authors:
Aimar Altosaar
Vabaerakonnd Juhatuse Liige

description: Kersti Kaljulaidi tee presidendi ametikohale oli väga kiire ja võiks öelda, et püstloodis, kuid meie presidendivalimiste süsteem võimaldab seda. Otseselt ei ole seadusse kirjutatud, et kui valimiskogus presidendi äravalimine ei õnnestu, siis läheb protsess uuesti riigikogusse, kuid ega riigikogu esimehel peale valimiste läbikukkumist valijameestekogus ka muid valikuid olnudki, kui kutsuda ühise kandidaadi leidmiseks kokku vanematekogu, kirjutab Vabaerakonna juhatuse liige Aimar Altosaar.

title: Aimar Altosaar: loodetavasti võtab riigikogu kohe ette presidendivalimiste seaduse parandamise

maintext:
Meie põhiseaduse vaim ütleb, et leppige riigikogus kokku ja valige endale president. Sisuliselt tähendab see konsensulikku kokkulepet kõigi riigikogus esindatud poliitiliste jõudude vahel, sest kui kellegi taga on juba vähemalt 68 toetushäält, siis ei ole ilmselt enam mõtet kedagi teist üles seada.
Seekord, nagu teame selline konsensus saavutatigi – EKRE fraktsioon ei toetanud, kuid ei väljendanud ka vastuseisu ega algatanud mõne alternatiivse kandidaadi ülesseadmist. Tegelikult oli nüüd esimene kord, kus saavutati kõigi poliitiliste jõudude vahel presidendi valimise küsimuses koosmeelne kokkulepe, sest kõik eelmised presidendivalimised läbiti konkureerivate hääletustega.
Valijatel peaks olema põhjust rõõmustada, et meie rahvaesindajad riigikogus on siiski võimelised ilmutama riigimehelikkust ja koosmeelt ning valima Eestile president ilma erakondlike kaklusteta ja vastastikuste ärategemisteta. Just sellise käitumise nahka läks pikaks kujunenud presidendikampaania ja esimesed valimised riigikogus ning hiljem valijameestekogus.
Me oleme harjunud, et demokraatia tähendab avalikku võitlust ja konkureerivat hääletamist, mis on kõige harjumuspärasem ja vaatemängulisem osa demokraatlikust protsessist. Eelkõige on aga demokraatia kokkuleppimise kunst – kui erinevad ideoloogiad ja huvid on võimalik vormistada konsensuslikuks leppeks, siis on see kahtlemata tugev sõnum kõigi osapoolte vastutustundlikkuse ja ühiste huvide eest seismise kohta, mida avalik võistlus mitme kandidaadi vahel ei pruugi alati olla.
Kui varasematel presidendivalimistel ei lepitud konsensuslikult presidendikandidaadis kokku, siis seda lihtsalt põhjusel, et piisav enamus oli saavutatav ka avalike valimiste teel. Kuigi meie varasemad (v.a Konstantin Päts) presidendid ei ole valitud väga suure ja veenva ülekaaluga, pigem on võidud olnud napid, ei teinud see meid – nii poliitikuid, kui valijaid ja ajakirjandust – ettevaatlikuks, et oot-oot, see punkt on lähedal, kus vajame konsensust, et edasi minna!
Valimiskogus presidendi valimata jätmine kujuneski kõigile üllatuseks, paljudele isegi šokiks – et mis nüüd siis saab! Tegelikult avanesid võimalused konsensuslikuks kokkuleppeks, millega riigikogu ka väga kiiresti, ilma omavahelise nääkluseta ja üksmeelselt hakkaski tegelema. Kõik erakonnad said esitada uusi kandidaate, kõik said maha tõmmata nimesid, mis neile ei sobinud. Järele jäänud kandidaat oligi täna 90 toetusallkirjaga esitatud Kersti Kaljulaid.
Saame vaid loota, et uus president suudab kiiresti võita rahva usalduse ning riigikogu võtab kohe ette presidendivalimiste seaduse parandamise. Aga alati peab demokraatlikus riigis olema võimalus konsensuslikeks kokkulepeteks, otselülituseks, kui on kaalul riigi usaldusväärsus ning vaja on kiireid lahendusi. Eestis on õnneks demokraatia traditsioon nii tugev, et mis tahes olukorras leitakse lahendus!


description: Postimees avaldab täismahus laevakaitsja Alvar Hundi vanglast saadetud kirja.

title: Laevakaitsja kiri vanglast: kapten võitleb vähiga, üks britt viidi vaimuhaiglasse

maintext:
MV Seaman Guard Ohio kaasus Indias on muutusteta. Viimased 19. ja 25. oktoobri istungid möödusid sisuliselt mitte milletagi, tüüpilise info saatel. Kohtunik vahetus jälle(vähem kui kahe kuu jooksul), süüdistaja ei ilmunud kohale/ei olnud valmis/polnud vaba aega tööplaanis jne. Järgmine istung lükati 7. novembrile.
Muudest uudistest niipalju, et kapten on haiglas kaugelearenenud eesnäärmevähiga. Üks brittidest (kes pole sugugi segane) viidi vägisi ebaselgetel asjaoludel nädala lõpus vaimuhaiglasse. Positiivse poole pealt, Suurbritannia peaminister Theresa May peaks külastama Indiat 6.-8. novembril.
Konsul M. Kuuskemaa, kellele saame üle tüki aja jälle helistada, selgitas, et süüdistaja pole saanud osariigi valitsuselt suuniseid. Seda olla saatkonnale kinnitanud peale advokaadi ka India välisministeerium. Tamil Nadu osariigi peaminister Jayaraman Jayalalithaa on alates 22. septembrist raske tervisliku seisundi tõttu haiglas (kõik osariigi olulised otsused tegi proua ainuisikuliselt).
Oleme kuulnud, et mitteametliku info järgi oleme poliitiline vahetuskaup Tamil Nadu osariigi ja India keskvalitsuse vahel. See selgitaks ka, miks Suurbritannia asevälisminister (nüüd juba endine) Hugo Swire ei saanud suve algul kohtumist Jayaraman Jayalalithaaga.
Kahjuks pole meid puudutava tehinguni jõutud, kohtus ei toimu enne midagi.
Eesti välisministeeriumilt palume, et jätkataks meile laenu andmist vanglas lisatoidu ja tarvete ostmiseks.
Halvema õnne korral ei pruugi sel aastal midagi muutuda.
Parimate soovidega
Alvar Hunt
Vang nr 6147
25. okt. 2016

fasttext_language: et


authors:
Kersti Kaljulaid
Vabariigi President

description: Postimees avaldab täismahus president Kersti Kaljulaidi 27. oktoobril Vihula mõisas kõrgema sotsiaalkaitse kursusel peetud kõne.

title: Kersti Kaljulaidi kõne Lääne-Virus: millist sotsiaalkaitset vajab kodus töötav ema?

