaarsete kuvanditega maalitakse ühe pildi peale kokku mitmeid erinevaid probleeme: Euroopat tabanud migratsioonilaine, millel võivad olla nii humanitaarsed kui ka majanduslikud ajendid, ja Euroopas toime pandud terroriaktid. Nende nähtuste omavaheline seostamine on valdavalt imaginaarne.
Paanikahood muudavad kogu ühiskonna hirmukultuurist kergesti haavatavaks. Meil on saanud tavaks lisada kaaluka argumendina mis tahes poliitiliste otsuste õigustamiseks epiteet «tänases julgeolekuolukorras», mis kanaliseerib või lämmatab võimaliku diskussiooni juba eos, sest kõik saavad aru, et ühe või teise otsuse varjus tõstatuvad ohud meie julgeolekule. 2015. aasta jaanuaris Reformierakonna üldkogul peetud kõnes rõhutas peaminister Taavi Rõivas: «Miks peaksid Reformierakonna toetajad neil valimistel kindlasti valima tulema ja hääletama Reformierakonna poolt? Esiteks on tänasest keerulisest julgeolekuolukorrast tulenevalt eesootavad valimised mingis mõttes kui usaldus- ja toetushääletus Eesti riigile, meie kestmise tahtele.»
Kirjas erakonnakaaslastele uue välisministri ametisse nimetamise puhul viitab Rõivas jällegi ärevale julgeolekuolukorrale. Sarnast retoorikat kohtab aga ka kohaliku omavalitsuse tasandil. Hiiu maavanem Riho Rahuoja teatab Eesti Vabariigi 97. aastapäeva aktusel peetud kõnes: «Tänases julgeolekuolukorras saame üha paremini aru, et ühe väikese riigi iseseisvuses ja vabaduses ei ole midagi iseenesestmõistetavat.» Need on vaid mõned valitud näited sarnaste sõnumite hulgast, mis võimalikest headest kavatsustest hoolimata suurendavad tegelikult ärevustunnet.
Kui sisendada mingit sõnumit piisava intensiivsusega, tajub auditoorium ohtu võimendatuna. Selles kontekstis meenutab Eesti itaalia kirjaniku Dino Buzzati romaanis «Tatarlaste kõrb» maalitud ühiskonda, mis oli pidevas valmiduses teiselt poolt kõrbe saabuvate tatarlaste rünnaku ootuses ja unustas sageli ära, mis nende endi poolel toimub. Eesti ei ole kindlasti mingi erand, kui vaatame kas või üle mere Rootsi suunas, mida on 1981. aastast saati, mil nõukogude allveelaev Karlskrona lähedal karidele sõitis, tabanud regulaarse sagedusega allveelaevapaanika.
Hirmukultuuri edukaks maaletoojaks Eesti ühiskonnas on osutunud Eesti Konservatiivne Rahvaerakond (EKRE), kes on kogunud poliitilist kapitali nii kooselu- kui ka pagulaspaanika toel. Oma poliitika toetuseks pakutakse emotsionaalseid lahendusi. Nende presidendikandidaat Mart Helme soovis tõsta kaitsekulutusi 2,4 protsendini sisemajanduslikust koguproduktist (SKP), küsida Ameerika Ühendriikidelt 500 miljoni dollari ulatuses abi ning võtta ka sõjalise riigikaitse tarvis laenu. Kõik see pidi toimuma väljaspool laiapõhjalist riigikaitset, st olema suunatud kitsalt sõjalise võime suurendamisele. Kokkuvõtlikult soovitab Mart Helme ilmselt valmistuda sõjaks, sest sõjaliste kulutuste suurendamine peab tulema millegi arvelt.
Ma eeldan, et EKRE soovib vähendada vastukaaluks näiteks haridus- ja teaduskulutusi, mille rahastamine võib vähendada nende toetajaskonda.[7] Arenguruumi on veel piisavalt, sest erinevatel hinnangutel võivad näiteks Põhja-Korea kaitsekulutused ulatuda kuni 50 protsendini SKPst, kuid iseküsimus on see, kas sealne elukorraldus on üldse väärt kaitsmist. Kahe protsendi mantra väärib ehk mõningat seletamist, sest seegi on märk riigi kõrgest julgeolekustamise tasemest, kuna riigi sõjaline julgeolek on riigieelarvet silmas pidades asetatud eelisseisundisse.
Tasub üle korrata, et tegemist ei ole Eestile ei Washingtonist ega Brüsselist peale surutud nõudmisega, vaid vabatahtliku soovitusega, mille täitmise on Eesti võtnud kohustuseks. Selle taga võib näha ratsionaalset loogikat, sest riigikaitsekulutuste reaalne suurus sõltub sellest, kuivõrd edukas on riik majandusrindel. Küll aga tasub hoiatada populistlike hirmukultuurist tulenevate katsete eest saavutatud tasakaalu muuta. Riigi kaitsevõime oleneb siiski sellest, kuivõrd need kaks protsenti on kaetud riigi tegelike kaitsevajadustega, kulutatud raha hulk ise riiki ei kaitse. Kui riik kannatab tõsiste poliitiliste, majanduslike, sotsiaalsete ja miks ka mitte keskkonnaprobleemide all – Ukraina näide on siin väga ilmekas –, siis ainuüksi sõjalise kaitsevõime eelisarendamine julgeolekut ei taga.
Üha rohkem jõudu koguv mastaapne julgeolekustamine loob soodsa pinnase laiema hirmukultuuri tekkimisele, mis väärtustab ühiskonna suletust. Massumi nimetab hirmu ontogeneetiliseks ja see võib kujuneda isemajandavaks jõuks, mis liigub korduste ja paljundamiste abiga ühelt elualalt teisele. Seda võime märgata Eesti ühiskonnas levivas vastuseisus kõikvõimalikele uuenduslikele lahendustele, kui võtta näiteks Rail Baltic, neljarealine Tallinna-Tartu maantee, tuumaelektrijaam, Saaremaa sild või ükskõik milline muu suuremahuline tulevikku suunatud projekt, mida tabab pea alati tugev hukkamõist, sest hirmukultuurist kammitsetud ühiskond kardab muutusi.
Tihtipeale hakkavad suurprojektide teemalistes diskussioonides emotsioonid domineerima ratsionaalsete argumentide üle, sest emotsioone ei pea üksikasjalikult põhjendama, vaid rõhuma sotsiaalsele sidususe ja solidaarsuse vajadusele huvi- või identiteedigrupi liikmena. Nii võime jõuda kergesti populaarse otsuseni, mis ei vasta ühiskonna arenguloogikale.
Rohkem demokraatiat ja avatust ning rahva suurem poliitiline osalus esitavad paraku ka kodanikuvastutuse nõude – selleks et teha kvaliteetne otsus, pead sa ühe või teise otsuse tagajärjed endale ratsionaalsete argumentide abiga selgeks tegema, mitte tuginema emotsionaalsetele hinnangutele, mida mõjutab sageli otsuse tegemiseks vajaliku informatsiooni mittetundmine. Eriti ohtlik on emotsioonipõhine käitumine julgeolekusituatsioonide hindamisel, mis nõuavad ratsionaalset analüüsi, sest emotsionaalne julgeolekukäsitlus võib põhjustada valestimõistmist ning potentsiaalset ohuallikat hoopis tegudele provotseerida.
Nii ongi ebakindluse dilemma kerge tekkima. Hirmudega ei tule võidelda, vaid püüda neist vabaneda – suletud ruumis on neist raskem lahti saada kui avatud maastikul. Kui nüüd kokku võtta, mida peaks Eesti oma lugematute julgeolekuohtude leevendamiseks tegema, siis mina soovitan usaldada praeguse NATO peasekretäri nõuandeid, nagu need on välja toodud selle artikli alguses.
[1] «Hirmukultuur» (culture of fear) on ühiskonnateadustes kasutatav mõiste, mis käsitleb hirmu kui emotsiooni süstemaatilist levitamist näiteks poliitiliste eesmärkide saavutamiseks. Väga sageli on seda rahvusvahelises poliitikas seotud terrorismi ja terrorismivastase sõja kuvanditega.
[2] «Julgeolekustamise» (securitization) mõiste tõi julgeoleku-uuringutesse nn Kopenhaageni koolkond (Barry Buzan, Ole Wæver jt). See on protsess, mille käigus laiendatakse «julgeoleku» mõistet – nähtusi erinevatest eluvaldkondadest tõlgendatakse julgeoleku kaudu, nähes neis eksistentsiaalset ohtu julgeolekule.
[3] Massumi, Brian 2005. Fear (The Spectrum Said). – Positions, vol. 13 (1), lk 31–48.
[4] Ka see on näide julgeolekustamisest, millega tunnistati suurema tähelepanu omistamise vajadust sisejulgeolekule. Massumi mõistet «julgeolekustamine» ise ei kasuta, see on rohkem omane Euroopa julgeolekukoolkondadele.
[5] Sørensen, Georg 2007. After the Security Dilemma: The Challenges of Insecurity in Weak States and the Dilemma of Liberal Values. – Security Dialogue, vol. 38 (3), lk 357–378.
[6] «Bushi doktriin» on mõiste, mis koondab president George W. Bushi välispoliitilisi põhimõtteid, mille keskmes oli Ameerika Ühendriikide julgeolekuhuvide kaitsmine üle kogu maailma ja rahvuslike huvide eelistamine rahvusvaheliste institutsioonide tegevusele.
[7] Ka Ameerika Ühendriikide kontekstis on Trumpi tüüpiline valija sarnaselt EKRE valijaga Eestis elanikkonna eakam ja vähem haritud kontingent. Täpselt sama ühiskonnasegment, kes on hirmukultuurist kergemini mõjutatav, toetas Suurbritannia lahkumist Euroopa Liidust.
Holger Mölder on politoloogiadoktor ja Tallinna Tehnikaülikooli rahvusvaheliste suhete dotsent, kes on töötanud aastatel 1995–2015 Eesti riigikaitsesüsteemis, kaitseministeeriumis ja Kaitseväe Ühendatud Õppeasutustes. Hirmukultuuri mõju rahvusvahelistele suhetele ja julgeolekule on olnud üks uurimisteemasid tema teadustöös

fasttext_language: et


description: Arvamusportaal annab ülevaate eutanaasia teemal viimastel aastatel ilmunud artiklitest.

title: Arvamuslood eutanaasiast: kas halastussurm tuleks seadustada?