maintext:
Lugupeetud esimeste sotsiaalkaitse kursuste peatsed lõpetajad!
Mistahes riik saab seesmiselt, seda nii vaimu kui ka majanduse mõttes, olla tugev ja arenemisvõimeline üksnes siis, kui selle elanikud tunnevad - see on nende endi riik. Ilma aktiivsete ja vastutustundlike kodaniketa riik on jätkusuutmatu.
Et nii saaks olla, on tegelikult vaja vaid ühte. Seda, et inimene saaks end alati tunda ühiskonna väärika ja võrdväärse liikmena. Isikuna, keda kuulatakse ja kellega arvestatakse.
Üheks võtmesõnaks on siin sõna «alati». Teiseks aga tõdemus, et me oleme erinevad, meil on erinevad võimed, elukäik, tervis jne. Kuid sellele vaatamata on meil ühesugune soov inimväärsele elule ja arengule ning ka õigus selleks.
Sotsiaalkaitse peaks olema suunatud nende kahe eesmärgi ratsionaalsele ja jätkusuutlikule saavutamisele.
Seda on tunduvalt enam, kui meil tavaliselt sotsiaalkaitse all mõeldakse. Sotsiaalkaitse ei koosne üksnes sotsiaaltoetustest ja nende süsteemi täiustamisest. Pigem tuleks seda problemaatikat käsitleda hoopis vastupidiselt. Tuleb lähtuda sellest, et sotsiaalne kaitstus ja meie sotsiaal- majanduslik edukus on omavahel edasi- ja tagasisidestatud.
See tähendab, et sotsiaalne kaitstus, kui see on korraldatud arukalt, aitab kaasa majanduse arengule ja majanduse areng omakorda võimaldab sotsiaalkaitset järjest paremini korraldada.
Võib isegi öelda, et mingi osa praegu makstavatest toetustest on tegelikult sotsiaalkaitse sfääris tehtud vigade parandus. Neid tuleb maksta seepärast, et meie inimeste tegelikus, primaarses sotsiaalses kaitstuses (see on töö- ja ettevõtlustingimuste loomises, keskkonnakaitses, hariduses, tervishoius) on tehtud või tehakse midagi teatud ulatuses valesti või siis on probleeme pakutavate võimaluste kättesaadavusega.
Kui elada lühikese ajahorisondiga maailmas, tundub sotsiaaltoetuste problemaatika tõepoolest olema kõige olulisem. Inimesi on raskuste korral vaja aidata siis, kui neil abi vaja on. Konkreetse abi osutamise hetkel pole tulevikuprobleemidel erilist tähtsust.
Lühiajalise mõtlemise elujõudu toetab täiendavalt ka tõdemus, et rahvatervist, haridussüsteemi, rahva mentaliteeti, tööturgu jne. ei saa aasta või kahega kuigivõrd tuntavalt muuta, rääkimata siis veel demograafilise olukorra muutmisest sedavõrd, et sellel tajutav mõju oleks.
Lühiajalises perspektiivis elamine viib täielikule enesepettusele - veendumusele, et aeglaseid ja aastas suhteliselt väikestena tunduvaid muutusi saab ka edaspidi ületada väljakujunenud süsteemi vähehaaval täiustades.
Tagasivaate peegli järgi saab sõita üksnes sirgel teel. Vaadates ette kasvõi ainult ühe inimpõlve kaugusele, näeme, et eesolev tee pole enam nii sirge kui üks inimpõlv tagasi. Tulevikutrendid pole enam sellised, nagu olid need, millega me harjunud oleme ja milleks me oma sotsiaalse turvalisuse süsteemi üles ehitanud oleme. Mõelgem kasvõi meie sajandivahetuse suurprojektile – pensionireformile.
Ma olin ise tavaliselt sotsiaalreformi komisjonis kohal. Kui palju me arvutasime ja toetusime ennustustele ja minevikule, teiste riikide kogemusele ja omaenda kainele mõistusele. Aga intressideta maailma rohkemaks kui võib-olla lühiajaliseks kriisist väljumiseks me ette ei näinud. See trend, et intressid alanevad, algas tegelikult küll enne 2008. aasta kriisi ja sel ilmselt on seos arenenud maailma vananemisega ja suurenevate säästudega, mis ei leia enam häid teenimisvõimalusi. Aga 2000. aasta paiku said need trendid alles alguse. Nüüd me ei tea, kaua see kestab. Võib olla, et see on uus normaalsus. Võib olla, et ei ole.
Möödunud sajandi lõpu muutunud sündimuse tase koos globaliseerumisega on pööranud meil tööjõu pakkumise kasvutrendilt kahanemistrendile. Saavutused meditsiinis ja muutused inimeste suhtumises on aga oluliselt mõjutanud rahvastiku vanuselist ja sotsiaalset struktuuri. Tehnoloogia areng seab uusi nõudmisi haridusele. Kõik see on oluliselt muutnud töö olemust, aga ka töötaja olemust. Noored ei otsi tööturul raskes rakkes olemist ehk rakendust. Nad otsivad huvitavat elu, põnevust, pidevaid muutusi. Sõnad struktuurne tööpuudus kaovad käibelt järgmise 20 aastaga, kui pensionile lähevad minuealised. Elukestev õpe, ma arvan, lahkub igapäevasõnavarast samuti, sest igapäevaseid asju nagu elu, õhk, sünd ja surm, me ei defineeri.
Elukestev õpe asub samas kategoorias noorema põlvkonna jaoks. Meie ei ütle endale igal hommikul, et hinga. Nemad ei ütle endale igal aastal, et õpi.
Kui ühiskonna arengu baastingimused nii põhjalikult muutuvad, peavad samaväärselt muutuma ka sotsiaalse kaitstuse põhimõtted ja instrumendid.
Kas meil on täna olemas usaldusväärne ettekujutus sellest, milliseks võib kujuneda traditsioonilise sotsiaaltöö maht ja kulu 25 aasta pärast, kui me suurt midagi täna ei muuda?
Millised oleks tänasele lahendusele võimalikud alternatiivid?
Asi pole üksnes baastingimuste muutumises vaid eelkõige muutuste kiiruse suurenemises. Mida kiiremini sõita, seda kaugemale on vaja ette näha. Ja seda vähem jääb reageerimiseks aega.
Et tuleviku väljakutseteks valmis olla, on vaja visiooni, milline see tulevik tõenäoliselt võib olla. Ilmselt tuleb arvestada mitme variandiga, kuidas me tulevikku võiksime jõuda. Ja kõigi nende analüüs annab meile ainult teatud reageerimiskiirust, mitte vastust tulevikus ees ootavate situatsioonide kohta.
Kõige kriitilisemaks küsimuseks tulevikuvisiooni kujundamisel pole niisiis mitte see, milline see olema saab – nagunii me seda ei tea. Oluline on vähemasti mõista seda, kust me stardime. See ei ole viimase kahe kümnendi lõpp-punkt. See on ikka pigem järgmise kahe kümnendi alguspunkt. Kui lähtepunkt on valesti kirjeldatud ja ebaõigete koordinaatidega, siis ei vii ka kõige parem strateegia ja meeskond meid sellisesse tulevikku, nagu me tahaksime.
Vale lähtekirjelduse all mõtlen neid kõiki sotsiaaltoetusi ja seda kaitset, mida saavad ka need, kes seda tegelikult ei vaja. Mida jagatakse mitte vajadusest, vaid mõnest muust kriteeriumist lähtudes. Ebaõigete koordinaatide all seda, kui mingit probleemi lahendatakse mõne teiseks eesmärgiks mõeldud meetme abil. Näiteks kui regionaalpoliitilisi probleeme püütakse lahendada sotsiaalpoliitiliste meetmete abil.
Paraku saab sotsiaalpoliitiliste meetmete abil regionaalpoliitilisi probleeme üksnes ajutiselt leevendada (seni, kuni selleks raha jätkub), aga mitte kaotada.
Aga vale asja paremini tegemisest ei lähe olukord paremaks, vaid halvemaks. Sotsiaaltoetuste lisamisega maetakse vajalike parenduste vajadus lihtsalt maha. On teie ülesanne võidelda, et nii ei läheks.
Lisaks sotsiaalkaitse puhastamisele muude tegevusvaldkondade probleemide ülevoolust, peame siis püüdma mõista seda, kuidas muutub meie laste ja lastelaste elu ja töö meie endiga võrreldes ning looma alused neile vajalikeks teenusteks. On meil üldse mingit lootust? On, sest iga läbi mõeldud variatsioon, iga otsus, mis annab meile tulevikuks teatud tõenäoliste võimaluste puu tüve, viib meid sinnapoole, kuhu me tahame minna.
Ekstrapoleerides demograafiliste trendidega kaasnevat sotsiaalse kaitsega seotud kulutuste dünaamikat ei ole vähematki kahtlust, et vanas vaimus jätkates ei suuda me inimestele vajalikku sotsiaalset kaitstust tulevikus oodatavas mahus maksumaksja rahaga tagada.
Samas, ekstrapoleerides muutuvat majandust ja töö mõistet, näeme, et lahendused on kindlasti selles uues ajas ja kohas, selles paindlikus töö mudelis, mis meile terendab, olemas.
Vaja on lihtsalt need kaks perspektiivi kokku panna ja mõelda. Millist sotsiaalkaitset vajab kodus töötav ema, kelle perre sünnivad kolmikud või siis vanem inimene, kelle liikumisvõime on piiratud ja kes peab oma senise liikuva töö asemele leidma hubase ja tubase.
Vist taipame juba, et kolmikute ema ei vaja tegelikult töötamispiirangut läbi emapalga saamisega kaasnevate tulupiirajate. Tema ja ta lapsed võivad olla tunduvalt õnnelikumad, kui ta saab töötamist jätkata, teenida tulu, mis ei mõjuta negatiivselt tema õigusi saada emapalka. Tõenäoliselt vajaks ta õigust näiteks maksuvabalt ja paindlikult palgata õendusteenust nii neljaks tunniks päevas või hoopis ööabi. Kuidas me loome need võimalused kodustöötavale kolmikute emale, kelle pere sissetulek on näiteks kaks Eesti keskmist? Aga 4? Aga pool?
Või võtame vanemad inimesed. Ei, mitte need, kes on praegu vanad. Võtame näiteks mõne minu tütre kursusekaaslase, ehitaja, platsiinseneri, kes seisab praegu ja järgmised 20 aastat, sest tema töö meeldib talle, kõikvõimalikel ehitusplatsidel iga ilmaga ja koordineerib suurte masinate ja seadmete omavahelist suhtlust objektil? Ta on meie mõistes superharitud, normaalsete digitaalsete oskustega ja räägib kolme keelt. Ta ei tööta päevagi avalikus sektoris. 20 aasta pärast tunneb ta, et enam ei jaksa meie karges kliimas oma senist tööd teha. Tal ei ole nähtavaid vigastusi, aga tubase töö leidmine valmistab raskusi vaatamata kõrgele kvalifikatsioonile. Ta teab, mis koolitust tal oleks selle leidmiseks vaja, kuid kindlasti ei kuulu ta meile praegu instinktiivselt mõistetavasse tööotsijate kategooriasse, kellele tuleks pakkuda mingit standardümberõppekursust. Kuidas me neid inimesi aitame?
Kuidas me aitame neid, kelle teenistusleht on meie tänase terminoloogia järgi täis vaid juhutöid, lühiajalisi lepinguid paljude tööandjatega? Mis asi on tööaeg ja töökoht? Kas hüperaktiivne inimene, täna teises klassis õpetajaid piinav, kes meie keeli öeldes ei pea töökohta, võib mingis tulevikusituatsioonis olla kohutavalt väärtuslik töötaja?
Kõik need sõnad, terminid ja olukorrad, mida me täna sotsiaalvaldkonna kirjeldamiseks kasutame, on varsti selgelt sisutud või peavad omandama uue tähenduse.
Samamoodi on tervishoid, igaühe enda asi, ju osa raviteenusest. Mida edasi, seda rohkem. Kus ikkagi lõpeb tervishoid ja algab ravi? Kas ravi algab arstilkäigust? Kas tervishoiust sõltub inimese kindlustuskate? Kas kõik kindlustatud isikud peavad läbima teatud tervisekontrollid, sõeluuringud, et kaitse üldse kehtiks?
Kas kõik, keda haigekassa ravib, peale laste ja raske töövõimetusega inimeste, peaksid muuhulgas olema panustajad ravikindlustuse süsteemi? Kui nad seda ei ole, siis mil moel me suudame tagada selle, et Haigekassa oma eelarveotsuseid ja investeeringuid kavandades ei diskrimineeri mittemaksjaid gruppe?
Me teame, et muu maailm on selliseid tendentse mõõtnud ja leidnud, et parimat ravi pakutakse ikka keskealiste meeste haigustele ja naiste hädad jäävad tihti tahaplaanile kas arstide suhtumises või ka investeeringutes.
Ka väga arenenud riikides nagu Luksemburg, panin eelmisel aastal lehesabast juhuslikult tähele, on selline kallutatus olemas! Aga vanurite hädad olukorras, kus nad on Haigekassale puhas kulu? Kas sellel võib olla seos kõrvulukustava vaikusega, millega ühiskond reageerib geriaatria ja dementsuse probleemidele? Kas sedasi edasi minna on eetiline? Meie keeles nimetatakse seda raviteenuste osutamiseks sotsiaalmaksu maksjatega võrdsetel alustel soodustatud isikutele. Äkki on see tegelikult ikkagi hoopis – pole osalust, pole probleemi?
Ameerikas diagnoositakse mingit sorti spektrihäire pea igal sajandal inimesel. Paljud inimesed tarvitavad elukvaliteeti säilitavaid ravimeid. Kas nad on terved või haiged? Mis tähtsust sellel on? Kas terve ja haige eristamisel võiks olla näiteks selline teistsugune tähendus, et inimene võib olla osaajaga haiguslehel, kui ta ei saa tervet tööaega endale enam lubada? Kas haigeks jäänud lapse isa ja ema võiks olla haiguslehel poole päeva kaupa kumbki?
Ja lõpuks – kui meil on igaühele sobivaks disainitud sotsiaalpakett, siis kuidas see administreeritud saab ja ka osutatud ilma mastaabiefektis sisaldunud kulude kontrollita? Kuidas me väldime kuritarvitusi sellise süsteemi vastu, eriti kui paljude teenuste osutamisel toome sisse vabasektori? Ja sisse me ta toome, selles ma ei kahtle, sest meil on lihtsalt vaja nii individuaalset teenust nii suvalisel ajahetkel nii väikse asustatusega piirkondades, et struktuuridega toimetades me seda asja ära ei majanda. Ilmselt hakkame maksma vabasektorile. Aga kuidas? Kas sotsiaaltöötaja tohib anda 10 eurot taadile, kes naabrimemme puud kuuri viskaks? Aga pensionil õpetajale, kes kõurikule matemaatikat õpetaks? Täna ei tohi.
On kuritarvituste oht. Aga hindame riske – mis on suurem risk – memm külmas või 2 eurot naabritaadile liiga makstud?
Kes on sotsiaalkaitse osapooled ja kuidas seda finantseerida, ehk milline on ja milliseks võib kujuneda riigi, inimese ja eraettevõtluse roll sotsiaalse kindlustatuse tagamisel?
On loodusteaduse vana tõde, et stabiilsed ja jätkusuutlikumad on mitmekesisemad süsteemid. Kui sotsiaalses kindlustatuses otsida lihtsaid, mustvalgeid ja üldistatavaid lahendusi, võib ilma pikemata öelda, et nad pole väga suure tõenäosusega kuigi head.
Eesmärgiks peaks olema mitmekesine süsteem, kus tõrked ühes kohas ei tooks endaga kaasa väljapääsmatut olukorda. Seda esiteks. Teiseks loob mitmekesine süsteem tunduvalt parema võrdlusbaasi uute otsuste langetamisel.
Kriitiliseks mitmekesise süsteemi kujundamisel on kõikidele osapooltele ausate ja tegevuseks vajaliku stabiilsusega tingimuste loomine. Ma ei näe tegelikult ühtegi valdkonda, kus seda teha ei tohiks. Probleem on pigem selles, et tingitult meie maa väiksusest ei ole mitmekesise sotsiaalse kindlustatuse korralduse teke kõikjal alati võimalik, kui jääme üldistava mudeli juurde. Ainus tee on eristav mudel, individualiseeritud teenused, mis vastavad täpselt ühe inimese vajadustele.
Küsimus sellest, kuidas ja kes sotsiaalse kindlustatuse eest maksma peaks on keerulisem. On selge, et mida aeg edasi ja mida rikkamaks rahvas saab, seda rohkemate asjade eest võiks inimene ise maksta. Kasvõi üksnes seepärast, et nii tekiks enam tagasisidet.
Teiseks tagaks täiendav rahavoog sektorisse ka selle kiirema arengu ja kvaliteedi. Isegi osaline maksmine võiks tagasisidestuse osas olukorda tuntavalt muuta, vähendada kindlustatuse ületarbimist ja ka ülepakkumist. Muuta seda ratsionaalsemaks. Lisaks kõigele tuleb arvestada ka nende piirangutega, mille seab eelarve.
Muutuste kavandamisel ja tegemisel on kõige raskem lahti saada rajasõltuvusest. Sest peale ametkondliku ja inimliku inertsi ollakse alati kinni ka vanades väärtushinnangutes ja traditsioonides. Lisaks vajab ka suurema omaosaluse süsteemi toomine täiendavat individuaaldisaini neile, kellele kõrgem omaosalus tähendaks paratamatult teenustest ilmajäämist.
Meie pikaajalised võimalused sotsiaalkaitse valdkonnas ei sõltu mitte niivõrd riigieelarvest, vaid kohalikest omavalitsustest või veel täpsemalt sotsiaaltöötajatest ja nende tegevusvabadusest. Kui näiteks teede ehitamise või remondi või ka sotsiaalse infrastruktuuri olukorda on suhteliselt kerge kindlaks teha ja kavandada selle alusel vajalik tööde programm, siis sotsiaalse kaitstuse olukorda ja tegelikke probleeme saavad adekvaatselt hinnata üksnes antud omavalitsuse sotsiaaltöötajad. Teistes avaliku sektori lülides selleks vajalikku informatsiooni lihtsalt pole. Ei saagi olla, sest osa sellest informatsioonist pole arvude ega ka sõnadega täpselt kirjeldatav.
Mitte keegi peale kohaliku sotsiaaltöötaja ei tea, kuhu igal konkreetsel juhul «koer tegelikult maetud on».
Eesmärgiks peab olema ka sotsiaaltöö suurem operatiivsus, sest kaotatu tagasivõitmine on kulukam ja keerulisem. Tihti pole see enam võimalikki.
Suurem operatiivsus eeldavad enam õigusi, aga ka tunduvalt enam vastutust. Kuidas me tagame sotsiaaltoetajatele otsustusvabaduse, aga samas nende otsuste läbipaistvuse? Sotsiaalne kontroll on väga oluline, aga kuidas seejuures kaitsta isikuandmeid? 50-te söe- ja teraseühenduses polnud eriti raske kontrollida näiteks kaevuritele ELi vahenditest eraldatud majade ehitamise kulude põhjendatust – kogu küla teadis, kes oli toetust saanud ja kui sellest õiget maja välja ei tulnud, siis mindi kohe ütlema.
Tänapäeval on teenused ja toetused varjatud, isikuandmed kaitstud, kuid ometi on ja jääb kogukondlik kontroll oluliseks ja võib-olla muutub isegi veel olulisemaks, kui paljusid teenuseid osutada individualiseeritud moel ja sotsiaaltöötaja otsusega rahas või aines, avaliku või vabasektori poolt.
See kõlab täna nagu anarhia, aga teisiti me ometi oma väikeste mahtude juures süsteemi efektiivsust ja kõrget kasutegurit ei saa. Millest me loobume selles väsitavas võrrandis? Palun mitte individualiseeritud teenustest. Ma aktsepteeriks pigem süsteemis kõrgemat riski. Mõelgem korraks – riigieelarve normaalseks riskitasemeks hinnatakse kõike, mis jääb alla 2%. Keskmisena. Enamus riigi raamatupidamist on tegelikult riskivaba. Automaatne töötasu arvestussüsteem teeb tõenäoliselt 0% viga. See tähendab, et riskantsemate teenuste puhul, eriti kui need on väikesemahulised, neid saab palju ja osutab palju eri isikuid, võiks see tolerants olla vabalt ka 5% ilma, et kogu eelarve riskid isegi läheneksid 2% olulisusmäärale. Mitte et 5% varastataks ära, aga et 5% osas esineks efektiivsuspuudujääki. Me võime saada odavama, parema ja paindlikuma süsteemi, kui suudame neid riske kaaluda ja taluda.
Lihtne näide Eesti tänasest elust - kui laps saab ortopeedilised sisetallad, siis ei peaks nende soodsalt saamiseks vajalike paberite arv ühe lapse kasvamise jooksul kolmekordistuma, kusjuures ühe paberi saamiseks tuleb veel teha ka sisuliselt mõttetu visiit ortopeedi juurde, kuigi ka perearst suudab hinnata taldade jätkuvat vajalikkust. Mis on meie riskianalüüs sellisel juhtumil? Kas me tõesti arvame, et rohkem kui mingi 0,01% hüpohondrikest lapsevanemaid viitsiks oma lapsele mittevajalikke tugitaldu muretsema minna, kui soodustuse saamiseks piisaks ühest perearsti tõendist, kui tegu on korduva soetusega? Laste jalanumber vahetub 2x aastas, iga sellise lapse pärast jääb täna kahel inimesel ortopeedi juures asja pärast käimata!
Viimasel ajal räägitakse palju kodanikupalgast. See vähendaks toetustega kaasnevat bürokraatiat ja jääks ära inimväärikust riivav toetuse taotlemise protseduur.
Suhtun ettepanekusse skeptiliselt kahel põhjusel. Esiteks ei saa keeruliste protsesside juhtimissüsteemid põhimõtteliseltki olla väga lihtsad. Inimeste sotsiaalse kaitstuse probleem on keeruline probleem.
Kõigest eelöeldust näete, et mina pooldan just vastupidist – täpset igakülgset sotsiaalse toe disaini, mis vastab inimese vajadustele ja võimalustele. Kui me seda ei suuda, jääb meie süsteemi paratamatult katkestusi ja murdepunkte, kus inimene saab küll mingit teenust, aga mitte sellist, mida on temale vaja. Ta võib saada kuus kuud sinist lehte, et oodata oma meniskioperatsiooni, aga mitte seda lõikust kuus kuud varem.
Ta võib saada taksoteenust, aga mitte Uberi invataksot, vaid ainult KOV riigihankepartnerit. Ta võib saada kiirabiga haiglasse, aga mitte sealt koju läbi mingi hästitöötava mudeli. Ta võib saada rehabilitatsiooniteenust haigele lapsele, aga mitte psühholoogilist abi tema pereliikmetele. Nimekiri võib olla lõputu. Mittesobiv teenus on põhjendamatu kulu, me kõik teame sel teemal anekdoote vesta. Mul ongi soovitus – kogume kokku talgute korras kõik sellise folkloori, kus meie pakutud teenus istus nagu seal sadul ja nende andmete põhjal mõtleme, kuidas anekdootidest teha edulood.
Avaliku teenuse akadeemiline definitsioon kõlab muidugi selle jutu kontekstis pisut vastuoluliselt. Avalik teenus on teenus, mida osutatakse ühiskonnale tervikuna, aga mitte ühelegi indiviidile otseselt. Kuid laiemas vaates – endast sõltumatutel asjaoludel keerulises olukorras kodanik saab riigilt abi selleks, et tema toimetulek üle elukaare ei erineks või erineks võimalikult vähe kaaskodanike omast – vastuolu ei ole. Ärme peida end kitsaste definitsioonide taha.