maintext:
Kaspar Näf: surmaabi eeldab tugevat kodanikuühiskonda (7. märts 2010)
«Kui Eestis soovitakse surmaabi võimalust kehtestada, vajab see nagu 40 kirja puhul tugevate inimeste ringi, kes asutaksid mitteriikliku kodanikuühenduse. Aga enne peaks aset leidma väga lai ühiskondlik diskussioon, kus oma arvamust saaksid avaldada nii surmatahtjad, nende lähedased kui ka kõik sellega seotud valdkondade esindajad.»
Loe edasi…
Daniele Monticelli: kellele kuulub inimese elu? (18. september 2010)
Eutanaasiasse, nagu mõndagi teise küsimusse, suhtutakse Eestis pragmaatilisemalt kui mitmes teises riigis, lähtumata põhjapanevatest moraalsetest õpetustest, mis määravad arvamusi ja käitumismalle a priori. Isiklikult arvan, et selline lähenemine pole nimetatud küsimuses sugugi vale.
Loe edasi…
Rait Maruste: õigus elada ja väärikalt surra (6. detsember 2010)
«Väärtuselise lähenemise korral peetakse esmaseks inimese enda otsust oma elutee lõpetada. Lõpetada vaevad ja lahkuda väärikalt, valude ja kannatusteta lähedaste ringis. Selline lahkumine eeldaks professionaalset meditsiinilist abi. Kui seda ei aktsepteerita ja inimest hoitakse sunniviisil elus, siis võib see elu olla alandav, kannatusterohke ja inimväärikust riivav. Kas meil on õigus sundida inimest tema tahte vastaselt sellist elu elama?»
Loe edasi…
Andrei Hvostov: mina, Peeter Kreitzbergi kadestaja (29. aprill 2013)
«Eestis on aeg legaliseerida eutanaasia ning seda moel, kus arstide eetikakomisjoni ja järeltulijate asemel hakkavad halastussurmaakti läbi viima elukaaslased ja sõbrad.»
Loe edasi…
Ants Nõmper: ühiskonnas ei tohi olla tabuteemasid (30. aprill 2013)
«Ma ei ole teadlik ühestki demokraatilkust riigist, mis annaks õiguse inimese elu ja surma üle otsustamise mõnele kommuunile või eetikakomiteele või isegi lähedastele. Riik peab kehtestama selge regulatsiooni elu ja surma küsimuses ning üheks lahenduseks, mitte tingimata kõige õigemaks, on ka praegune regulatsioon, mis tunnistab teise isiku tapmise kuriteoks.»
Loe edasi…
Andres Soosaar: ihalus eutanaasia järele (30. aprill 2013)
«Meditsiinieetikas on aktiivse eutanaasia ja enesetapule kaasaaitamise lubatavus olnud viimaste aastakümnete üks enam diskuteeritud valdkondi ning vaid üksikutes riikides (näiteks Holland, Belgia, Luksemburg, Šveits) on see resulteerinud ühe või teise praktika legaliseerimisega. Paljudes riikides ollakse selliste praktikate lubamise suhtes kahtleval või eitaval seisukohal.»
Loe edasi…
Indrek Oro: Hvostovi idee on kui relvade vabamüüki paiskamine (1. mai 2013)
«Äratundmiseni, et Eesti ühiskond ei ole valmis halastussurma legaliseerimiseks sarnaselt Belgia või Hollandiga, jõuan ikka ja jälle, kui sõidan autoga Tallinna ja Tartu vahet. Või kui juhtun mõne tundlikuma teemakäsitluse netikommentaare lugema. Teisisõnu – kui satun oma ühiskonnakaaslaste ellusuhtumise ilmingutest tihedalt täidetud ruumi.»
Loe edasi…
Eiki Nestor: hetkel on eutanaasia lubamine ebainimlik (7. mai 2013)
«Olukorras, kus eutanaasia seadustamisest võib saada hoopis arstide või lähedaste süüdistamine inimese mõrvas ehk pole arsti ja patsiendi suhteid tavaolukorras reguleerivat seadust, on halastussurma seadustamine ebainimlik.»
Loe edasi…
Tsahkna: eutanaasiaga sotsiaalhoolekande probleeme lahendamine on jõhkralt vale (7. mai 2013)
«Kõige vääram ja abivajajate suhtes väga jõhker oleks see, kui me sotsiaalhoolekande lahendamata probleemide asemel hakkaksime tegelema eutanaasia lubamise või mittelubamisega. Tegu oleks sisuliselt teemalt tähelepanu kõrvalejuhtimisega, mille tulemusel kannatavad eelkõige abi vajavad inimesed.»
Loe edasi…
Imre Mürk: eutanaasia seadustamine pole lahendus, vaid pea liiva alla peitmine (7. mai 2013)
«Poliitiliseks sihiks peaks kõigepealt siiski olema - toetada kõikvõimalikke lahendusi, mis looks eeldusi väärikalt suremiseks ja maandaks ühiskonna hirmutunnet vääritu ja üksildase suremise ees. Esimeseks võimaluseks on otsida lahendusi perekonda rohkem esiletõstva ja väärtustava poliitika tegemiseks. Alles seejärel kui kõik pingutused on tehtud ja miski muu ei aita, saaks ehk kaaluda eutanaasia seadustamise teed.»
Loe edasi…
Aleksander Laane: enne eutanaasia seadustamist tuleb välja töötada elu testament (8. mai 2013)
«Enne eutanaasia seadustamisega tegelema asumist tuleb kiiresti välja töötada ja veel kiiremini reaalselt rakendada terminaalstaadiumis patsientide ravi juhised ja elu testament. Esimene neist tähendab, et kui mingit lootust asjade seisu paranemisele enam pole, saab inimene olla ilma raskete vaevade ja valudeta soovikohases ümbruses, lähedaste seltsis.
Elu testamendis määrab patsient täie teadvuse ja asjaoludest arusaamise juures olles ära, kas ja millal loobutakse aktiivsest ravist, kui ta ise seda otsust kuuldavaks teha ei saa.»
Loe edasi…
Miina Piir: väsinud elamast (20. mai 2013)
«Mida teha, kui surm ei võta ja elada enam ei taha, siiralt ei taha? Säärast probleemi ei teki kunagi dementsel inimesel, vaid ikka neil, kel mõistus selge, jalad-käedki liiguvad, aga inimene tunneb, et ei ole enam millekski võimeline ega kellelegi vajalik. Needki inimesed soovivad elust lahkuda väärikalt.»
Loe edasi...


authors: Tartu Ülikooli Avaliku Sektori Ökonoomika Ja Rahanduse Teadur

description: Haldusreformi käigus tekkivad suuremad omavalitsused võiksid ka rohkem ise oma raha kogumise ja kasutamise üle otsustada, kirjutavad Kadi Timpmann ja Katrin Pihor.

title: Eksperdid: anname linnadele-valdadele suurema otsustusõiguse


description: Kiire tehnoloogiline areng eeldab nii või teisiti mõõdukat eksperimenteerimist hariduses, kirjutab arhitekt Tõnu Laigu.

title: Tõnu Laigu: holoprillid ette ja haridust muutma?

maintext:
Hiljuti vaatasin huviga YouTube-s esitlust holoprillide (HoloLens) kohta Microsoft Build 2015 konverentsil, mis korraldajate arvates röövis endale kogu tähelepanu. Üheks külaliseks oli professor Mark Griswold Clevelandi Case Western Reserve ülikoolist, kes oli kaasatud holoprillide arendusprojekti.
Professor tutvustas võimalusi, kuidas rakendada holoprille ja holograafilist kolmemõõtmelist kujutist meditsiiniõppes. Kuna holoprillidega on võimalik näha samal ajal nii ruumi, kus sa viibid, kui ka 3D kujutist ruumis, on prillikandja enda otsustada, kas ta keskendub kujutisele või reaalsele ümbrusele või suhtleb loomulikul moel inimestega enda ümber prille peast võtmata. Reaalsus ja virtuaalsus on omavahel kokku segatud ja kohati tundub, et ka samastunud.
Virtuaalreaalsuse võimalused
Griswold kirjeldas olukorda, kus nii õppejõul kui üliõpilastel on prillid, mis on omavahel sünkroonselt võrgus ja kus õpitakse näiteks luustikku ja täpsemalt reieluud. Holograafilisest skeletist saab välja suurendada reieluu, saab otsekohe näha, millised luumurru tüübid on võimalikud ja samal ajal saab õppejõule küsimusi esitada, õppejõud jagab selgitusi kõnes, lisab hologrammi selgitavaid tekste.
Samuti saab õppida elava keha talitlusi, näiteks töötavat südant, mille simulatsiooni saab vaadata nii seest kui väljast, teha südamest ristlõikeid, saab detaile suurendada ja vähendada, seda südame põksumise saatel. Griswoldi sõnul annavad holoprillid võimaluse revolutsioonilisteks muudatusteks iga ainevaldkonna õppes.
Selle aasta arvamusfestivalil oli arutelu «Virtuaalreaalsus koolis – tiigri järgmine hüpe?». Arutelu käis selle üle, kuivõrd VR (virtuaalne reaalsus) muudab õpet koolis. Lisaks digiõppe tavapärastele juttudele kaldus arutelu korraks ka ekstreemsusse, et kui sulgeda vaade ekraaniga ja kuulmine kõrvaklappidega, siis on VR kogemus täielik. Moderaator oskas omast kogemusest lisada, et kui sellises virtuaalmaailmas viibida katkematult neli tundi, siis seadmest välja tulles tekivad kahtlused, kas sinu ees olev sein on ikka päris või tehtud pikslitest ning et halvema digipildi kvaliteedi korral võib ka süda pahaks minna.
Näitena toodi bioloogiaõpe, kus sa võid VR seadme ja vastava programmi abil kehastuda punaseks verelibleks, kes liugleb mööda artereid ja veene läbides kopsu ja südant. Õpilane saab kogemuse, mida tegelikus elus pole võimalik saada ning mille kaudu omandatakse kerge vaevaga unustamatud teadmised vere koostisosakestest ja veresoonkonnast.
Kas maailma arenemine või meelte teisenemine?
Juturingis jäid kõlama kahe poole seisukohad. Olid need, kes väitsid, et tehnika ja tehnoloogia areng on inimkonda alati edasi viinud ja on tervitatav, kui lapse teadvuses toimuvad digimaailmast mõjutatud nihked – nii arenebki meie maailm ja inimesed koos sellega. Kuid oli ka skeptikuid, kes väitsid et virtuaalreaalsus ja massiline nutiseadmete levik teisendab lapse loodusega kaasa antud meeled, mõistuse ja enesetunnetuse millekski selliseks, mida ei osata veel isegi defineerida, kuid mis võib viia nii lapse isiku kui ka tema sotsiaalsuse tänastest tasakaaluväärtustest välja.
Arvutite ja nutiseadmete negatiivsest mõjust on räägitud pikalt, kuid tänaseks on võitjad olnud info- ja kommunikatsioonitehnoloogiasse panustajad. Eesti koolid ja tänane hariduspoliitika pooldavad uue tehnoloogia rakendamist, samas esitavad skeptikud küsimuse, kas erinevad suurema või väiksema ekraaniga seadmed toovad tingimata kaasa paremaid õpitulemusi? Kas seda on ka teaduslikult uuritud ja tõestatud?
Telegram.ee refereerib ajakirja New York Times artiklit «A Silicon Valley School That Doesn’t Compute», kus on kirjas, et Los Altose Waldorf-kooli filosoofia kohaselt sekkub tehnoloogia noore aju loovuse väljaarendamisse ning lapsed õpivad kõige paremini näost näkku suhtluse ja käeliste tegevuste kaudu. Ja jätkab, et arvutite kasutamine piirab loovat mõtlemist, vähendab liikumisele ja otsesele inimestevahelisele suhtlusele pühendatud aega ning halvendab tähelepanu- ja keskendumisvõimet.
Nagu tavaks on saanud, tehakse riiklikul tasemel otsuseid kiiresti, ilma pikema rahvaliku aruteluta. Digipöörde programm aastaiks 2016 –2020, mis on koostatud teadus- ja haridusministeeriumi poolt «Eesti elukestva õppe strateegia 2020» rakendamiseks, on võtnud nõuks nelja aastaga integreerida digivõimalused kooli kõikidesse õppeainetesse ja huvitegevusse ning muuta digimaailm õppeprotsessi loomulikuks osaks. Digitehnoloogia ja digikultuuri viimiseks kooli on tehtud neljale aastale 47 miljoni euro suurune panus.
Programmi sisu põhineb usul, et e-õpe loob võimaluse uue õpikäsituse kiireks juurutamiseks ning õppekvaliteedi tõusuks. Samuti lootusel, et kogu elanikkonna parem tehnoloogia kasutamise oskus ja innovaatilisus aitavad kaasa tootlikkuse kasvule majanduses.
Seetõttu on juba 1. klassi valikaineks sisse viidud koolidesse programmeerimis- ja robootikatunnid. Asendamatuks spetsialistiks koolis on saanud haridustehnoloog, kelle üks peamine ülesanne lisaks õppevaraga tegelemisele on katta see tühimik, mis on tekkinud «üleminekuperioodil», mil suurepärastel pedagoogidel ei ole veel piisavalt digipädevust, ning aidata suhtlus- ja õpikeskkondade kaudu kooli ja kodu vahel ühendust pidada.
Digipöörde programmist saab välja lugeda ka mure, et praegu ei toeta õpetamismeetodid ja kasutusel olev õppevara parimal võimalikul viisil õppekava üldeesmärkide täitmist, sealhulgas õpilaste loovuse ja ettevõtlikkuse arendamist ega arvesta õpilaste hariduslikke erivajadusi. Arvestades, et neli aastat läheb lennates, peab kõikide meetmete elluviimisega kiirustama.
Edasi eksperimenteerida
Hariduse Infotehnoloogia Sihtasutus (HITSA) juhatuse liige Ene Koitla hoiatab kogenud inimesena E-õppe Uudiskirja juhtveerul, et digipöörde juurutamine ei tule kiirelt, see on ajamahukas tegevus, kus eduelamused on rasked tulema. HITSA koos oma viie struktuuriüksuse ja mitme programmiga (ProgeTiiger, IT Akadeemia, Digialgus, eTwinning ) on digipöörde juurutamisel üheks oluliseks riigipoolseks tegijaks. HITSA propageerib digipöörde elluviimisel erialaste võrgustike kaudu koostöö tegemist ning pakub koolimeeskondadele digipöörde saavutamiseks koolitusi.
HITSA kujunes välja HTM-i eestvedamisel Eesti Infotehnoloogia Sihtasutusest (EITSA), kui viimane ühines 2013 aastal Tiigrihüppe Sihtasutuse ning Eesti Hariduse ja Teaduse Andmesidevõrguga ehk EENet-iga. Digitaalse hariduspoliitika elluviimine on koondatud ühte rusikasse.
Kui Eestis on meedia pideva tähelepanu all e-riik, e-turvalisus ja hiljutiselt e-residentsus, siis e-õppe nähtavus on pärast tiigrihüppe programmile osaks saanud suuremat avalikku tähelepanu jäänud tagasihoidlikuks. Samas puudutab õppimine iga Eesti inimest.
Ilmselt on üheks põhjuseks asjaolu, mille toob haridusala arvamusliider Sir Ken Robinson välja oma TED-loengus «Changing education paradigms»: päris hariduspoliitika algab sealtmaalt, kus tunnid on alanud ja kooli uksed on õpilaste järel sulgunud. Ehk siis laste õpetamise põhiline vastutus lasub tegelikult klassis igapäevatööd tegeval õpetajal vaatamata sellele, milliseid reegleid ette kirjutatakse või kuidas kooli peetakse. Ja päris õpetamise tulemused ilmnevad alles siis, kui õpilane on lõpetanud kooli ning astunud pärisellu.
Kuidas aga abistab arvuti õpetajat näiteks lasteaias, alushariduse tasemel? Arvuti kasutamine lihtsustab õpetaja tööd, aitab õpitegevusi planeerida ja tunde läbi viia, hõlbustab kodu ja kooli vahelist suhtlemist.
Kindlasti muudavad õppeprogrammid tegevusi huvitavamaks, muidu jääks lõhe meelelahutuses koha leidnud lõputute arvutimängude või youtuuberite videolugude ja õppe vahel liiga suureks ning lapsed teadagi teevad valikuid vaid selle järgi, mis rohkem huvi pakub. Professionaalsed õppeprogrammid aktiveerivad tegevusteks, laiendavad laste sõnavara, silmaringi ja individuaalse tegutsemise oskust arvutiülesannete lahendamisel.
Lõpuks ei saa ka alahinnata mõõduka meelelahutuse võimalusi ja hüvesid. Kuid on ka ohte. Lapsed innustuvad liialt arvutist ega hinda enam muid tegevusi, oodates, millal saab arvutist midagi vaadata.
Õpetajal tekib mugavus lasta lapsel olla arvutis, väheneb ind lapsega individuaalselt tegelda, lüheneb otsene suhtlusaeg. Valmis lahendused vähendavad lapse kujutlus- ja loomisvõimet, õpetaja enda loovus jääb tagaplaanile, väheneb reaalsustaju. Paljusus ja lõputu valikuvõimalus mõjutab keskendumisvõimet, internetist võetakse kõnekeelde inglisekeelseid vägisõnu, mille tähendust lapsed sageli ise veel ei tea.
Tehnoloogia areneb eksponentselt ja digikultuur on väga õhuke. Seetõttu puudub veel tagasiside tagajärgedest, mida ekraanide lummus võib endaga tegelikult kaasa tuua. Pole muud valikut, kui jätkata seda ühelt poolt tehnoloogilist ja teiselt poolt sotsiaalset eksperimenti hariduses ning vaadata, mis saab edasi. Kuid asju tuleb arutada ning plusse ja miinuseid kaaluda ühiselt – siis on tõenäosus eksimiseks väiksem, et holoprillid ei osutuks hoopis roosadeks prillideks.
Tõnu Laigu arutleb Tartus 4. ja 5. novembril Eesti Rahva Muuseumis korraldataval Eesti Kultuuri Koja konverentsil «Haridus, kultuur ja haritus» e-õppe ja loovuse esikohale tõstmise üle.
Postimees.ee teeb konverentsist otseülekande.


description: See, et kunagi tulevikus võiks rongisõit Tallinnast Helsingisse võtta alla poole tunni või näiteks kümnetunnine rongisõit viiks meid kunagi Euroopa südamesse Berliini, näib praegu kas väga julge unistusena või suisa millegi utoopilisena. Kuid kui mõtleme natuke järele, siis iseenesest on unistused ju vaid plaanid, mis eksisteerivad peas, ning realiseerimist ootavad plaanid unistused, mis eksisteerivad juba paberil. Kuidas jõuda siis ühest teiseni?

title: Juhtkiri: rongiga Helsingisse? Miks mitte!

maintext:
Tänases Postimehes on intervjuu Rovio endise juhi Peter Vesterbackaga, kes ei karda suurelt mõelda. Ta kinnitab, et sõita seitsme või kaheksa aasta pärast 20 minutiga Tallinnast Vantaa lennuväljale on igati reaalne. Selleks on tarvis vaid juba aastal 2018 kopp maasse lüüa.
Eesti kiire majandusareng eelmistel kümnenditel võlgneb paljus tänu oma geograafilisele asendile ja Soome lähedusele, mis toona nautis OECD maade hulgas ühte kiireimat majanduskasvu. Viimastel aastatel on kiratsenud aga paraku nii Soome kui ka Eesti majandus. Võib-olla aitakski seisakust välja julgus unistada suurelt, mis läheks sujuvalt üle suurteks plaanideks, mida asutaks ka realiseerima. Põhimõtteliselt looks tunnel Soome poolt vaadatuna põhjanaabritele raudteeühenduse Kesk-Euroopaga ning nii annaks see ka Rail Balticu projektile hoopis teise jume.
Tallinna-Helsingi püsiühenduse eeskujuks on olnud algusest peale Öresundi sild Malmö ja Kopenhaageni vahel, mis on end tõestanud igati eduka ja kasumliku ettevõtmisena. Öresundi näide on hea ka selles mõttes, et sellelgi projektil oli vastalisi, kes leidsid muuhulgas, et sild ohustab Öresundi väinas elavaid molluskeid ja seal pesitsevaid linde.
Praegu võib öelda, et need hirmud osutusid tublisti liialdatuks ning floora ja fauna esindajad tunnevad end Öresundi väinas hästi. Ka näiteks Rail Balticu puhul, mille vastu on toodud argumentidena, et raudtee jääb loomade liikumisteedele ja ohustaks hüpoteetilisi salajõgesid, võib Öresundi tuua positiivse näitena täitumata hirmudest.
Eesti üks hädasid ja ka praeguse stagnatsiooni põhjusi on see, et me ei julge endale juba tükk aega seada suuri ja tulevikku muutvaid eesmärke. Viimased suured unistused, mis näisid veel 1990. aastatel samuti pelga utoopiana, olid liitumine Euroopa Liidu ja NATOga. Need unistused täitusid aastal 2004 ning pärast seda oleme mõneti peljanud unistada suurelt ja seada endale suuri eesmärke.
Miks mitte ei võiks siis unistada Helsingi-Tallinna püsiühendusest või kiirest ühendusest Euroopa südamega. Näiteks Poolas on viimastel kümnenditel realiseeritud mitu mastaapset teedeehitusprojekti, mille käigus on rajatud uusi kiirteid, mida mööda on muuhulgas võimalik sõita idapiirilt Saksamaale. Ka need projektid olid ligemale poolsada aastat vaid unistus.


description: Uute raudteede kavatsemine on meie maal päevakorral. Mitte üksi Tallinna-Moskva raudtee ehitamise küsimus ei hoia laialiste ringkondade huvitust pingul. On ka kohalikku laadi teesid, mille ehitamine kodumaal laialiste maanurkade huvisid sügavasti tabaks.

title: Postimees 1911. aastal: rahvas toetab uut raudteed

maintext:
Nii on kõnet sellest olnud, et Viljandi-Tallinna kitsarööpmeline tee Võhmast Põtsamaa kaudu Jõgevaga senisel Balti raudteel ühendada tuleb. Teine eelnõuu viib raudtee Põltsamaalt Jõesuu kaudu Elvale edasi.
Vähem kõneldakse nõuust uut laiarööpmelist teed Peipsi-Pihkva järvekonna lõunaosast Räpina kaudu Tallinna poole tõmmata, millel pääle kohaliku majanduslise tähtsuse veel sõjaväeline tähtsus oleks. Niisama tohiks ka Pärnust Haapsalu poole mineval teejoonel kui rannateel sõjaväeline tähendus olla.
Viimati veel üks tähtsamatest teedest: Mustveest Jõgeva, Võhma ja Vändra kaudu Hallingule, ja teine haru Ristilt Pärnusse.
Olgu nüüd raduteel üleriiklist tähendust või mitte, nendesse maanurkadesse, kust ta läbi läheb, toob iga uus raudtee koguni uut elu, liikumist ja edasisaamise võimalust. Arusaadav on siis, et maakohad, kust kaudu teesid mõeldakse ehitada, kavatsuste täidesaatmiseks jõudumööda kaasa katsuvad aidata. Nii on siis ka üsna huvitav kuulda, kuidas Põltsamaa mehed juba helevil on ja ühiselt aru hakkavad pidama, kuidas uue raudtee ehitamise asja omalt poolt saaks toetada. Nõnda on õige. 11.11.1911


description: Valimispäevaga 8. novembril saavad oma kulminatsiooni Ameerika Ühendriikide presidendivalimised. Seda, kes lõpuks peale jääb, on vahetult enne valimisi sama keeruline öelda, kui enne kahe Inglise jalgpalliliiga liidermeeskonna omavahelist mängu võitjat nimetada.