description: Postimehe otsestuudios oli täna Keskerakonna häälekandja Kesknädala peatoimetaja ametist vabastatud Urmi Reinde. Simsonile, Ratasele ja Repsile heitis ta ette «giljotiiniga tulemist», misjärel on kraavid laipu täis.

title: PÄEVAINTERVJUU Vallandatud Kesknädala peatoimetaja: Simsoni leer tuleb giljotiiniga ja kraavid on laipu täis

maintext:
«Hea meel on, et ta üldse ilmus, arvestades neid dramaatilisi sündmusi, mis viimase kuue päeva jooksul on üle elatud,» sõnas reedel juhatuse otsusega Kesknädala peatoimetaja ametist vabastatud Urmi Reinde.
Tänase Kesknädala juhtkirjas rõhutab uus peatoimetaja Indrek Veiserik, et väljaanne «pole simsonlaste poolt üle võetud».
«Kui eelmisel nädalal toimus ülevõtmine Keskerakonna büroos, siis esimesena lõpetati töösuhe peasekretär Oudekki Loonega, järgmisena vallutasid büroo peasekretäri uus kohusetäitja Jaak Aab ja tema mitmed kaaslased Simsoni leerist,» kirjeldas Reinde, «neljapäeval jõuti Kesknädala toimetuse ja minuni. Seega inimestele jääb mulje, et Simsoni leer võttis üle terve büroo, sealhulgas Kesknädala.»
Reinde usub, et seetõttu pidas tema järglane Veiserik vajalikuks vabandada ja selgitada, et simsonlasi ei ole ja Kesknädal jätkab vanaviisi. Küll aga allub tema sõnul lehe tegemine nüüd Simsoni leerile.
Poliitiline verevalamine
Endine peatoimetaja usub, et Kadri Simsoni leer tahab näha poliitilist verd: «Ju nad teisi vahendeid kasutada ei saa – ma ei tea – või nad ei oska. Siin kõneleb ka vanusevahe, Simson, Ratas ja Reps on minust üle 20 aasta nooremad ja neil on teised meetodid ja vahendid. Meie tuleme Rahvarinde meelsusest, midagi ei ole teha.»
«Ma olen näinud, kui tasakaalukalt Savisaar juhatab koosolekuid. Aga selliseid meetodeid, et tullakse sisse komandona ja lüüakse välja peasekretär, vahetatakse lukud ja lüüakse minema peatoimetaja... Selliseid meetodeid nagu kasutab Simsoni, Ratase ja Repsi leer, ei ole Savisaar kunagi kasutanud,» oli Reine nördinud.
Reinde usub, et «poliitilise verevalamise» tulemusena soovib uue juhtimisega Keskerakond moodustada koalitsiooni Reformierakonnaga.
Uue toimetaja Indrek Veiseriku ultimaatumit Jaak Aabile nimetas Reinde musta pesu pesemiseks. Aabi sõnul oli Veiserik ja ülejäänud toimetus valmis ise lahkuma juhul, kui Reinde jääb peatoimetajaks, sest töökeskkond ei võimaldanud rahulikult töötada.
Isiklik kibestumine
«Tuleb noor põlvkond ja kindlasti me peame nendega arvestama. Kindlasti me olime omal ajal uhked nende üle – kui palju ma olen kampaaniaid teinud Mailisele ja Jürile! Tegin talle tema esimese kampaania ja kus Jüri täna on? Aga hääletab minu vastu, onju. Mul on isiklik kibestumine,» tõdes Reinde.
«Kui Ratas kandideeris esimeheks, siis ma läksin Kadri juurde ja ütlesin, et hoiame ikka kokku – me oleme Keskerakonna tütred. Kui sina kandideeriksid, siis ma toetaksin sind. Siis me saime väga hästi läbi ja ma suhtusin Kadrisse väga emalikult.»
«Ma leian, et noorus peabki tulema. Küsimus on, kas ta peab tulema giljotiiniga. Ma ei ole ise elus kunagi giljotiini kasutanud. Kui olen ise olnud ebaõiglane, palun alati vabandust. Aga nende puhul on süstemaatiline tehnoloogia see, et kraav ongi laipu täis.»
Kesknädala eesmärk ja sõnavalik
Reinde nõustus, et ei ole väga kaugel tõest, et lehe peamine eesmärk on anda vastuargumente Savisaare mustamisele.
Krõbedat sõnavalikut Kesknädalas põhjendas ta lugejale lähemal olemise sooviga. Tänases juhtkirjas trükitud lubadus «mitte muutuda parempoolsete ripatsiks» on Reinde sõnul üks näide sellest.
«Me ei saa tulla mingi mannakreemivahustajana, seda ei ole mitte kellelegi Eestis vaja,» lisas ta, «partei leht on lugeja nägu.»