title: Taavi Minnik: Trump on juba võitnud

maintext:
Veebruarist alates on kihlveokontorites ja arvamusküsitlustes olnud soosikuks Hillary Clinton. Trumpi ebaõnnestunud debattide järel kasvanud Clintoni edu on viimastel päevadel küsitluste järgi aga kokku kuivanud. Oluline roll selles on FBI-l, kes alustanud uuesti Clintoni e-kirjade skandaali uurimist. Clintoni kampaaniameeskonnas on tekitanud see peataoleku olukorras, kus valimised juba lõpusirgel. Peale selle on Clintonid ja nendega kaasas käivad lõputuna näivad skandaalid suurema osa ameeriklastest lihtsalt ära tüüdanud.
Mitmed sotsiaalteadlased on enne valimispäeva tunnistanud, et viimaste arvamusküsitluste põhjal on raske võitjat ennustada, kuna võimalik viga on kuni neli toetusprotsenti ühele või teisele. Pärast seda, kui viimastel aastatel on hääletuspäeva-eelsed küsitlustulemused lõpptulemusest oluliselt erinenud – võtame kas või suvise Brexiti, šotlaste iseseisvusreferendumi või Briti 2015. aasta üldvalimised –, paljud ei julgegi seda teha.
Samas võib enne valimispäeva öelda, et Trump on juba võitnud. Ta on jõudnud tippu, heites üle parda kõik senised Ameerika poliitika mängureeglid, ja tõestanud, et see ongi kõige riskantsem, aga ühtlasi kiireim tee eduni. Mitte mängida kellegi teise reeglite järgi.
Erinevalt Clintonist pole Trump poliitik – ta on selles absoluutne võhik. Ta ei oska isegi nii hästi valetada, kui Clinton seda teeb. Teda pole kunagi kuhugi valitud, ta pole olnud kõrgetes riigiametites. Ta on ärimees ja šõumees, kuid ta on ka presidendivalimiste kampaania raamides näidanud end karismaatilise oraatori ja suurepärase müügimehena, müües end edukalt põhiauditooriumile.
Trump pole kartnud fokuseerida oma kampaaniat enamusele. Selleks on valge rahulolematu meesterahvas, kel kunagi jäi omandamata kolledžiharidus, kellel on närune töö ja Ameerika mõistes vilets palk. Kes peseb kiirtoidurestoranis laudu või rabab kuskil farmis või ehitusel tööd teha. Nende inimeste kaasa tõmbamiseks pole Trump häbenenud mängida Ameerika ühiskonna enamuse tumedamatel ihadel ja soovidel, milleks on sallimatus ja isolatsionism. Võib viimseni üritada kinnitada vastupidist, kuid fakt on see, et lääne ühiskonnas on väga paljudel inimestel poliitkorrektsusest mõõt täis saanud. Ka USA valimised on tõestus sellest.
Trumpi edu on siiski teatav ohumärk. Kooli ajalootundidest mäletame suurepäraselt, kuidas maailmasõdadevahelisel perioodil tõusid Euroopas esile samuti suurepärased demagoogid, kes tänu tugevale kõne- ja propagandakunstile apelleerisid enamusele, ja millega see kõik lõpuks lõppes. Jääb vaid üle loota, et need ajad ei naase enam kunagi.


authors: Tallinna Ülikooli Kultuuriteooria Professor

description: Kas tänapäeval Eesti ülikooli lõpetanud noor oskab olla ühiskonnas, käituda ühiskonna liikmena, küsib Tallinna Ülikooli kultuuriteooria professor Tiina Ann Kirss.

title: Tiina Ann Kirss: kõrgharidusest ja haritusest - Kuidas aeglustuda kui maailm kiireneb?

maintext:
Kas ta oskab olla midagi muud kui (erineva agressiivsusega) Tema (Vaba) Ise? Kas oleme ülikoolihariduse (ning ülikooli tegevuste) kaubastumise tõttu ning Korporatsioon@Ülikool.ee reitingute püüdmise pärast tasalülitanud harituse?
Viimastel kuudel oleme kolleegidega Kultuuri Kojas arutanud hariduse/harituse dissonantsi (digikeeles disconnect'i), jõudes samade murekohtade juurde tagasi. Kui haritus ei ole ülikooli mure, siis kelle mure see veel olema peaks? Gümnaasiumi küpsustunnistusega ei saa ju seda saavutatuks pidada?
Ülikooli õppekavad on kitsad ja tõhusad; see, mis valmistab inimest ette oma töö kaugemate, pikaajaliste tagajärgede teadvustamiseks, kaob ekraanilt. Valikaineid on väga vähe, humanitaariat peetakse üldiselt kõrvaliseks, ebatootlikuks, tarbetuks kuluks, eluvõõraste ning aeglaste professorite erahuviks. «Lugemisrühmi» saab silma pilgutamata korraldada skaibis kas Stockholmist, New Havenist või Tokyost. Pealegi on Harvard, Princeton, Yale ja Stanford tasuta võrguloengutena ju igaühele kättesaadavad. Haamri alla lähevad eneseväljendusoskus (liiga aeglane, pealegi üliõpilase isiklik vastutus) ning refleksioon. Huvitav on jälgida, kuidas püüdlikult kiiresti koera- või konnaujumist prooviv Eesti teiste, suuremate haridussüsteemide püsivigu imetleb ja matkib.
(Inimese) kadu
Sooritusi saab mõõta, kuid kvaliteedikadu jääb kõrghariduses nähtamatuks. Seda pole võimalik robustsete ja jämedate mõõdikutega hinnata. Hiljuti lausus tuttav treener, et need, kes tarbivad õlalihaste paisutamiseks valgupulbreid ja tõstavad võistu raudkange, tekitavad hõredakoelist võltslihast, mis ongi suuteline vaid raudkangi tõstma. Funktsionaalne treening nõuab mõistust ja teadmist vältimaks seda, et pea jääb kangestunud kaela ja «arendatud» lihaste vahel õieli.
Harituse üks nähtamatus on (osalt digiseadeldiste obsessiivse kasutuse tõttu) jätkuv kadu inimsuhetes. See ei kuulu oskusete ja pädevuste alla, mida 17 protsenti õppekavas ette nähtud hinnet kujundavat tegevust 1 kuni 10 skaalal justkui arendaks. Suurem pilt on hiiliv ebakommunikatiivsus ja kirjaoskamatus. Vaatamata arenevatele tugisüsteemidele muretsevad mu kolleegid, et üliõpilased ei õpi kolme bakalaureuseaasta jooksul selgemalt, sidusamalt ega põhjalikumalt end kirjasõnas väljendama. Magistrantidesse suhtutakse nii, et kui siiamaani pole kirjutama õppinud, siis ega meie seda neile kahe aastaga õpetada saa. Kas väikese ühiskonna rahvusvaheliselt avatud ülikool ei peaks tegelema inimsuhete kõhnenemise ning kirjaoskamatuse probleemidega, kasvõi isekeskis, akadeemilise communitas'ina? Eksponentsiaalselt paljunevad, hoiatavad ja kurjustavad meeldetuletuskirjad ei ole lahendus, vaid soodustavad hoopis jätkuvat võõrandumist.
Meie ühiskonnal on vaja inimesi, kes oskavad teineteist märgata, teineteisest mööduda nii autoroolis kui jalakäijana nii, et nad teineteisega arvestavad. On vaja inimesi, kes oskavad istuda haigevoodi juures, kuhu meelelahutusmeedia ei ulatu. See oskus ei ole müüdav ega ostetav «teenus».
Tuleb meelde tuletada, kuidas vanaisale silma vaadata ja tema häält kuulata, nii nagu tema silmavaade meid väikestena soojendas, käsi toetas ja hääl saatis. Seda hullem on olukord, kus hooldajate ja kõrgema astme meditsiinitöötajate vahel on nii suur palgalõhe, justkui poleks kohane nõuda öö otsa end nüriks jooksnud hooldajalt oodata inimlikkust ja tähelepanu. Rääkimata cum laude lõpetanud avalike suhete bakalaureusest, kes saab heapalgalise kontoriametniku töökoja ministeeriumis ja kelle pähe ei mahu, et need, kelle perearstikeskust ta kinni paneb on… inimesed. Estlish-keelepruugis võib ka öelda, et nendelgi on elud. Inimlikku mõõdet ignoreeriv, seega eirav ülikool on inimvastane. Mida väiksem ühiskond, seda rängem on ebainimlikkuse hind. Ehk on refleks end ankeetide ja aruannete vastu kaitsta lihtsalt vaikida ning mitte tähele panna.
Aeglus
Maggie Berg ja Barbara K Seeberi raamat «The Slow Professor» reflekteerib kiiruse- ehk kiirenduse hädaohtude üle kõrghariduskeskkonnas: kiirendus akadeemilisel parkimisplatsil mõjub halvasti nii õpetamisele ja uurimistööle, õppejõududele ja tudengitele. Akadeemia ei ole vabrik ega kaubanduskett. Kas kolme ülikooliaasta jooksul on võimalik õppida ning õpetada sellise tempoga, et teadmisi seeditakse, nende tagajärgede üle mõeldakse, sealjuures kaaludes eetilisi probleeme, mis ulatuvad pärismaalaste tarkuse järgi seitsmendasse põlvkonda pärast meid?
Aga kuidas me saame aeglustuda, kui ülejäänud maailm kiireneb? (Kas me saame loobuda ülesöömisest, kui tahame elada oma lapselaste koolitee alguseni?) Miks võtta mujal maailmas katsetatud ning kogetud patoloogia oma sirgjooneliseks eesmärgiks? Miks on vaja hiilata näidikutega, intellektuaalsete tootmiskvootidega, kalasilmse kuulekusega kõrghariduse administreerimises? Kas poleks hoopis kasulikum, isegi kasinam, mõelda täna väljaspool kasti, et see hommegi võimalus oleks?
Haritust soodustab aeglustumine, aja mahavõtmine ja keskendumine, tulemuste peale sooritatud ülesannete vähendamine. Rööprähklemine on paratamatu, aga akadeemilised üksused võiksid teineteisele aru anda, mis on õppejõudude ja üliõpilaste tegelik (fenomenoloogilises mõttes «elatav») koormus. Sõnastada selgelt ja sisuliselt on vaja kasvõi selleks, et järgmine lüli akadeemilises toiduahelas vähemalt taipaks, mida (keda) ta sööb?
Learning in estlish
Üks valvsamalt hoitud saladusi Eesti praeguses kõrghariduses on see, et kohustuslikust ingliskeelsest õppekirjandusest (õpikutest märksa keerulisemas keeles kirjutatud teadusartiklitest) ei suuda (isegi väga hea inglise keele riigieksami tulemustega) üliõpilane rahuldavalt aru saada, kuigi ta on selleks sunnitud. Oleme korporatsioonis Ülikool.ee justkui vaikimisi kokku leppinud, et «nii ongi», niisiis «nii olgu». Bakalaureuseõpe selekteerib sotsiaaldarvinistlikult välja need, kes on suutnud mitmevastusevaliku teste vähemalt D või E tasandil sooritada ning seega õppejõudu veenda, et nad… oskavad materjali põhjal mitmevastusevalikuga teste teha ja neist läbi saada. Pangem silmad kõvasti kinni: soovigem, et keegi tõesti viibutab meie tudengite pea kohal võluvitsa, et nad ellujäämise-eelisena, paari-kolme välismaise konverentsi külastamise järel hakkaksidki maagiliselt inglise keeles mõtlema, seminaris suhtlema ja kirjutama.
Karta on, et ingliskeelsetes magistriõppekavades ei saa tudengid paljudest « inglish-neitivspiikeritest» külalisõppejõududest aru, kuna need suhtlevad loengus ja seminaris normaalsel kõnekiirusel. Eesti üliõpilane on selle peale vait. Ta ei küsi ega kõhkle avalikult. Kui hiljuti kirjutati Postimehes, et praegu on Tartu Ülikoolis vaid 7,6 protsenti doktoritöid kirjutatud inglise keeles, et kõige järsem langus eesti keeles kirjutatud väitekirjades on toimunud viimase viie aasta jooksul, siis nendele arvudele lisaks tuleb paraku tõdeda, et ka suures osas neist 92,4 protsendis ingliskeelsetest doktoritöödest on inglise keele tase parimal juhul kesine. Kuna tänapäeval enamik doktoritöödest (vaatamata valdkonnale) on koostatud artiklite põhjal, siis ainus kontrolliv tingimus on nende välismaiste ajakirjade keeletoimetuse tase, sageli «kiirenduse» tõttu ebaühtlane. Katusepeatüki kohta, mille doktorant peab oma väitekirja juurde kirjutama, kehtib Eestis tuttav käib-küll reegel. Keskpärasus (mediokriteet) on edukalt institutsionaliseeritud.
Küsimus pole sugugi peensustes, grammatilises korrektsuses ja komavigades. Kui inglise keeles mõtlemine ja rahvusvahelises teadusssuhtluses enese väljendamine peab toimuma käsukorras ja automaatselt, siis reaalses elus – isegi Google Translate`i toel, on olukord teistsugune, ning väärnähtused on sagedased. Kirjutajaks peab arenema. Võõrkeeles kirjutama saab tudengit õpetada vaid see, kes seda võõrkeelt tudengist paremini tunneb. Kas on tõesti tore, et meie üha püüdlikum ja produktiivsem teadus «tönkab»?
On arusaadav, et kasinast doktoristipendiumist ära elada püüdev doktorant ei suuda ise finantseerida oma teaduslike kommunikatsioonide inglise keelde tõlkimist. Teaduslik ümberkirjutamine aga nõuab, et ümberkirjutaja mõistab väitekirja eriala ning oskab konverteerida estlish'i kõvaks ingliskeelseks valuutaks. Tulemuseks on vägagi piinlikud estlish'is tönkavad summary'd, mis tekitavad «tootele» (ajakirja erinumbrile, kogumikule, hüpermonograafiale) piinliku maine. Ümber- ehk ringikirjutajale (st erialaliselt kvalifitseeritud), kogenud EST-ENG liinil tõlkijale) oldaks pikkade hammastega nõus maksma toimetajatariifi (kümme korda väiksemat kui tõlkimise eest). Teaduskeskuse värskelt doktoreerunud liikmetele aga loetakse moraal peale: peaksitegi juba oskama iseseisvalt inglise keeles kirjutada! Teie probleem! Tere tulemast, professor Darwin.
Emakeele hoidmine ning eestikeelse teaduskeele hääbumine hammaste väljakukkumise mudelil on aga omakorda valus teema.
Proportsioonid ja tagajärjed
Innovatiivsust kui teaduse ning hariduse peamist silda töö- ning ärimaailmaga on viimase kahe aasta jooksul üha sagedamini rõhutatud. Kolm (ehk miinus kaks) bakalaureusekraadiga tudengid ei ole «ei liha ega kala». Kirjalikud (väidetavasti ka suulised) väljendusoskused ei ole küpsed, teadmisi on «nii ja naa», ning tööandja peab liiga palju treenima ja koolitama, et sellisest töötajahakatisest asja saaks. Bakalaureuseõppe karjamaalt pääsevad vaid vähesed magistrantuuri marjamaale.
Kauem teaduses tegutsenud uurijad on uhinat-õhinat innovatsiooni mõiste ümber tempereerinud, väites et innovatsiooni ei saa plaanimajandusse sisse arvestada. Loomingulised hetked on sattumuslikud. Neid sünnib harva, kannatliku töörütmi pinnalt, sel juhul kui tootma ei kihutata ega piitsutata. Kui surve toota ja hingetuseni aru anda ja kontrollijaid-inspekteerijaid vastu võtta on liiga tugev, välistab see ajalõtku, milles loomingulist võimalust üldse saab tähele panna. Viimase paari aastaga arvult tõusnud meelelahutusärivõtete mudelitel põhinevad «ööd» ja «innovaatika-nädalad», mis noori (täppis- ning informaatika teadustesse) juba 12-aastaselt meelitada püüavad, teevad pauku ja lasevad kolvist värvilist tossu: see on trikitamine, mitte teadus. See tekitab innovaatilisusestki vale mulje, justkui oleks see ainult «fun» ja «erilised efektid», justkui labori argipäeva peab toetama keegi muu kui uurija ise.
Harituse üks praktilisem tunnusmärk on võime aru saada, kui kitsas on «oma» teema ning millistes raamides ja proportsioonides me «uut teadmist» loome. Betti Alveri luuletuses «Suurest haardest» on see sõnastatud järgnevalt: «võrdle merd ja vihmatilku/otsi, küsi». Kas selliste võrdluste tõehetk, mõistmine, et ma loen nööpnõelalt inglite arvu ning igaks juhuks taksonomiseerin neid üle, on kogemus, mida väitekirja juhendaja peaks julgustama? Või otsustatakse sellisest «õpihetkest» (teaching moment) loobuda, sest peame oma eriala järgmise aasta vastuvõtu kindlustama? Kas vihmatilkade ja mere võrdlemise võimalus loeb, kui ei ole nähtud merd ehk mere olemasolu on kõigile ebamugav, seega suva?
Mis on tudengi (või palju kogenenuma) uurija vastutus tema uurimistöö tulemuste pikaajaliste tagajärgede suhtes? Kui uurimus on farmaatsiaäridele kasulik, peab see alluma mitmele reeglile, millega enamasti ei suvatse ka juhtivuurija tutvuda. Kas teaduslik haritus saab ilma nende teemade aruteludeta läbi?
Teadmus (teadus?)põhises Eestis ei peaks eetika piirduma individuaalse eneseteostuse tõkestamatuse – ning teadusturul edukas olemise rõhutamisega. Kas neid teemasid Eestis arutatakse?
Vajalik on üldisem arutelu hariduse ja harituse tänapäevaste väärnähtuste ja puudujääkide üle. Vähem riigikoguliikmeliste ja haridustehnikute ümmargust juttu! Vähem tulemuspõhiseid aruandeid, rohkem aeglust, mõttevabadust ning mõtlemist endast kaugemale ja tulevikku. Otsigem kõledas digitaalses metsas ikkagi inimest.
Tiina Ann Kirss arutles smal teemal ka 4. ja 5. novembril Eesti Kultuuri Koja aastakonverentsil «Kultuur, haridus ja haritus.
Postimees.ee tegi konverentsist ka ülekande, mida saab vaadata siit.