description: Eile presidendiks valitud Kersti Kaljulaid sõnas Postimehele vene keeles, et seda kõnelda on tal hetkel raske, kuna 12 aastat välismaal pole andnud piisavalt praktikat.

title: VIDEO Kersti Kaljulaid vene keeles: mul pole piisavalt praktikat

maintext:
«Elasin 12 aastat Luksemburgis ning praegu pole mul lihtsalt piisavalt praktikat olnud,» kommenteeris Kaljulaid vene keeles.
«Mulle on oluline suhelda kõikide Eestimaa inimestega, ma ei jaga Eestimaad eesti- ja venekeelseks kogukonnaks,» vastas Kaljulaid küsimusele, kuidas plaanib suhelda siinsete venelastega.
Moskva võimaliku külastamise otsust maikuus lubas Kaljulaid kooskõlastada liitlastega, ega andnud lubadusi seda teha. Küll aga on venekeelse kogukonna esindajad presidendi vastuvõtule tema kinnitusel kindlasti oodatud.


description: Postimehe otsestuudios oli täna riigikogu Reformierakonna fraktsiooni liige Keit Pentus-Rosimannus. Möödunud nädalal jättis Tallinna ringkonnakohus OÜ Autorollo pankrotiga kaasnenud tsiviilvaidluses pankrotihaldurite hagi Rain Rosimannuse, Keit Pentus-Rosimannuse, Autorollot nõustanud advokaadi Siim Roode ja NJORD Advokaadibüroo OÜ ning Siim Roode kontrolli all olnud Osaühingu Roode & Partnerid vastu tervikuna rahuldamata.

title: PÄEVAINTERVJUU Pentus-Rosimannus Autorollo saaga lõpust: loodan, et nõiajaht on läbi

maintext:
Olete öelnud, et nõiajaht on lõppenud. Kas protsessi nimetamine nõiajahiks tähendab, et tegemist oli kellegi pahatahtliku rünnakuga teie suunal?
Nõiajaht selles mõttes, et kui see neli aastat tagasi algas, siis mina ju teadsin algusest peale, kuidas asjad on olnud. Selgitasin, et minu roll minu isa ettevõttes on olematu. See, kuidas hästi intensiivselt üritati avaliku kampaaniaga minu vastaste poolt kohut mõjutada, on kangesti nõiajahi mõõtmetega.
Miks see teie hinnangul nii suured mõõtmed võttis?
Mina ei oska seda täpselt öelda. Üks kogenud meediategelane ütles, et seda ei tohiks üldse kuidagi isiklikult võtta. See lihtsalt on nii, et meedias poliitikute pihta tulistatav turmtuli kogub klikke ja nii oleks pidanud seda ka mina võtma.
Õnnestus teil seda nelja aasta vältel mitte isiklikult võtta?
Kuna ma teadsin, et seisan õige asja eest, siis see andis tugevust juurde. Aga võlts oleks öelda, et see ei olnud inimlikult keeruline periood. Kuigi see ilmselt pole minu vastaste soov, siis olen nende nelja aasta järel sisemiselt palju tugevam.
Pankrotihaldur Martin Krupp pole veel otsustanud, kas kaebab otsuse edasi. Olete valmis selleks?
See lugu on korra juba Riigikohtus käinud ja tänaseks on kõik kolm kohtuastet öelnud, et minu käest minu isa majandustegevuse võlgade nõudmine on alusetu. Eks kiusu võib ju jäädagi ajama. Kui keegi tahab oma elu sisustada kiusu jätkamisega, siis see võimalus on kindlasti olemas. Eks vaatame, ise loodan, et kohtu seisukohtade järel võiks kõik olla selge ja nõiajaht läbi.
Mis siis ikkagi valesti läks, mis lõpuks Autorollo pankrotiasja kohtusse viis?
Minu jaoks on olnud tähtis mu isa. See, mis on toimunud tema firmas, on mulle olnud võõras ja kauge. Ma ei ole ettevõtlusega tegelenud, aga olen tahtnud isale raskel ajal toeks olla. Tõenäoliselt selles olukorras kõik lapsed käituksid samamoodi.
Üks, mida ma täna teeksin teistmoodi on see, et oleksin algusest peale pidanud ise rohkem selgitama. Kuid advokaadid rõhutavad, et see on kohtu suhtes solvav, kui asja hakatakse ajama meedia vahendusel. Aga poliitikuna eeldati minult, et ma algusest peale rohkem tausta avaksin ja seda oleks ma saanud teha teistmoodi.
Kogu juhtum maksis teile ka välisministri koha. Kas töö riigikogus on teile praegu piisav väljakutse või saame näha Keit Pentus-Rosimannuse karjääri uut tõusu mõnel ministrikohal?
Seda ma ei sihi. Ma pole sellele isegi mõelnud. See, et ma välisministri kohalt taandusin oli paratamatu ja vajalik, et Reformierakond valitsuses ei peaks tegelema mingi kõrvalise asjaga. Praegu on riigikogus palju huvitavat pooleli ning ma ei sihi ühtegi muud positsiooni.
Kas erakonnas on Kallast ja Kaljuranda toetanud leeride vahel töörahu taastunud?
Presidendivalimised on seljataha jäetud küll. Teemasid, mida erakonnas lahendada tuleb, on hästi palju. Ka riigikogu fraktsioonis on valdav tahtmine tegeleda sisuliste asjadega ja sellist isikutepõhist jagunemist fraktsioonis küll enam märgata ei ole.
Kaljuranna toetajate sõnul kasutas vastasleer valimiste ajal siiski alatuid võtteid. Erakonna sees lubati ühte ja tehti teist, kas tajusite ka seda?
Valimiste ajal oli pingeid üksjagu palju ja poliitikud on ka emotsionaalsed inimesed. Pingeid oli tajuda küll, aga praegu tahavad kõik selle perioodi seljataha jätta.
Tõenäoline on, et Marina Kaljuranna teed Reformierakonnaga veel ristuvad. Räägitud on Tallinna linnapea kohast juhul, kui Reformierakond peaks kohalikud valimised võitma.
Ma loodan, et need teed mitte ei ristu, vaid saavad ühes suunas minema. Marina Kaljurand võiks kindlasti olla väga suure poliitilise tulevikuga inimene Eestis. Ma loodan, et ta teeb selle otsuse.
Kas temaga on juba räägitud ja ettepanekuid tehtud?
Ma ei oska öelda, kas konkreetseid ettepanekuid on tehtud. Linnapeakandidaatide arutelud on alles ees.
Mis annab erakonnale usku, et Marina Kaljurand üldse tahaks veel Reformierakonnaga koostööd teha?
Selle otsuse saabki teha ainult Marina Kaljurand ise. Ma tean, et teemad alates kogukondade sidumisest ja sellest, kuidas Eesti paistaks välja särava ja jõulise tegijana ka rahvusvaheliselt, on talle väga südamelähedased. Kuidas ja mis meeskonnaga ta otsustab nendele teemadele tähelepanu tõmmata, ei saa mina tema eest öelda, aga ma arvan, et ta oleks Eesti jaoks hea, kui Kaljurand poliitikas jätkaks.


description: Neljapäeval kell 15.10 on Postimehe otsestuudios Ettevõtluse arendamise sihtasutuse juht Hanno Tomberg. Rahandusministeerium ja Euroopa Komisjon algatasid uurimise Ärma talule eraldatud EASi toetuse tagasimaksmise õiguspärasuse kohta.

title: PÄEVAINTERVJUU Kas president Ilves peab Ärma talu eest veel raha tagasi maksma?

maintext:
EAS teatas eelmisel nädalal, et esitas OÜle Ermamaa tagasinõude summas 19 039 eurot pärast selle osaniku Toomas Hendrik Ilvese avaldust mitte jätkata toetuse eest rajatud Ärma talu sihipärast kasutamist. Ilves on tagasinõude riigile tasunud, kuid see on vaid 10 protsenti summast, mille ta kunagi toetuseks sai.
Rahandusministeeriumi finantskontrolli osakond hakkas esmaspäeval uurima, kas EAS-i 10-protsendiline tagasinõue president Toomas Hendrik Ilvese Ärma talule antud toetusest on õiguspärane. Uurimise eesmärk on hinnata EASi toetuse abikõlblikkust ja ning võtta seisukoht, kas 190 392-eurosest toetusest 10 protsendi suurune tagasinõue on seaduslik.
Uurimise algatas ka Euroopa Komisjon, et selgitada välja Ärma talule eraldatud toetuse osalise tagasinõudmise vastavust Euroopa Liidu struktuurifondide raha kasutamise reeglitele. Enne otsuse langetamist ootab Euroopa Komisjon ära rahandusministeeriumi uurimise tulemused.


authors:
Teet Korsten
Põhjaranniku Ajakirjanik

description: Balti Venemaa uuringute keskuse juht Vladimir Juškin tunnistab intervjuus Põhjarannikule, et muukeelsete kaasamine Eestis pole pelgalt maraton, vaid jooksjatele on takistuseks seatud ka tõkked − mis tuleb ületada.