description: Ühes nõukogude anekdoodis võrreldi Brežnevi valitsusaega kinoga: kõik ootavad seansi lõppu. Kui Taavi Rõivas 2014. aasta märtsis peaministriks sai, siis oli ta eelkõige noorema põlvkonna hulgas populaarne, kuid paljud nägid temas eelkõige vahevalitsuse juhti, nagu oli 1994–1995, näiteks Andres Tarand.

title: Juhtkiri: novembrirevolutsioon vabariigi valitsuses

maintext:
Erinevalt Tarandist jäi Rõivas veidi ootamatult valitsusjuhiks enam kui kaheks aastaks, kusjuures mida aeg edasi, seda enam meenutas inertne ja otsustusvõimetu Rõivase valitsus igavat venivat filmiseanssi, mille lõppu kõvadel ja ebamugavatel toolidel istuvad krampikiskuvate liikmetega kinolised kannatamatult ootavad.
Paistab, et see seanss hakkab lõpuks läbi saama. Esmaspäev tõi valitsuskriisis uue arengu, kui sotsiaaldemokraadid ja IRL tegid Taavi Rõivasele lõpuks ettepaneku tagasi astuda, põhjendades seda halvenenud õhkkonna ja usalduse kaotusega valitsuses. Lisaks ilmusid teated, et järgmise koalitsiooni moodustaksid IRL ja SDE koos Keskerakonnaga ning peaministriks saaks Jüri Ratas. Reformierakond, kes väidetavalt pidas samuti kõnelusi Keskerakonnaga, satuks sellisel juhul esimest korda pärast 1999. aastat opositsiooni.
Ühest küljest on hea – ka eesseisvat Euroopa Liidu eesistumist silmas pidades –, kui lahkub valitsusjuht, kes on end näidanud küündimatu liidrina, ning seisak poliitilisel maastikul saaks lõpetatud. Kuid teisest küljest pole põhjust arvata, et valitsusjuhi vahetus tagaks parema kvaliteedi. Praegu on Ratase ainus voorus see, et ta pole Taavi Rõivas ega ka Edgar Savisaar, tänu kelle isikule, nagu nüüd selgub, Reformierakond kõik need aastad võimul püsis. Põhimõtteliselt on Jüri Ratase ja uue juhiga Keskerakonna vaadetest teada vähem kui Kersti Kaljulaidi vaadetest presidendiks saamisel.
Et saaks rääkida uuenenud Keskerakonnast ja uuenenud Jüri Ratasest, oleks vaja tegusid ja selgeid seisukohavõtte. Seni neid paraku pole ning selle põhjal võib oletada, et Rataselt pole oodata rohkem selgesõnalisi seisukohavõtte ega julgeid otsuseid kui Rõivaselt. Selle põhjal võib väita, et Ratas ja Keskerakond pole valitsuse moodustamiseks praegu veel valmis. Ka kristlikus kultuuris eelneb meeleparandusele patukahetsus, mida tuleb tegudega kinnitada.
Keskerakonna on loonud Edgar Savisaar oma näo järgi ning viimastel aastakümnetel ongi selle erakonna liikmed põhimõtteliselt toiminud «kollektiivse Savisaarena». Praegu pole mingit põhjust arvata, et nad jätkaksid teisiti, loobudes flirdist Kremliga ja maksumaksja raha eest käigus hoitavast munitsipaalpropagandaaparaadist ning mõistaksid hukka oma erakonna liikmete korruptsioonikuriteod.
Pigem vastupidi, kuna see erakond pole end kuritarvitustest, muuhulgas nendest, mille on toime pannud eelmine esimees, distantseerinud. Millisest enesepuhastusest võib sellisel juhul rääkida? See seab ühtlasi kahtluse alla IRLi ja SDE väärtuspoliitika, kuna selle kahtlase jõuga tahetakse leivad ühte kappi panna vaid mõni päev pärast Savisaare väljavahetamist.


description: Reedeses Postimehes ilmunud artiklis «Ametnikud tõrjuvad jutte idapöördest» ja juhtkirjas kirjutati, kuidas Eesti ametnikud näevad vaeva, et lükata ümber välismeedias levinud väiteid justkui toimus Eestis valitsuse kukkudes idapööre.Postimees uuris riigikogu liikmelt Eerik-Niiles Krossilt (Reformierakond), kas ta on seotud sellega, et mõned väljaanded kirjutavad, justkui oleks Eestis läänemeelne valitsus asendumas Venemaa-meelsega ning kuidas ta seda väidet kommenteeriks.

title: Mis seos on Eerik-Niiles Krossil ja välismeedias Eesti kohta levivatel väidetel?