title: Vladimir Juškin: Putin vaatab välismaal elavaid rahvuskaaslasi kui mõjuagente

maintext:
Võrdlesite Jõhvis toimunud seminaril inimesi, kelle ülesanne on Ida-Viru mitte-eestlaste lähendamine Eesti riigile, maratonijooksjatega, kes peavad pika distantsi jooksma ühtlasi kui tõkkejooksu.
Tõketeks on elanikkonna konservatiivsus ja võõrriigi infoväljas olemine. Ses vallas tegutseb juba ammu üks teine riik, mis kasutab «Vene maailma» (Russkij Mir) strateegiat, mille hulka nad arvavad väga suuri gruppe.
Sinna gruppi arvatakse nii kaasmaalased, need, kellele Venemaa on sümpaatne, kui ka need, kes tegelevad Vene teemaga. Näiteks Kremli meelest on ses grupis ka Venemaa spetsialist Tüür (Karmo Tüür esines koos Juškiniga − toim.) − ehkki ta ise ei tarvitse seda teada. Aga Moskvas teatakse.
2005. aastal sõnastas Putin selle strateegia Brüsselis ja selle sihtgrupp on kõik välismaal asuvad venelased. Putin ütles tookord: «Ma ei vaatle neid enam kui pagulasi, vaid kui mõjuagente.» Sellest ajast on kõikidel kontinentidel ja kõikides riikides, kus on vene diasporaa, üles ehitatud õlitatult töötav kaasmaalastega tegelemise programm.
Selle programmipüramiidi ülemisel korrusel on välismaal asuvate kaasmaalastega tegelev valitsuskomisjon, mida kureerib välisminister Sergei Lavrov. Järgmisel astmel on välisministeeriumi kaasmaalaste ametkond, föderaalne Vene koostöökoda ja välismaal asuvad Vene saatkonnad. On veel allpool asuvaid tasandeid.
Praegu võib öelda, et Vene diasporaa koondumise etapp on teoks saanud. Nende tõmbekeskused on kaasmaalaste koordinatsiooninõukogud, mis tegutsevad 91 riigis. Iga kolme aasta tagant toimuvad kaasmaalaste ülemaailmsed kongressid. Venemaa välisministeerium kogub, analüüsib ja süstematiseerib infot nn kaasmaalaste kohta välismaal.
2003. aastast koguneb regulaarselt välisministeeriumi ja Moskva patriarhaadi õigeusu kiriku (MPÕK) koostöökomisjon, mille esimees on praegu Volokamski metropoliit Illarion, kes on ühtlasi kiriku välisasjade osakonna esimees. Patriarh Kirill teatas, et diasporaa konsolideerimise keskmeks peavad saama MPÕKi kogudused. Välisministeeriumi töö tulemusena on igal saatkonnal suured rahalised ja strukturaalsed ressursid. Suurt tähelepanu pööratakse noorsootööle.
Arvan, et sellele vastu seismiseks ei piisa Ida-Virumaa muukeelsete lähendamisest. Eesti politoloogid peaksid mõtlema vene noortele suunatud sotsiaalsete ja karjääriliftide peale, soodustamaks nende karjääri.
Milliseks hindate Venemaa- ja julgeolekuspetsialistina praegust olukorda?
Lavrov on suurepäraselt hakkama saanud Putini seatud eesmärgiga. Kogukonna olulisem osa on sidus − st noored, koordinatsiooninõukogud. Noorte seast selgitatakse välja ägedamad tegijad, kes tulevikus võivad mingit rolli mängida. Sestap näen väga suurt konkurentsi ning Eesti ametnik, kes Ida-Virus toimetab, peab selle kõigega arvestama, olema väga paindlik, peen ja Vene elanikkonnale heas mõttes avatud.
Mida te eelmainitud liftide all silmas peate?
Mina pole politoloog, aga mulle on täiesti selge, et inimesel peab olema esimese klassi koolipingist teadmine, kuhu ta võib liikuda. Need, kes hakkavad Ida-Virumaal riigitööd tegema struktuurides, mis siia peagi tuuakse, peavad samuti teadma, mis kohustusi nad Eesti riigis täidavad.
Kes tahavad Eesti riigiga ühte jalga käia, peavad neid reegleid teadma. Need astmed peavad olema nähtavad ja teada − kui oled neile vastav, on sulle tee avatud. Poliitikud − mitte enam ametnikud! − peavad aduma, et need liftid on vajalikud ning venelaste tee teatud kompetentsi ja astmete läbimisel riigiorganitesse on avatud.
Seminaril mainiti kahte võimalust: integratsiooni vallaga seoses saab olla nii pessimistlik kui optimistlik.
Peab olema lihtsalt väga töökas.
Äsja tõusis Ilmar Raagi lekkinud memo tõttu paanika − taas küsiti, kas Narva on järgmine.
Tegu oli mõistagi provokatsiooniga. Me muidugi ei tea, kes ja miks selle lekitas.
Milles on meie ressurss ja mis on nõrgim lüli?
Eestlaste jõud peitub mõistlikkuses ja tööarmastuses.
Ja selles, et liigutame aeglaselt?
Just nimelt. See tagab selle, et ei tõmmelda. Aga kõige nõrgem lüli asub riigikogus. Seal on mitmetes olulistes küsimustes väga raske kokkulepet saavutada. Poliitikud peavad oskama läbi rääkida.


authors:
Jaak Madison
Riigikogu Liige
Ekre

description: Põhja-Prantsusmaal asuv Calais migrantidelaager, mida selle nädala esmaspäeval lammutama hakati, on olnud Lääne-Euroopa immigratsioonipoliitika läbikukkumise sümbol. Oli vaid aja küsimus, millal pinged lahvatavad ja võimud on sundseisus, et tagada ühiskonnas turvalisus, kirjutab riigikogu Euroopa Liidu asjade komisjoni aseesimees Jaak Madison (EKRE).

title: Jaak Madison: kas avame piirid, et täita kõigi põgenike unistused?

maintext:
Calais’ «džunglis» elavate migrantide arvu ei tea täpselt keegi, kuid hinnanguliselt jääb see 6000-1000 vahele. Arvestades fakti, et enamik neist on pärit Eritreast, Sudaanist, Etioopiast, Afganistanist ja teistest riikidest, kus ei eksisteeri aktiivseid sõjakoldeid, pole ka põhjust rääkida neist kui pagulastest.
Pagulase definitsiooni määratleb väga selgelt ÜRO pagulaskonventsioon ning selle põhjal on Calais’is asuvate isikute näol tegemist peamiselt majandusmigrantidega. Nad on ka ise tunnistanud, et nende eesmärk on pääseda Suurbritanniasse ning saada tööd illegaalidena. Vastasel korral oleks neil olnud võimalus ükskõik millises riigis enne Prantsusmaad asüüli taotleda, kuid majandusmigrantidena pole see neil mõttessegi tulnud.
Nagu Hanna-Kaisa Lepik oma artiklis «Kas Calais' «džungli» lammutamine on õige otsus?» märkis, on erinevad rahvusvahelised organisatsioonid kritiseerinud Prantsuse võimude otsust «džungel» lammutada. Lammutamine röövivat migrantide unistuse pääseda Suurbritanniasse. See on üks kummalisemaid põhjendusi üldse, mida ma kuulnud olen. Maailmas on hinnanguliselt üle 60 miljoni põgeniku, kel kõigil on omad unistused. Kas on mõeldav, et avame piirid, et täita kõigi nende unistused?
Tähelepanu on juhitud ka viletsatele ja ebaturvalistele elutingimustele laagris. Tuletame siis rahvusvahelistele organisatsioonidele meelde, et illegaalsetele immigrantidele ei peagi ükski valitsus ühegi konventsiooni kohaselt eraldama finantsvahendeid riigieelarvest heade elutingimuste tagamiseks. Me ei räägi hetkel reaalsetest sõjapõgenikest, vaid potentsiaalsest riskifaktorist illegaalide näol.
Mida Calais’ illegaalsete immigrantidega nüüd peale hakata? Pole kahtlust, et Calais laagri lammutamine on õige. «Džungli» kaotamine on eelkõige kohalike elanike huvides.
Prantsusmaa on kritiseerinud britte, et nad ei ole nõus illegaale riiki lubama. Mis õigus on ühel suveräänsel riigil, kes on lasknud siseneda illegaalsetel migrantidel oma riiki, dikteerida ette teisele suveräänsele riigile migratsioonipoliitikat?
Silmakirjalik on üritada oma tehtud vead lükata kellegi teise kaela. See paraku ei lange kuidagi kokku Euroopa Liidu väidetava solidaarsuse ja ühtsusega. Peamine eesmärk on anda signaal, et illegaalne piiririkkumine ei ole aktsepteeritav. Nii kaua kui Euroopa ei suuda, julge või taha näidata otsustuskindlust piiride sulgemisel ja illegaalide tagasisaatmisel, jääb ka probleem aktuaalseks.
Marion Maréchal-Le Pen, Prantusmaa parlamendiliige rahvuskonservatiivsest Rahvarindest ütles, et migrantide jaotamine üle Prantsusmaa on nagu «tolmu laialipuistamine».
Arvestades fakti, et näiteks Rootsis on pärast kahe aastast integratsiooniprogrammi siirdunud tööturule või õppima ainult 31 protsenti migrantidest, pole kahtlustki majandusmigrantide tekitatud probleemides Euroopa riikides.
Seega on laialijaotamise näol tegemist probleemide külvamisega üle riigi, mis põhjustab nii majanduslikku kahju kui sotsiaalseid pingeid. Rääkimata kuritegevuse kasvust ja uutest Kölni laadsetest massivägistamistest.
Vaadates uude aastasse, pole kahtlustki, et Prantsuse Rahvusrinne eesotsas Marine Le-Peniga kogub presidendivalimisteks populaarsust. Tunnistada tuleb aga selle algpõhjust - läbikukkunud migratsioonipoliitika, mis on tekitanud Euroopas kaose.


description: Sel laupäeval toimuvad Salme kultuurikeskuses 48. Eesti Meistrivõistlused kulturismis ja fitnessis. Postimees veetis päeva bikiinifitnessi juunioride kategoorias üles astuva Merilin Taimrega, kes on tuntud ka menuka blogi Paljas Porgand autorina.

title: POSTIMEHE VIDEOLUGU Päev bikiinifitnessi võistlejaga: see on väga egoistlik ala

maintext:
Mida võistlejad söövad?
«Ettevalmistuse ajal ei pea toitumine olema igav, iga päev annab teha midagi uut ja huvitavat, kui piisavalt vaeva näha,» kummutas Merilin müüdi üksluisest toitumisest.
Hommikuks sööb neiu tavaliselt kausitäie putru, mida tüdimuse vältimiseks alati veidi muudab. Lisaks ei puudu menüüst liha, kana, kala, muna, salatid ja köögiviljad.
«Putru ei tee ma kunagi piimaga, vaid veega. Nii saame kaloreid kokku hoida ja rohkem muid asju süüa,» lisas ta.
Toiduained tuleb koguste määramiseks ära kaaluda, et tarbitavat kalorite hulka võimalikult täpselt jälgida.
Suvikõrvitsa baasil kaerahelbepuder espresso, kakao ja valgupulbriga koos soja-vanilli kastmega valmib otsast lõpuni artikli alguses olevas videoloos.
Plaanist tuleb kinni pidada
«Kõige keerulisem on toitude organiseerimine. Sa pead iga päev leidma aja, et teha järgmiseks päevaks toidud valmis, samas iga päev sama asja ka süüa ei taha,» tunnistas Merilin.
«Kuna ma ei ole kõige statsionaarsema päevakavaga ja liigun palju ringi, siis arvutamine ja plaani pidamine on teinekord keeruline. Pean kõik võtma toidukarpidega kaasa ja mõtlema, mis võib kotis laiali või pahaks minna.»
Päris juuksekarva siiski lõhki pole vaja ajada ning söögi võtab ta ette siis, kui kõht tühi: «Keedumuna bussipeatuses just sööma ei hakka.»
«Alguses inimesed tundsid huvi, miks ma oma toidukarpe kaasas kannan. Välja sööma minnes tunti huvi, miks mul oma toit kaasas on. Ju see ala ei ole Eestis kõige levinum,» leiab võistleja.
Õiged inimesed jäävad alles
Tänaseks on Merilini sõbrad ja lähedased kursis, et neiu tegeleb bikiinifitnessiga ja on hingega asja juures.
«Suvel sai rohkem väljas käidud ning samal ajal õnnestus ikka preppida (toite ette valimistada, prepare ingl k) ja korralikult toituda. Igasugusele alkoholitarbimisele oli suur «ei»».
«Kuid ma olen väga rahul ja tunnen, et mu ümber on täpselt need inimesed, kes mind motiveerivad, inspireerivad ja toetavad. Tõesti on ära kadunud suur seltskond, aga kellestki otseselt puudust ei tunne. Vahepeal on hea mõtteid tühjendada ja uusi sõpru leida, kes sobivad sinu maailmavaatega kokku. Ma ütleks, et väga palju uusi inimesi on ümber tekkinud ja olen väga õnnelik selle üle.»
Abiks toitumishäiretel
«Kuna olin kunagi ka ise toitumishäirete küüsis, siis ma veidi kartsin, et äkki see ala ei ole mulle,» tunnistas Merilin. Ka perekond oli alguses vastu, kuna ei tahetud, et noor naine oma toitumist piiraks.
Kulturismi- ja fitnessivõistlejad jälgivad hooaja erinevatel etappidel lisaks kaloraažile ka makrotoitainete vahekorda. See tähendab süsivesikute, valgu ja rasva osakaalu menüüs, mis varieerub olenevalt eesmärgist.
«Kui sa hakkad makrosid jälgima, siis ilmselgelt see harib sind toitumisalaselt – sa tead, mis mida sisaldab ja kuidas teha teadlikumaid valikuid. Sa näed vaeva, et süüa täpselt nii palju, kui su keha vajab.»
Merilin usub, et antud teemal eneseharimine võimaldab toitumishäiretest hoopis välja tulla.
«Sa paned tähele, kuidas su keha muutub, kui sa toitud õigesti. Bikiinifitness ei tähenda, et me näljutaks ennast. Tihti vaadatakse meie toidupilte ja imestatakse, mida kõike me võime süüa – kas tõesti pannkoogid õhtuks?»
Postimees käis Meriliniga kaasas ka Sparta spordiklubis, mida ta muiates oma teiseks koduks nimetab. Vaata videot!


description: Arvamusportaali kolumnist Andrei Kuzitškin annab seekordses artiklis ülevaate, mida Venemaa meedia septembris Eesti kohta kirjutas.

title: Andrei Kuzitškini ülevaade: mida kirjutas Venemaa meedia septembris Eestist?

maintext:
Presidendivalimised
Septembris pöörasid Venemaa massiteabevahendid palju tähelepanu Eesti presidendivalimiste kampaania keerdkäikudele. Ära tasub mainida veebiväljaannet Gazeta.ru, milles 22. septembril ilmus pikk lugu pealkirjaga «Peaaegu meie Marina». Selles kirjutati:
«Eestis lõppes kandidaatide ülesseadmine presidendi ametikohale. Valimisvõitluse üks peamisi soosikuid on Eesti endine välisminister Marina Kaljurand, kes on sünnilt pooleldi venelane ja kes Moskvas töötades puutus kokku Kremli-meelse liikumise Naši rünnakutega. Aga isegi sellise pagasiga võib Kaljuranna saamine presidendiks tuua kaasa positiivse pöörde Tallinna ja Moskva suhetes.»
Kaljurannal on venelannast ema. Poliitik ise peab end samuti venelaseks, nagu ta on mitmel korral vestluses ajakirjanikega tunnistanud. Aga isegi kui Kaljuranda ei saa nimetada Venemaa-meelseks poliitikuks, arvab Venemaa Teaduste Akadeemia Maailmamajanduse ja Rahvusvaheliste Suhete Instituudi Euroopa Uuringute Keskuse vanemteadur Vladimir Olentšenko, et tema tasakaalukus võiks anda positiivse impulsi Tallinna ja Moskva suhete arengusse.
Marina Kaljurand. Foto: Liis Treimann
Marina Kaljuranna Venemaa-meelse positsiooni tõenduseks toob Gazeta.ru ära 4. detsembril 2015 Eesti välisministriga tehtud intervjuu.
«Loomulikult me näeme, et Venemaa praegune tegevus on agressiivne, provokatiivne ja raskesti ennustatav,» sõnas Marina Kaljurand. «Need on faktid, millega me viimasel ajal silmitsi seisame. Sündmused Krimmis, sõjategevus Ida-Ukrainas või Venemaa ühepoolne pommitamine Süürias - me näeme kõike seda suurepäraselt ja loomulikult võtame seda arvesse. Aga kas Eestile on Venemaa poolt ohtu kui konkreetsele riigile või kui NATO liikmesriigile? Ma tahaksin öelda, et ei ole. Ja ma vastan, et ei ole.»
Riigiduuma valimised
Venemaa ajakirjandus ei jätnud tähelepanuta ka riigiduuma saadikute valimiste seda tahukest, milles oma hääle andsid Eestis elavad Venemaa kodanikud. Infoagentuur Regnum andis viitega Venemaa Föderatsiooni Eesti saatkonnale teada järgmist:
«Venemaa Föderatsiooni Riigiduuma valimistel hääletas Tallinna ja Narva valimisjaoskondades 10 493 inimest. Enamik neist - 7127 valijat - andis hääle erakonna Ühtne Venemaa poolt (68% kõigist häältest). Järgnesid: VFKP (1162 häält), VLDP (750 häält), Rodina (417 häält), erakond Venemaa Kommunistid (209 häält). Riigiduuma valijate valimisosalus Eestis püstitas antirekordi, jäädes alla 13%. 2011. aasta detsembris hääletas üheksas Tallinnas, Tartus ja Narvas asunud jaoskonnas 17 941 inimest, mis moodustas 15,2% neist 118 220 Venemaa kodanikust, kes elasid Eestis ja kel oli sel hetkel õigus hääletada. Venemaa Eesti saatkond on veendunud, et osalust mõjutasid nii omaenda kandidaatide puudumine kui ka mitmesugused piirangud valimisjaoskondade arvu suurendamisele, mida seadsid Eesti võimud. Vaatamata sellele, et Venemaa välisministeerium pöördus mitu korda ametlikult Eesti võimude poole, ei lubanud Eesti kordagi Venemaa võimuorganite valimise jooksul avada oma territooriumil täiendavaid valimisjaoskondi mujal kui ainult Venemaa diplomaatiliste esinduste territooriumil. Eestis elab kõige rohkem Venemaa kodanikke Venemaa enda järel - üle 100 000.»
Eestis elavad Venemaa kodanikud, kes osalesid Narvas Venemaa konsulaadis Riigiduuma valimistel. Foto: Scanpix
Tasub pöörata tähelepanu selle loo autorite iseäralikule loogikale: Venemaa kodanike arv Eestis kahaneb, aga valimisjaoskondade arv miskipärast peaks suurenema. Pigem mõjutas valimisosaluse langust Eestis elavate Venemaa kodanike huvi kahanemine Venemaa valimiste vastu. Mõistagi Venemaa saatkonnale selline olukord ei meeldi, mistõttu Venemaa diplomaadid üritavadki kogu süü oma kodanike passiivsuse eest veeretada Eesti valitsuse õlule.
Den za Dnjom ja venekeelne Postimees
Den za Dnjom. Foto: Peeter Langovits
Peaaegu kogu Venemaa ajakirjandus kajastas teadaannet, et Eestis lõpetatakse venekeelsete trükiväljaannete Den za Dnjom ja Postimees Na Russkom Jazõke väljaandmine. Info- ja analüüsiportaal Polit.ru teatas pealkirja «Eestis suletakse viimased venekeelsed ajalehed» all 29. septembril, et «lähipäevil lõpetavad Eestis tegevuse kaks viimast regulaarselt ilmuvat venekeelset trükiväljaannet: Den Za Dnjom ja Postimees Na Russkom Jazõke».
Sealjuures tsiteeritakse Postimees Grupi juhatuse esimeest Peep Kala: «Kõikide Eestis ilmuvate venekeelsete paberlehtede tellimuste arv ja lugejanumbrid on viimastel aastatel olnud languses. Venekeelsete veebiväljaannete lugejanumbrid on samal ajal korralikus kasvus.»
Lugejate ja reklaamiandjate üleminek internetti ollagi eriti kiire just Eesti venekeelse ajakirjanduse segmendis. Kala sõnul oli seepärast otsustatud katkestada ajalehtedesse investeerimine.
Tasub märkida, et peaaegu kõigis Venemaa ajakirjandusväljaannetes rõhutati seda, et suletakse «kaks viimast venekeelset väljaannet Eestis». See ei ole loomulikult õige, sest Eestis ilmuvad edaspidigi nädalaleht MK Estonija ja ajaleht Stolitsa. Siin on tegu traditsioonilise Venemaa propagandavõttega: püütakse tõestada, et Eesti valitsus ajab vene keelt diskrimineerivat poliitikat. Selle tõestuseks kõlbab ka väljamõeldud «fakt».
Venekeelne elanikkond
Balti riikide vene elanikkonna diskrimineerimine on Venemaa propagandistide lemmikteema. Kremli peamine propagandakanal Rossija Segodnja annab sellest teada nii:
«Venemaa haridusministeeriumi esindaja Ksenija Trintšenko teatas OSCE inimõigustealasel kohtumisel Varssavis, et Eestis ahistatakse karjuvalt venekeelse elanikkonna haridusalaseid õigusi. Järjekindlalt kahandatakse vene koolide ja gümnaasiumide arvu ning viiakse õppetöö vähemalt 60% ulatuses üle eesti keelele. See ei ole mitte õppetegevuse objektiivse optimeerimise tulemus, vaid kõige ehtsam diskrimineerimine.»
Ma usun, et Venemaa haridusministeeriumil oleks mõttekas kõigepealt lahendada probleemid oma maal ja alles seejärel hakata õpetussõnu teistele jagama. Sellisteks probleemideks on näiteks Venemaal niisuguste koolide sulgemine, kus õpe käis seni rahvuskeeles, või selliste ajalooõpikute trükkimine, milles naabrite koloniseerimist ja okupeerimist Venemaa poolt nimetatakse «vabatahtlikuks ühinemiseks».
Elu Eestis
Venemaa kommunistide ajaleht Pravda tutvustab oma lugejatele jätkuvalt, kui õudne on elu Eestis. Ajakirjanik Andres Sepp kirjutab artiklis «Kaotsi läinud unelmad», et «Eesti oodatava ja tegeliku palga vahel haigutab endiselt märkimisväärne lõhe. Need, kes praegu töötavad ja otsivad tööd, arvestavad sellega, et nad saavad keskmiselt kuus palka 1434 eurot, samal ajal kui tegelik keskmine palk oli aprillis 913 eurot ehk peaaegu 40% oodatavast väiksem.»
NATO väed
Väga tihti mainitakse Eestit Venemaa ajakirjanduses seoses NATO plaaniga tuua meie maale lisajõude. Nii kirjutab näiteks Gazeta.ru:
«NATO väed ilmuvad Baltikumi juba järgmise aasta kevadel. Alliansi juhtkond nimetab nende siirmist vastuseks Venemaa ohule. Sõjaväespetsialistid, kelle poole Gazeta.ru pöördus, kinnitasid, et neli tuhat sõdurit ei kaitse kedagi Venemaa eest, küll võivad aga valla päästa suure, isegi tuumasõja. Mis tahes Venemaa ja NATO sõda tooks vältimatult kaasa konfliktipoolte massilised tuumaraketilöögid. «Nelja pataljoni üldine kaal suures sõjas, milles kasutatakse tuumarelva, on tühine. Aga provotseerida konflikti suudab ka mõni pataljon küll,» sõnab ülem kindralleitnant Nikolai Moissejev. «Algul algab sõda ainult tavaliste relvade kasutamisega, aga kasvab kiiresti üle tuumasõjaks.»»
Niisugused Venemaa ekspertide arvamused meenutavad tihtipeale varjamatuid ähvardusi, mistõttu NATO jõudude paigutamine Balti riikidesse tundub olevat igati põhjendatud.
Uuringud
Huvitava materjali maailma riikide elanikkonna tervislikust seisundist avaldas Venemaa ajaleht Kommersant. Selles kirjutatakse:
«Briti meditsiiniajakiri The Lancet avaldas riikide edetabeli elanikkonna tervise järgi. Seda võrreldi 33 näitaja alusel, nende seas näiteks puhta vee kättesaadavus, hügieenitase, rasestumisvastaste vahendite kasutamine, alkoholi tarbimise ja suitsetamise leviku tase, ülekaal, imikute suremus, haigestumine tuberkuloosi, malaariasse /…/ Kõigi näitajate korral anti riikidele hindeid vahemikus 0 kuni 100, seejärel aga arvestati välja keskmine. Hinnati ajavahemikku 1990-2015. Uuringu autorid võtsid võrdlusse 188 riiki, mille seast esikohale kerkisid Island, Singapur ja Rootsi. Venemaa paikneb 119. kohal. Enamik endisi NSV Liidu riike on Venemaast eespool. Eesti asub 29. kohal (74 punkti), Läti 45. (69), Leedu 47. (68), Usbekistan 55. (67), Türkmenistan 60. (66), Aserbaidžaan 75. (63), Moldova 80. (62), Kasahstan 85. (62), Armeenia 86. (62), Tadžikistan 99. (59), Gruusia 106. (58), Kõrgõzstan 113. kohal (56). Venemaa kõige hullemad näitajad on alkoholi tarvitamise tase (7.), enesetappude arv (21.) ja vägivaldsete surmade arv (25.).»
Eesti kohta käivatest positiivsetest uudistest võib ära märkida materjali, mis kõneleb Venemaa turistide voo kasvamisest Eestis. Sellest räägib Gazeta.ru:
«2016. aasta esimese poolaasta andmete põhjal olid Venemaa turistid Eestit külastavate välismaalaste seas teisel kohal. Iga üheksas rännumees saabub Eestisse just Venemaalt. Absoluutne enamik turiste, kes Eestis ka ööbis, tulid Peterburist ja Leningradi oblastist (70%), veel 13% Moskvast ja Moskva oblastist ning 8% Pihkvast. Venemaa turistide küsitlemise põhjal suuremates piiripunktides on selgunud, et keskmiselt kulutab päevaks Eestisse sõitnud turist seal 71 eurot (sellest 55 kaupadele ja 16 toidule). Hotellis peatumise eest makstakse keskmiselt 88 eurot päevas. Turistide seas on kõige populaarsemad sihtkohad Tallinn, Narva, Narva-Jõesuu ja Tartu.»
Vene turistid Tallinna vanalinnas. Foto: Mihkel Maripuu
Kes tahab olla terve ja kaua elada, peab sõitma Eestisse. Ja parem oleks, kui suure rahakotiga.
Vene keelest eesti keelde ümber pannud Marek Laane
Andrei Kuzitškin on endine Venemaa riigiametnik, kellele on Eestis antud poliitiline varjupaik. Ta töötas kümme aastat Tomski oblasti valitsuses kommunikatsioonijuhina ning hiljem kuus aastat kultuuriameti juhatajana. Tal on magistrikraad bioloogias ja rahvusvahelistes suhetes. Praegu töötab ta vene keele õpetajana.