maintext:
Krossi palvel avaldame tema vastuse täismahus:
Postimees väidab oma juhtkirjas «Sõda Eesti vastu», et «mitu Eesti riigiametnikku» on «vihjanud», et üks riigikogu liige on «osalenud» «juttude rääkimises» «valitsusevahetusest Kremli Euroopa ülevõtmise plaanide kontekstis». Küsimuses mulle ütlete: «üks allikas» «väitis mulle täna, et teie olete seotud sellega, miks mõned väljaanded kirjutavad, justkui oleks Eestis läänemeelne valitsus asendumas Venemaa-meelsega.» Ja kas ma olen «sel teemal» «kellegagi» suhelnud ja mis on minu seisukoht.
Kas ma olen «selles küsimuses» «kellegagi suhelnud»? Loomulikult, viimase nädala olen ma peaaegu ainult selles küsimuses suhelnud. Poliitikute, sõprade, ajakirjanike, valijate, perekonnaga. Nii kodu- kui välismaiste ajakirjanike, diplomaatide ja analüütikutega suhtlen ma praktiliselt iga päev. Olen rahustanud, kommenteerinud, kirjutanud, lohutanud, selgitanud, prognoosinud. Et rahvusvaheline meediapilt on Eesti suhtes praegu ikka veel küllalt positiivne tuleneb mingis osas ka sellest suhtlusest.
Olen viimastel päevadel saanud üsna palju Lääne ajakirjanike küsimusi Trumpi võidu tähenduse ja mõjude kohta Balti ja Euroopa julgeolekule. See on küsimus, mis hetkel kogu julgeolekupoliitiliselt mõtlevat Lääne kogukonda, ajakirjanikke, analüütikuid, diplomaate meie asjas huvitab. Täna näiteks andsin intervjuu Taani väljaandele Politiken, kes muide küsis ka valitsusvahetuse kohta. Seda saate ilmselt varsti lugeda. Intervjuu muide on ajakirjanikul ka lindis, võin talt küsida ja Teile saata, et te saaksite oma «allikatele» edastada. See võiks neile õpetada, kuidas praegust olukorda Eesti huvides analüüsida. Muide, avaldasin Politicos artikli Trumpi võidu ja Balti julgeoleku kohta, mis minu teada on üldse ainus suures «välismaa» väljaandes seni siitkandist selle asja kohta avaldatu.
Valitsusvahetus huvitab minu muljet mööda välismeediat ainult möödaminnes. Ja neid huvitab ainult üks küsimus. Kas Eesti välispoliitiline kurss muutub? Sellele saan mina vastata ainult ühel moel: uus koalitsioon on kinnitanud, et ei muutu. Et seda küsimust igal juhul küsitakse, on täiesti paratamatu. Kõigil meil peab olema siin rahulik vastus ja valitsus peab olema valmis nõrkemiseni senise kursi kindlust kinnitama.
Ajakirjanikule on kõige olulisem allikate usaldusväärsus ja julgeolekust ning poliitikast kirjutajale tema analüüsi adekvaatsus. Seetõttu jahmatab mind Teie «allikate» mõttemaailm. Selles maailmas on olemas isoleeritud «lääne ajakirjandus», on olemas «Eesti sisemine maine» ja «Eesti väline maine» mida on võimalik mingisuguste kavalate manipulatsioonidega «kahjustada».
Samasugune mõttemaailm kõlas muide eelmises Foorumis Jevgeni Ossinovski suust, kes ütles tõsise näoga, et «mis puutub sellist Eesti välise maine kahjustamist, siis see on tõesti tõsine lugu» ja «loodetavasti Rõivas ikka oma erakonna liikmeid, kes on olnud osalised selles ettesöötmises, suudab rahustada». Ossinovski lisas, et «Eesti huvisid kahjustatakse laiemalt».
Sõbrad, sellist asja nagu «Eesti väline maine» ei ole olemas. Eestil on maine ja seda on aastaid kujundanud mitte erakondlikud spinndoktorid vaid Eesti valitsuste sihikindel tegevus. Eesti maine on hea mitte selle tõttu et Eesti on «lääne meedia» üle kavaldanud, vaid üksnes seetõttu, et Eesti on ehitanud ehtsat demokraatiat, Eesti teeb seda mida räägib ja usub sellesse mida teeb ja kinnitab. Näiteks et inimõigused on oluline, rahvusvaheline õigus on oluline, vabadust tuleb kaitsta, NATO on meie väärtusruum, ajakirjandusvabadus on meie tugevus jne. Eesti maine on hea, kuna teda on aastaid esindanud haritud, läänelikult mõtlevad ja professionaalsed diplomaadid ja poliitikud.
Me elame globaalses inforuumis. Iga artiklit, mis eesti keeles ilmub, on võimalik kahe sekundiga googeltransleitida ja enam-vähem arusaadavaks teha ükskõik mis keeles. Soovida või isegi uskuda, et on võimalik kujundada kaks eraldi mainet, üks sisemine ja sisepoliitiline ja teine välismaine, mis on hoopis teistsugune ja ilusam, on puhas sõgedus. Ja ohtlik pealegi. Niimoodi muutuks me Aserbaidžaaniks, kes kodus paneb ajakirjanikke vangi ja siis on imestunud, et miks «lääne meedia» neist halvasti kirjutab. Muide, ka Nõukogude Liidus oli võimalik «koostöö eest välismaise ajakirjandusega» trellide taha sattuda. «Iga mitte-entusiastlik kirjutis, mis on avaldatud välismeedias võidakse tunnistada ekstremismivastase seaduse rikkumiseks» kirjutab meediavabaduse uuring Venemaa kohta.
Kui mõni väljaanne «välismaal» kirjutab, et Eestis moodustab valitsuse erakond, millel on koostööleping Ühtse Venemaaga, siis seda faktiväidet ei ole tarvis kellelegi «ette sööta». Kasvõi Postimehe peatoimetaja seadis mõne päeva eest otsesõnu kahtluse alla «Eesti riigi ja valitsuse» usalduse NATO partnerite silmis ja julgeolekualase koostöö niikaua kui lepingut pole tühistatud. Teie väljaanne on võitnud kohtus Keskerakonna äsjast esimeest ja kohus on leidnud, et teda võib nimetada Venemaa mõjuagendiks. Postimehes avaldatud Marcus Kolga artikkel «Keskerakonna ja Putini lepe ohustab Eesti rahvusvahelist mainet» on inglise keeles «välismeedias» kõigile kättesaadav.
Kas Eesti sisepoliitikas ja vähemasti kahe erakonna näol ka välispoliitikas hästi orienteeruv uus koalitsioon on tõsimeeles imestunud, et «välismeedia» kajastab valitsusvahetust «mitte-entusiastlikult». Sel juhul on nad strateegilises kommunikatsioonis ja julgeolekupoliitikas absoluutselt kõva kuulmisega.
Kui negatiivseteks, pealiskaudseteks või rumalateks meediareaktsioonideks ei oldud valmis, mis on murettekitav, siis vähemasti nüüd soovitan ennast kokku võtta ja hakata Eesti positsioonide ülekinnitamisega, Eesti valitsuse vankumatu läänekursi lõputu ülekordamisega kiiresti ja koordineeritult peale. Mina olen seda selgitades veetnud suurema osa ajast viimased paar nädalat. Usutavasti teevad sama ministeeriumid.
Keskerakonna valitsuse ka koos Ühtse Venemaa lepinguga saab pikapeale maailmale ära seletada. See muutub üsna kiiresti usutavaks kohe, kui see valitsus teeb seda, mida julgeolekus lubab. Täna on mainekahju juba tehtud. See on paratamatu, aga seda saab parandada. Täna vajab Eesti kõiki inimesi, kes omavad välismaist võrgustikku, et meie olukorda selgitada, liitlastruudust üle kinnitada, kohustuste täitmist lubada ja kõike seda parandada, mida parandada saab. Ühtse Venemaa lepingu osas saab Eestit sisuliselt aidata küll ainult Keskerakond, valitsus peaks aga oma kommunikatsioonis julgeoleku ja välispoliitilise kursi küsimustes pigem üle kui alla kommunikeerima.
Mõneti on Eesti täna topeltkeerulises olukorras, sest küsimuse all on ühtaegu NATO ühtsus USA valimiste taustal ja õhus on umbusk Eesti kursi suhtes. Seda on mõistlik isekeskis tunnistada ja kontsentreeruda sellele samale konsensuslikule ja ühtsele välispoliitikale, mis on meile seni edu toonud.
Soovitused, täiesti sõbralikud, nii valitsusele kui kõigile poliitikutele ja teistele välissuhtluses aktiivsetele inimestele:
1. Valitsuse kommunikatsioonibüroo, välisministeerium ja kaitseministeerium, kes niikuinii koordineerivad julgeolekupoliitilist kommunikatsiooni peaksid tagama, et välisajakirjanike huvi meie vastu oleks kaardistatud, asjalikud kõneisikud 24 tundi päevas saadaval ja jutupunktid valmis.
2. Uue valitsuse jõuministritele tuleks leida võimalus esineda suurtes kvaliteetlehtedes artiklite ja soovitavalt teleintervjuudega. Piltlikult öeldes, Yana Toomi asemel tahaks BBCs näha Marko Mihkelsoni.
3. Korduvalt jutuks olnud võrgustiku tugevdamine ja suhtekorraldajate kaasamine Washingtonis, eriti Kongressi ja Senatiga tegelemiseks tuleks kiirkorras käivitada.
4. Inimesed, kellel on rahvusvaheline võrgustik, ka akadeemilises maailmas ja meedias, tuleks taaskäivitada nii, nagu nad töötasid näiteks Vene vägede väljaviimist nõudes või Pronksiöö ajal.
5. Valitsuse vahetuse vältel võiks kommunikatsiooni raskust ajutiselt kanda need demokraatlikud institutsioonid, mis ei ole erakonnapoliitikaga hõivatud, kuid esindavad Eestit: President, Riigikogu esimees, kaitseväe juhataja, Välis- ja Kaitseministeeriumi kõrged ametnikud.
Ja lõpetuseks, Eesti mainele tuleb kindlasti kasuks kui Eesti ajakirjandus väldib spinnide tiražeerimist.


authors:
Loone Ots
Liis Treimann Pm Scanpix Baltics

description: Kakskümmend viis aastat tagasi tegi Eesti kaaluka otsuse, ühinedes ÜRO lapse õiguste konventsiooniga – see on olulisim tulevikku vaatav otsus lähiajaloos, kirjutab MTÜ Lastekaitse Liit president Loone Ots.

title: Loone Ots: Eesti riigi parim otsus


authors:
New York
Välisuudiste Toimetaja

description: Ettevaatlik positiivsus Donald Trumpi varsti algava ametiaja suhtes on kena ja normaalne, kuid see ei tohiks jõuda «vaatame-ootame-mõtleme» vaakumisse, kus sündmused meie ümber rulluvad lahti ning meie arvame, et oleks võinud veel halvemini minna, kirjutab välistoimetuse ajakirjanik Kadri Veermäe.