description: Postimehe vahendusel saab neljapäeval 6. oktoobril jälgida konverentsi «Eesti julgeolek 2016: minu panus».

title: Postimees teeb ülekande konverentsist "Eesti julgeolek 2016: minu panus"

maintext:
Konverentsi ülekannet saab kuulata nii eesti kui vene keeles.
Konverents käsitleb Eesti julgeolekut mõjutavaid väliseid tegureid ja riikliku julgeoleku hetkeolukorda, vaatleb julgeoleku strateegilisi suundi ja praktilisi meetmeid. Samuti hõlmab omavalitsuste ja vabaühenduste rolli elanikkonna kaitses.
Konverentsil esinevad Eesti Kaitseväe juhataja kindralleitnant Riho Terras, Kaitseliidu ülem brigaadikindral Meelis Kiili, riigikantselei elanikkonnakaitse rakkerühma juht Margo Klaos, riigikogu riigikaitsekomisjoni liige kindralleitnant erus Johannes Kert ja mitmed teised eksperdid.
Johannes Kert: «Riigikaitse kui tervik on iga kodaniku kodukaitse koostoime vorm. See on seda tulemuslikum, mida oskuslikumad, treenitumad ja kõige tähtsam, organiseeritumad on kodanikud.»
Konverents pöörab erilist tähelepanu elanikkonna kaitsele. Riigikantselei juures tegutseva rakkerühma eestvedamisel on Eestis loomisel elanikkonnakaitse kontseptsioon, mis annab suuna valdkonna edasisele arengule. Elanikkonnakaitse eesmärgiks on tõsta elanike teadlikkust, oskusi ja valmisolekut võimalikeks kriisiolukordadeks ning tagada erinevate asutuste koostöös elanike kaitse.
«Kõige enam sõltub elu, tervise ja vara kaitse igast inimesest endast,» rõhutab rakkerühma juht Margo Klaos.«Mida ulatuslikum ja pikaajalisem on kriis, seda olulisemaks muutub teiste abistajate roll. Peaksime kõik rohkem sellele mõtlema, kuidas mitte jääda kriiside korral abi vajajaks, vaid olla oma kogukonna inimestele abi andjaks,» lisab Klaos.
Korraldavad Eesti NATO ühing, Kaitseliit, Sinu Riigi Kaitse, Kodanikukaitse MTÜ, riigikantselei ja Rahvusvaheline kaitseuuringute keskus koostöös riigikogu riigikaitsekomisjoniga. Konverentsi rahastavad NATO peakorter ja riigikantselei.


description: Vao varjupaigataotlejate majutuskeskuse põleng läinud aasta septembris märkis Eesti ühiskonna jaoks üht murdepunkti. Toona tekkinud arutelu käigus jõuti arusaamiseni, et vihakõnest võivad saada vihateod. Et seni sotsiaalmeedias või kommentaariumites väljundi leidnud, teadmatusest ja pelgusest sündinud pahameel võib saada vägivaldse, inimeste elu ähvardava vormi. 70 magava inimese, sealhulgas 13 lapse elu oli ohtu pandud.

title: Juhtkiri: uurijad tegid, mis võimalik. Tõde Vao põlengu kohta ei selgunud

maintext:
Mis tegelikult toona, 3. septembri öösel juhtus, ei saa me tõenäoliselt kunagi teada. On teada, et majasein süüdati ja et seda tehti bensiiniga. See on aga ka enam-vähem kõik, mis kindel on. Algatatud kriminaalmenetluse käigus süütajatele jälile ei jõutud ja prokuratuur andis politseile loa menetlus lõpetada.
Menetluse lõpetamine ei tähenda, et uurijad ei oleks asitõendite uurimisel vaeva näinud (või et menetlust uute andmete ilmnedes jätkata ei saaks), vaid pigem oli küsimus asitõendite nappuses. Osa füüsilisi asitõendeid hävis tules, kuid ka suur osa muust teabest jäi uurijatele kättesaamatuks.
Võib uskuda, et uurijad tegid tõepoolest kõik võimaliku, et sündmuste käik ja teo toimepanijad selgeks teha. Juhtivpoliitikute surve ja avalikkuse ootus seadis neile lisavastutuse. Kuulati üle kümneid tunnistajaid, vesteldi külaelanikega, vaadati läbi tuhandeid tunde videomaterjale (nii sündmuse toimumise ajast kui ka hilisemast, juhuks kui pahategija teopaigale naaseb), tehti DNA-teste, sõrmejälje- ja värvkatteekspertiise ja muuhulgas uuriti ka mitut tuhandet telefoninumbrit, mis toimunu ajal lähima mobiiltugijaama levialas olid olnud, kuid sellest hoolimata süütajat ei tabatud.
See tulemus on halb mitmes mõttes. Õiguslikult on see halb, sest tahtlikult inimeste elu ohtu panijad jäävad karistamata. Üldisele turvatundele on see halb, sest karistamatus (kas või kaudne) teeb kooseksisteerimise vaikiva kokkuleppe – mis on lubatud ja mis mitte – taas pisut hapramaks. Ühiskondlikult on see halb, sest teadmatus, mis siis õigupoolest juhtus ja mis põhjustel, ei aita sündinud arutelude käigus (ja juba enne neid) tekkinud vastasseisu silumisele kuidagi kaasa.
Ja viimaks, vihakuritegude (isegi arvatavate) lahenduseta jäämine on halb ka neile alusväärtustele, millel seisab euroopalik ühiskonnakorraldus. Vihakuriteod, mille taga definitsiooni järgi on mingi inimese või inimgrupi tunnistamine vähem väärtuslikuks, käivad risti vastu lihtsale, kuid olulisele arusaamale, et inimesed on seaduse ees võrdsed ja ka väärivad võrdset kohtlemist, sõltumata rahvusest, nahavärvist või tõekspidamistest.
Neid, kes on veidi enam kui aasta tagasi toime pandud süütamise taga, võib seaduse järgi otsida veel neli aastat, seejärel kuritegu aegub. Juhul kui selgub uusi asjaolusid, kui seni teada olevale lisandub uus infokild, on võimalik, et juhtunu uurimist jätkatakse. Jõuda tõeni selle kohta, mis Vaos 3. septembri öösel toimus, oleks kõigi huvides.


description: Eestis on palju tähelepanu pälvinud palgalõhe meeste ja naiste vahel, mis Eurostati andmetel on suurimaid Euroopa Liidu riikides. Vähem on tähelepanu pööratud palgalõhele pealinna ja ääremaa vahel.