title: Kadri Veermäe: Trumpi pelgamine pole rumal samm

maintext:
Vähemalt USA presidendivalimiste puhul ei võinud halvemini minna, vaid kõige halvem stsenaarium läks justnimelt käiku. Ma ei kirjuta siin seda sellepärast, nagu oleksin Hillary Clintoni väga suur austaja, kuid senise maailmakorra vähegi samasugusena hoidmise huvides oleks tema eelistamine iga mõistusega inimese valik.
Nüüd on meil siis Trump, keda on juba jõutud tituleerida ka intelligentseks isiksuseks. See on huvitav väide, sest tõsielusarja saatejuht olemine erilist intelligentsust ei nõua, küll aga teatavat oskust olukordades meelelahutuslik (ja tegelikku situatsiooni mitte kuidagi peegeldav) element esile tõsta. Columbia ülikooli professor Todd Gitlin ütleb eelmisel nädalal Postimehes avaldatud intervjuus, et meedia ise lasi rahateenimishuvides Trumpi avaldustel vabalt levida ning nüüd tuleb arutleda, kas sellise allakäiguni valimisanalüüsis tohiks üldse jõuda.
Oma väikse panuse saime sellesse anda ka Eestis, küsides USA uue presidendi kohta arvamusi endistelt missidelt ja b-kategooria poliitikutelt. Kuidas see on relevantne ja millist teadmist peaks täpselt juurde andma? Sama hästi võiks valitsuse kukkumisest teha lugusid edaspidi külapoe eest - seal kõlab kindlasti palju arvamusi, ja mis veel parem, kuna nad on lihtsas ja reljeefses sõnastuses, lähevad kindlasti ka rahvale peale.
Pigem tasub lugeda, mida arvavad Trumpist asjaga kursis olevad inimesed. New York Times'i arvamusküljel soovitas kahe Pulitzeri preemia võitja Nicholas Kristof vabariiklast mitte valinud ameeriklastel hambaid kiristada ja Trumpile võimalus anda. Kristofi hinnangul ei saa Trump kodus väga ohtlikuk olla, sest tal endal puudub mingi selge ideoloogiline veendumus: nii ei ole ka oodata, et ta mingeid seisukohti fanaatilise järjekindlusega läbi suruma hakkaks. Müüri ei tule Mehhiko piirile niikuinii, sest see läheks maksma 25 miljardit dollarit.
Siinse piirkonna lugejate jaoks on aga tunduvalt huvitavam Kristofi lause, et valdkond, kus Trump võib kõige ohtlikumaks osutuda, on välispoliitika: seal saab ta suuresti oma tahtmise järgi toimetada, kuna seadused teda selles vallas ei piira. Küll loodab Kristof, et Trump võtab oma välispoliitikanõunikuks mõne kogenud vabariiklase nagu Richard N. Haassi või Stephen Hadley ja asjaajamine oleks seega, nagu ajakirjanik kirjutab, täiskasvanute käes.
Paanikat külvata ja igapäevaselt tuleviku ees hirmu tunda ei tasu, küll aga maksab olukorrale realistlikult reageerida - ja antud olukorras tähendab see kainet tunnistamist, et maailma võimsama riigi juhiks saab ettearvamatu ja oportunistlik mees, keda võivad piirata vaid mõistlikud nõuandjad ning tema enese ennastimetlev vajadus presidendina edukas sooritus teha.


description: Õpetajate Lehes sel reedel: NUKU avamine, teaduse rahastamine ja reisiõpe

maintext:
NUKU avamiseni on jäänud …
NUKU uuenenud teatrimaja avatakse pühapäeval, 13. novembril. Rohkem kui aasta andis teater etendusi teistel lavadel ning oma päriskoju tagasitulek on kogu teatripere jaoks rõõmus ja kauaoodatud sündmus. Ajutise saali asemele kerkinud hoones on suur 422 istekohaga saal, ruumi sai juurde muuseum ning ehitati lisaks tehnilisi ruume ja ladusid. Ühtekokku tuli ruumi juurde 1400 ruutmeetrit.
Vahetundidesse vunki
Vahetunnid erinevad kooliti märksa enam kui ainetunnid. Seina ääres seismisele ja nutiseadmete näppimisele pakuvad konkurentsi tants, spordi- ja lauamängud, liikumisrajad, aga ka vaikne taustamuusika.
Tartu erakoolis on aga õpetajailgi lahe vahetund: soovijad saavad kiikuda kiigel, pikutada lavatsil, mõtiskleda eraldumismunas, panna puslet kokku, askeldada kööginurgas või kõndida niisama sokkis mööda pehmet vaipa.
Riknenud luksuskaup
«Kui USA puhul saame rääkida valdavalt erarahast, mille omanikel on vähemasti formaalselt vaba valik, kuidas ja kuhu seda tuulde lasta, siis Eestis finantseeritakse poliitilist süsteemi valdavalt maksurahaga, mis kodanikelt seaduse jõuga on ära võetud. Eksperiment, kuidas saada suure raha eest väga halba kaupa, on nüüd USA-s ära tehtud ja see kordamist ei vääri. Nüüd võiks proovida, kuidas saada võimalikult väikese raha eest võimalikult head poliitilist kraami,» kirjutab Kaarel Tarand.
Ebatavalised lapsed ja nende kodu
«Elame kummalises maailmas, kus kõikvõimalikud superstaarid, Guinnessi rekordid ja teised sarnased väärtused õhutavad tagant soovi olla eriline; põlastades ja vaenates samas kõiki, kes on meist mingil kombel «liiga erinevad»,» tõdeb lastekirjanduse uurija Mari Niitra.
Shanghai koolilastel on tamp taga
Uurides PISA testide tipus oleva Shanghai koolisüsteemi edu tagamaid, kogesid Eesti haridusjuhid, et noorte aeg kulub valdavalt õppimisele. Kui kümnetunnine koolipäev läbi, minnakse tasulisse afterschool’i. Hobideks on aega vaid koolivaheajal.
Põnev näitus Poola pildiraamatutest
Tallinna lastekirjanduse keskuses saab kuni 26. novembrini vaadata Gdański Läänemere kultuurikeskuse näitust „LOOK! POLISH PICTUREBOOK!”, mis annab hea ülevaate Poola pildiraamatutest ja nende loojatest. Esindatud on nii vanad meistrid kui ka keskmise ja noorema põlvkonna tuntud raamatuillustraatorid.
Teaduse rahastamine pärast aastat 2020
Võrgustiku kaudu rahastamise mudel sisaldab palju vähem kontrolli ja otsustamisega seotud kulusid ning suurendab potentsiaalseid tulusid nii teadlaste kui ka teiste võrgustiku liikmete jaoks, kirjutab TÜ professor Kadri Ukrainski.
100 sammu inseneerias
Programm «100 sammu inseneerias» on ellu kutsutud Eesti vabariigi 100. aastapäeva auks. ajale klassile ja kutsekooli rühmale. Programmi käigus saab tutvuda tehnikakõrgkoolis vormeliehitusega, keskkonnakeemiaga, logistikaga, arhitektuuriga jpm.
Kaks kolmandikku õppekavast omandatakse ettevõttes
Pärnu Saksa tehnoloogiakooli direktor Indrek Alekõrs selgitab, kuidas on korraldatud kooli elektri-, ärikorralduse ja graafilise disaini eriala õpilaste töökohapõhine õpe. Raamatupidamist õpitakse selles koolis aga virtuaalses keskkonnas. Selgituse saavad ka sõnad «duaalne» ja «triaalne kutseõpe».
Johannes Käisi õpetust kohtab lasteaedades üha enam
Eesti alushariduse juhtide ühendus kutsub üles väärtustama meie pedagoogika suurmehe Johannes Käisi elutööd ja andma välja tema peateost «Õpetuse alused ja teed». Käisi seltsi juhatuse esimees, Jänesselja lasteaia direktor Aina Alanurm kinnitab, et lasteaedades on hakatud juurte juurde tagasi pöörduma
Reisiõpe arendab oskusi, mida koolitunnist ei saa
Tartu Herbert Masingu kooli õpetajad on töötanud välja uue õppemeetodi – reisiõppe. Kooli direktori Tiina Kallavuse sõnul on meetod hariduslike erivajadustega laste sotsiaalsete oskuste arendamisel asendamatu.
Püha järve rekonstrueerimine
Kaali kraatrijärv on rahvauskumustes püha järv ja põhjatu põrgujärv. Aasta tagasi lõppesid Kaali järve n-ö rekonstrueerimistööd. Mida see tähendab – püha järve, põrgujärve rekonstrueerimine, küsib Karl Kello.


authors:
Sirje Kiin
Kirjandusteadlane
Vabaerakonna Liige
Elmo Riig

description: Valitsuskriis ei puhkenud Eestis mitte sugugi üleöö, nagu võis ehk ekslik mulje jääda. Kriisi seemned külvati Toompeale juba kaks aastat tagasi, kui Reformierakonna, Sotsiaaldemokraatide ja Isamaa ja ResPublica Liidu vaevalised, üle kivide ja kändude kulgenud valitsusläbirääkimised käisid, kirjutab kirjandusteadlane Sirje Kiin (Vabaerakond).

title: Sirje Kiin: see ei ole vasakpööre, kui lubadusi lendab igas suunas

maintext:
Pigem võiks imestada, et see haug-luik-vähk valitsus niigi kaua koos püsis – lõpmatu otsustamatuse, hammastekiristamise ja vastastikuste ähvarduste hinnaga, mistap usaldusliku kootöö asemel oli sisuliselt tegemist üksteise pantvangidega, sest mingit mõistlikku alternatiivi ei paistnud. Valikut polnud kuni Edgar Savisaare kukkumise ehk kukutamiseni.
Kui 5. novembril valiti Keskerakonna uueks esimeheks Jüri Ratas, üks Savisaare poliitkasvanduse positiivsemaid mehi, kellel pole seni kirjas ühtki isiklikku poliitpattu, siis tekkis ahvatlev võimualternatiiv, mida sotsid ja IRL-lased tõttasid kärmelt ära kasutama, et jõuda ette Reformierakonnast, kes oli neid nii kaudselt kui otseselt juba keskerakondliku koalitsioonivõimalusega ähvardanud.
Praegu paistavad poliitiliselt ja matemaatiliselt võimalikud vaid kaks koalitsioonikombinatsiooni: kas Keskerakond, sotsid ja IRL (ja Vabaerakond) või vähem tõenäoline – Kesk- ja Reformierakond. Keskerakond on eelistanud alustada ühist valitsemist sotside ja IRLiga ja läbirääkimised on juba käimas, kuid selget pilti, mis suunas uus kolmik- või nelikliit liikuma hakkab, ei ole veel avalikkusel ega ilmselt ka mitte läbirääkijail endil, kõik on veel ähmane ja oraste peal. Üks lubadus kostab vasakule, teine keskele, kolmas paremale.
Keskerakonnast ja sotsidest ei piisa
Esimest korda pärast iseseisvuse taastamist on Eestis tekkinud olukord, et peaministritooli võib saada pahempoolne Keskerakond koos sotsiaaldemokraatide ja ühe või kahe väiksema parempoolse erakonnaga. Sellist pöördelist kombinatsiooni pole Eestis varem kunagi olnud, kuid täielikuks vasakpöördeks ei saa seda siiski pidada, sest ainult Keskerakonna ja sotside häältest jääb väheks ja ükskõik millise või mitme parempoolse erakonnaga liitu minnakse, peavad nad igal juhul arvestama ka nende tingimustega. Ekspeaminister Mart Laar ja IRLi esimees on oma selged tingimuspiirid maha tõmmanud, leebemas vormis on seda teinud ja tegemas ka Vabaerakond.
Ühest küljest valdab paljusid eesti valijaid kergendustunne, et liiga pikka aega arrogantselt ja üha ülbemalt valitsenud Reformierakonna võim saab ükskord ometi murtud. Põhimõtteliselt olnuks igati hea ning vajalik võimu vahetumine viimase 17 aasta jooksul vähemalt kolm kuni viis korda, kuid paraku seda ei juhtunud, sest ees oli nn Savisaare–Putini paktiga punn, millega reformikatel oli mugav valijaid hirmutada.
Juhtkirjad manitsevad innukaid sotse ja IRL-lasi ootama ja kaaluma valitsusevahetust kas kohalike valimisteni 2017 sügisel või riigikogu valimisteni 2018 kevadel, mil uued jõuvahekorrad oleksid selgemad. Nii Keskerakonnas kui Reformierakonnas on tegu lõhestunud vastasleeridega, kes ei pruugi käituda ühtselt ei koalitsioonis ega opositsioonis. Innukamad Savisaare jüngrid on ähvardanud uue erakonna loomisega ja kusagil olevat kogutud juba paar tuhat venekeelse valija allkirja nn Savisaare nimekirja, millega minna iseseisvalt, ilma Ratase juhitava Keskerakonnata kohalikele valimistele.
Keegi ei tea, mida teevad Savisaar ja Toom
Keskerakonna juhivahetus on samuti niivõrd värske asi, et keegi neist ei tea veel ilmselt isegi, mida hakkab tegema haavatud Savisaar, mida esimehe valimised kaotanud Europarlamendi saadik Yana Toom, kelle taga on kümned tuhanded vene valijate hääled; mida hakkab tegema uus juht Jüri Ratas, kellele kibekähku pakutakse peaministri tooli, ilma et ta oleks jõudnud (või tahtnud?) veel mingit puhastustööd läbi viia mitme kohtuasjaga kimpus korrumpeerunud erakonnas, kel pealegi on tühistamata ohtlik koostööleping Putini parteiga. Just neist küsimustest võivad saada tõsised takistused uue võimaliku vasakkoalitsiooni läbirääkimistel, mis võivad tulla veelgi raskemad, kui olid eelmised läbirääkimised Taavi Rõivase valitsuse kokkutraageldamisel.
Reformierakonna ligi 17-aastane valitsusaeg lõppes esiteks pikkade enesekiidukõnedega, kui hästi nad ikka on Eesti riiki valitsenud ja teiseks ähvardustega, et Eesti langevat nüüd kohemaid Putini rüppe, mis ehmatas tõsiselt ära nii diplomaadid kui välismeedia. Kuhu jäi nüüd reformikate endi kiidetud riigimehelikkus ja Eesti huvide eest seismine, tahaks küsida?
Reformierakond on nüüd esimest korda ise reedetu rollis ja see on neile täielik šokk: Jürgen Ligi sajatab ja süüdistab endisi valitsuskaaslasi hooramises.
Reformierakonna enda reetmised:
Reformierakonnale tuletati sedamaid sotsiaalmeedias meelde, mitu korda reformikad ise on viimase 15 aasta jooksul oma poliitilisi partnereid reetnud ja üleöö üle parda visanud, ikka võimulpüsimise nimel:
2002 visati Isamaa ja Mõõdukad koalitsioonist välja ja tehti valitsus Keskerakonnaga
2003 visati Keskerakond kõrvale ning tehti valitsus ResPublica, Reformierakonna ja Rahvaliiduga
2005 visati ResPublica kõrvale ning tehti valitsus Keskerakonna ja Rahvaliiduga
2007 visati Keskerakond kõrvale ning tehti valitsus IRLi ja sotsidega
2007 visati sotsid valitsusest välja
2014 visati IRL kõrvale ja tehti valitsus sotsidega
Reformierakond tegi oma valitsemisperioodi algul head tööd Eesti maksu- ja ettevõtluskeskkonna arendamisel, kuid viimased kümmekond aastat on hoidutud Eesti riigi arengut toetavaist otsustest kohemaid, kui need võinuks ohustada Reformierakonna võimulpüsimist, halvimaks näiteks viisteist aastat tegemata haldusreform.
On ilmselge, et Eesti vajab liigpikast majanduslikust ja poliitilisest seisakust väljatulekut, raputust, võimuvahetust, uusi tuuli ja ideid, mis laseksid meie suurepärase potentsiaaliga innovaatilistel võimetel viimaks ometi rakenduda ning viia ellu hädavajalikud riigireformid, kuid küsimus on, mis vahenditega? Pööre küll, aga kuhu täpsemalt? Kellega ja mis hinnaga?


description: Akronist (Ameerika Ühisriikides), 21. nov. Siin alustas üks õhupall lendu stratosfääri. Kell 14.30 oli õhupall jõudnud juba 16 kilomeetri kõrgusele. Pall jätkas tõusu. Allalaskumine oli ette nähtud teisipäeva hommikuks.

title: Postimees 1933. aastal: kolmas stratosfääri külaline

maintext:
Hiljem teatatakse Akronist. Õhupall hakkas laskuma pärast seda, kui oli tõusnud 17 700 meetri kõrgusele. Lendurid tahtsid jõuda maapinnale enne päikese loojangut. Sellega ei olnud ameeriklastel korda läinud purustada venelaste viimast rekordit.
Kadunud?
Hiljem teatatakse New-Yorgist: esmaspäeva õhtul teatati, et Ameerika tuntud lenduri leitnant komandör Settle’i õhupall olevat maandunud Allowai lähedal (New-Jerseys). See teade näib aga olevat enneaegne. Seni ei ole saadud mingit kinnitust maandumisest. Õhupalli ei olevat nähtud sestsaadik kui ta Daretownist üle lendas. Koht, kus õhupalli öeldi nähtud olevat, on umbes 960 kilomeetrit startimiskohast kaugel. Ilm oli esmaspäevast saadik kestvalt soodne stratosfääri lennuks.
Maandus!
New-Yorgist teatatakse teisipäeval: Rannavalvurid püüdsid kinni raadiogrammi, mis teatab, et Settle’i stratosfääri õhupall on maandunud New-Jersey rannal.
22.11.1933


description: Päeva karikatuur: mis on Trump maailmakõiksuse seisukohast...

maintext:
Eesti ÜRO esinduse sekretär: kuidas Ameerika presidenti valis
Eesti ÜRO esinduse sekretär Anne McCullom jagab välisministeeriumi blogis oma isiklikke muljeid presidendivalimistest USAs.
Mihhail Lotman: Trump varrukast – Trump võitis, sest Obama kaotas
Need, kes jälgisid öösel USA presidendivalimisi, tõdesid ärgates tõenäoliselt, et see ei olnud halb unenägu, vaid reaalsus, kirjutab oma blogis semiootik Mihhail Lotman (IRL).
Emmet Tuohy: Trumpi ego võib meid katastroofist säästa
Üks vanasõna ütleb, et võidule leidub tuhat isa, kaotus on aga orb. Donald J. Trumpi Ameerika Ühendriikide 45. presidendiks valimise puhul võib see olla aga üks (paljudest) kokku varisenud rahvatarkustest, kirjutab Eesti Idapartnerluse Keskuse vanemteadur Emmet Tuohy.
Endine Bushi nõunik: Trumpilt pole Ameerika välispoliitikasse radikaalseid pöördeid oodata
Rahvusvahelise konsultatsioonifirma Kissinger Associates Inc juhatuse esimees Thomas Graham, kes oli George W. Bushi presidendiadministratsiooni kõrge ametnik, räägib intervjuus Taavi Minnikule, millist välispoliitikat on oodata ametisse asuvalt Trumpi administratsioonilt.
Mida Trump kampaania ajal lubas? 12 meeldejäävat lubadust
Koondame kokku 12 meeldejäävat lubadust, millega äsja USA presidendiks saanud vabariiklaste kandidaat Donald Trump kampaania ajal esines.
Juhtkiri: Ameerika presidendivalimistele maailmalõppu ei järgne
Tuhandeid aastaid on leidunud neid, kes usuvad, et ühe või teise sündmusega saabub terve maailma häving, traditsiooniliselt on seda oodatud näiteks seoses aastatuhande vahetumisega. Seni on maailmalõpu ootus kulgenud ikka ühe ja sama mustri järgi: oodatud lõppu ei järgne ning igapäevaelu jätkub vana rada pidi.


authors:
Tõnis Oja
Toomas Tatar Pm Scanpix Baltics

description: Uus valitsuskoalitsioon teatas neljapäeva õhtul suure aplombiga, et kavatseb võõrandada kolme ettevõtte vähemusosalused ja aktsiaseltsi Eesti Teed täielikult.

title: Tõnis Oja: uus valitsus, minu rahaga ärge arvestage!

maintext:
«See on väga suur ambitsioonikas plaan, mida pole tehtud ja mis on meil plaanis teha kahe aasta jooksul,» ütles neljapäeva õhtul pressikonverentsil Isamaa ja Res Publica Liidu esimees Margus Tsahkna.
Kohalik investeerimiskommuun, kes on riigile kuuluvate suurettevõtete vähemusosaluste börsile viimist oodanud pikisilmi juba aastaid, millegipärast seda rõõmuhõisetega vastu ei võtnud. Muidu üsna elavas LHV investeerimisfoorumis, kus avaldavad oma mõtteid nii aktiivsed väikeinvestorid kui ka elukutselised finantsspetsialistid, tehti selle teema kohta vaid üks sissekanne ja seegi oli lihtsalt teavitus uue valitsuse plaanidest.
Investorite/spetsialistide leigus on mõistetav, sest tegelikult on aktsiate võõrandamisplaan ambitsioonikusest kaugel ning pigem soovitakse ära sokutada kärbatanud õunu. Vaatame siis, mida need pakutavad ettevõtted kujutavad.
On arusaamatu, miks viie maakonna teede hooldusega tegelev Eesti Teed üldse riigile kuulub. Kuna ettevõtte aktsiatest kavatsetakse erastada 100 protsenti, siis võib arvata, et see müüakse tervikuna ühele pakkujale, ning spekuleerin, et tulevasteks omanikeks saavad ettevõtte praegused juhid.
Ka sellest, miks kuulub riigile EVR Cargo, mille peamine tegevus on Venemaa naftasaaduste vedamine punktist A punkti B, pole ma mitte kunagi aru saanud. Nüüd plaanib tulevane valitsuskoalitsioon müüa vaid vähemusosaluse. Johtuvalt transiidisektori allakäigust kukuvad ka EVR Cargo majandusnäitajad kolinal. Kui veel 2011. aastal teenis ettevõte 15 miljonit eurot kasumit, siis eelmisel aastal langeti juba kahjumisse. 85 protsenti ettevõtte varast moodustavad masinad ja seadmed, millest suurem osa liigub asjatundjast kolleegi sõnul Kuusakoski poole.
Kahe ettevõtte vähemusosalused plaanitakse viia börsile. Eesti Energia tütarettevõte Enefit Taastuvenergia on 2,5 miljoni euro suuruse käibega väikefirma, millele lisandus eelmisel aastal üle nelja miljoni euro taastuvenergia toetust. Ettevõte on kasumlik ainult tänu toetustele ning sobib investeerimiseks pigem riskikapitalistidele kui tavalistele väikeinvestoritele.
Ainus väljapakutud ettevõte, millesse investeerimine võiks ka väikeaktsionäridele atraktiivne olla, on Tallinna Sadam. Paraku on see olnud viimastel aastatel kahanev, mitte kasvav ettevõte. Lisaks on see täis korruptsiooni mädapaiset ja riigi poolt peale sunnitud parvlaevaäri. Ettevõtte juht Valdo Kalm on küll Eesti üks võimekamaid tippjuhte, aga on selge, et kujunemine ettevõtteks, mille aktsiaid võiks soovitada igaühele, võtab veel aega ning lähimal kahel aastal Tallinna Sadam küll IPO-kõlblik ei ole.
Tsahkna ütles Postimehele, et kui tal oleks võimalik Tallinna Sadama aktsiatesse investeerida, siis ta teeks seda. Kulla uus valitsus, Tsahkna raha võite te saada, minu omaga aga ärge arvestage.