title: Juhtkiri: madalam palk Tallinnast ääremaale ei ahvatle

maintext:
Sissetuleku erinevus provintsis ja keskuses eksisteerib nii arenenud kui ka vähem arenenud maades ning mõneti ongi tegu loomuliku nähtusega. Kuid on absurdne, kui üks ja sama tööandja ehk praegusel juhul riik maksab samaväärse töö eest erinevat palka vastavalt sellele, kas inimene töötab provintsis või pealinnas.
Tänane Postimees kirjutab riigi tugiteenistuste keskuse põhipalga astmestikust ning konkreetsemalt sellest, kuidas samaväärne töö Tallinnas ja selle ümbruses võib olla kuni 16 protsenti paremini tasustatud kui näiteks Tartus. Loomulikult, nagu kinnitas ka loos kommentaari andnud võrdõigusvolinik Liisa Pakosta, mingit vastuolu kirjutatud seadustega piirkondlikul palgalõhel pole. Kuid ebavõrdsus tekitab ühest küljest moraalse küsimuse sotsiaalsest ebaõiglusest ning teisalt õõnestab sotsiaalset ühtekuuluvust ühiskonnas.
See õõnestab ka paljude Eesti poliitikute ja kõrgete riigiametnikke viimaste aastate juttu, kui soovitatakse inimestel Tallinnast väljapoole elama minna ning ka riigiasutusi pealinnast maakonnakeskustesse kolida. Tehnilised võimalused lubaksid tühjenevaid ja vananeva elanikkonnaga ääremaid kahtlemata kas või veidikegi taasasustada, kuid erinevused sissetulekutes ei pruugi julgustada kolimist ette võtma.
Muidugi võib ju inimesi lohutada sellega, et Tallinnas ongi elu kallim, eriti kui peame silmas näiteks kulutusi eluasemele. Sama palk Tallinnas ja provintsis tähendaks aga, et viimases oleks reaalpalk kõrgem ja nii tekikski motivatsioon Tallinnast ja selle lähiümbrusest tühjenevatele ääremaadele kolida.
Tegelikult viib kõnealune teema meid lõppude lõpuks ikkagi selleni, et Eestil puudub endiselt sidus regionaalpoliitika, nagu ka strateegiline kontseptsioon, mille eesmärk oleks ühtlustada elukvaliteeti eri piirkondades, nii et inimesed elaksid ligilähedaselt ühtemoodi hästi, mitte halvasti.
Ehkki Tallinna poolt vaadates võivad asjad tõepoolest tunduda olevat hästi, kui üks või teine koht riigis parasjagu piltlikult öeldes valu või sügeluse näol tunda ei anna, on juba viimane aeg hakata nendele küsimustele mõtlema ning regionaalpoliitilisi strateegiaid kujundama. See peaks olema samasugune prioriteet nagu demograafiaprobleemide lahendamine ja väljapääs olukorrast, kus Eestist hakkab majanduslikus mõttes saama Balti riikide tagumine vagun.
See nõuaks julgeid, pilguga tulevikku suunatud otsuseid (selliseid, mida praeguselt Taavi Rõivase juhitud valitsuselt paraku erakordselt harva kuuleme), mis ei pruugi tuua valijate tänu veel järgmistel riigikogu või kohalikel valimistel. Kuid tänulikud oleksid järeltulevad põlved, kellele me Eestimaa kunagi pärandame.


authors:
Anniki Mikelsaar
Kaisa Kask

description: Kevadel lõppenud põhikoolide väitlusmeistrivõistlustel häid tulemusi näidanud ning täna 10. klassis õppivad Anniki Mikelsaar (Miina Härma gümnaasium) ning Kaisa Kask (Pärnu Sütevaka humanitaargümnaasium) kirjutavad enda mõtetest USA presidendikandidaatide kohta ning võrdlevad enda tavapärast ettevalmistumist väitlusturniirideks kandidaatide ettevalmistusega debattideks.

title: Väitlusseltsi kolumn: koolinoored analüüsivad Trumpi ja Clintonit

maintext:
USA presidendivalimiste kampaanias võib Hillary Clintonile omistada professionaalset, lihvitud ja pigem ettevaatlikku lähenemist, samas kui Donald Trump on otsekohene, kindlameelne ja kergelt agressiivne.
Negatiivseteks külgedeks on kummagi kandidaadi puhul nende liigne emotsionaalsus ja süüdistav viha teineteise vastu. Tihtipeale ei jääda viisakuse piiridesse. Trump on kutsunud Clintonit avalikult miljonite televaatajate ees vastikuks naiseks (nasty woman) ning Clinton on nimetanud Trumpi toetajaid jälestusväärseteks inimesteks (deplorables). Selline viisakuse piiridest väljuv emotsionaalsus ei oleks näiteks Eesti koolinoorte väitlusturniiridel kuidagi aktsepteeritav.
Eelmisel nädalal toimus viimane Trumpi-Clintoni debatt. Kirjeldame, kuidas meie oma tähtsamateks väitlusteks valmistume ning võrdleme seda kandidaatide lähenemisega, mille kohta on USA meedias avaldatud rohkelt kirjeldusi.
Presidendidebatile eelnev ettevalmistus on väga sarnane sellega, mida meie iga päev väitlejatena teeme. Enne turniire koostame faktide varalaeka ehk kaasuse. Istume mõned korrad paar tundi koos ja arutame ning paneme mõtted kirja. Koostame argumendid ning otsime infot ja fakte oma seisukohtade tõestamiseks. Meie kaasustest moodustavad olulise osa ka ümberlükked. Üritame mõelda, mida vastaspool võiks öelda.
Peale seda järgneb harjutusperiood, kus vähemalt korra või kaks nädalas väitleme. Nii saame praktikas teada, kas see, mille oleme valmis mõelnud, ka toimib või lagunevad argumendid kohe pärast nende esitamist.
Viimane debatt
Presidendidebattidesse süvenedes selgusid üha enam mõlema presidendikandidaadi erinevused. Need ei esinenud ainult nende vaadetes ja eesmärkides, vaid ka väitlusstiilis ja lähenemises debatile.
Clintoni kiituseks peab ära märkima tema detailseid ja selgesõnalisi vastuseid väitlusjuhi esitatud küsimustele. Neile vastates suutis ta hõlmata teemasid Lähis-Ida olukorrast kuni USA maksupoliitikani. Trumpi nõrkusi adresseeris Clinton näidetega sellest, kuidas Trump on minevikus kõrvale nihverdanud maksude maksmisest ning petnud tema heaks töötanud töölisi, samuti kommenteerinud solvavalt naisi.
Donald Trump süüdistas oma oponenti kuriteos, tuues välja 33 000 Clintoni kustutatud e-kirja, mis võisid sisaldada riigisaladusi. Kui Clintonit vastu süüdistati, solvati, või tema kõnele vahele segati, oli tema relvaks selle vastu lai naeratus. Donald Trumpi relvaks Clintoni naeratuste ja hästi põhjendatud argumentide vastu oli enesekindlus.
Trump, erinevalt Clintonist, ei teinud kuni kolmanda debatini ühtegi harjutusväitlust, see olevat tema jaoks tüütu.
Donald Trump kõneles lubadusi loopides kindlalt, et temast saab president, samas kui Hillary Clinton rääkis tingivas kõneviisis («kui ma peaks presidendiks saama»). Argumentide sisulisus polnud debattides esikohal, nii Trump kui ka Clinton kaldusid pidevalt põhiteemadest eemale, keskendudes pigem sellele, kuidas oleks võimalikult mõjuv näidata vastaskandidaati halvas valguses.
Nagu ka koolinoorte väitlusturniiride puhul, panevad kandidaadid koos abilistega kokku argumendid, mida debatis rõhutada tahetakse. Ka siin harjutavad väitlejad enda kaasused läbi. Erinevad inimesed kehastuvad vastaspoole esindajaks ja reageerivad olukordadele erinevalt.
USA meedias on palju kirjutatud sellest, kuidas Clinton tegi oma abitiimiga oluliselt rohkem tööd. Eriti suur oli vahe ettevalmistuses esimeses debatis, kuid silmanähtav ka teises. Trump, erinevalt Clintonist, ei teinud kuni kolmanda debatini ühtegi harjutusväitlust, see olevat tema jaoks tüütu. Kui Clinton ladus jälle ja jälle fakte ja numbreid, keskendus Trump pigem emotsioonidele. Hiljem süüdistas Trump Clintonit selles, et ta olevat väitlusjuhi küsimused ette saanud.
Väitlemine pole sama mis kampaaniakõne pidamine. Ettevalmistus debatiks mõjutab selle kulgu väga palju. Selle tõestuseks on debatijärgsed arvamusküsitlused, mis näitasid kõigil kolmel juhul Clintoni ülekaalu. Hea ettevalmistus muudab debati sisukamaks ja argumenteeritumaks ning annab väitlejale eelise oponendi ees.


description: 2015. aastal peeti arvamusfestivali sooalal arutelu «Eestile naispresident?». Üldjoontes leiti, et oleks aeg nii naispresidendiks kui ka naispeaministriks, sest onu Heinode meele järele on juba oldud piisavalt kaua, kirjutab Rebeka Põldsam Sirbis.

title: Rebeka Põldsam: enesekindel naine on eeskujuks kõigile Eesti inimestele

maintext:
Marju Lauristin tõi välja, et kui riigikogulased on riigiisad ja -emad, siis president on nagu riigivanaisa. Aga kes tahab olla riigivanaema? Lauristin ei näinud presidendi ametis piisavat väljakutset, kuna pärast ametiaega enamjaolt aktiivsesse poliitikasse tagasi ei minda.
Paremtsentristlik konservatiiv, mitme lapse ema ja vanaema, targa kõneleja ja võimeka juhtivtöötajana silma paistnud Kersti Kaljulaid vastab Eesti ootustele igakülgselt. Kui üldse naist presidendina aktsepteeritakse, siis Eestis tähendab see aastal 2016 kahtlemata tasakaalukat üliinimest, kes ei hakka tembutama, nagu seda harrastas tagantjärele üha rohkem armastatud Lennart Meri.
Eesti presidendi peaülesanne on olla silmapaistvalt väärikas inimene. Eesti ühiskonnale on väga vaja, et riigi kõige eeskujulikum inimene on tark ja enesekindel naine. President Kersti Kaljulaiu üle saavad uhkust tunda kõik Eestimaa naised, keda on solvanud ajakirjanduses levinud mentaliteet, nagu oleksid naised meestest nõrgemad ja vähem sarmikad. Nüüd on selge, et naine võib olla parim kandidaat. Ja nii ongi.
President Kaljulaid sobib esialgu üsna erinevate vaadetega inimestele: EKRE pole tavapäraselt lõrisenud, intellektuaalidki on rahul, et valiti haritud inimene, kes mõjub sotsiaalküsimustes konservatiivi kohta üpris liberaalsena. Huvitav, kas ka Kaljulaid hakkab Eesti aastapäevadel kellegi kuube kinni nööpima, oma lemmikmuusikaga plaate välja andma või millisest valdkonnast saab tema südameasi?


description: Hippokratese vanne kohustab arste tegutsema vastavalt oma võimetele üksnes haige kasuks. Avalikkus ootab aga sageli, et meedik oleks üliinimene, kes töötab kui igiliikur, ei tee iialgi vigu – või kui teeb, siis vaid haruharva – ning on alati läbinisti aus. Tegelikult oleme kõik lihtsalt inimesed ning arstidki pole selle poolest mingi erand.

title: Isegi arst on ekslik

maintext:
Igor Gorjatšovi juhtum tuletab seda valusalt meelde. Ida-Viru keskhaigla alla kuuluva Kohtla-Järve haigla erakorralise meditsiini osakonnas töötanud arsti süüdistatakse patsiendi surma põhjustamises ettevaatamatusest. Teda ähvardab vanglakaristus. Arst ise endal süüd ei näe ja näitab näpuga hoopis endistele kolleegidele, kes raiuvad aga nagu rauda, et nemad pole juhtunuga kuidagi seotud.
Lugu on segane ja vaevalt et tõde enne uurimise lõppu selgub, kuid Eesti kohtusüsteemi õigluse ja meditsiinisüsteemi probleemide üle paneb see mõtlema küll.


authors:
Ott Karulin
Sirbi Peatoimetaja

description: Kulka nõukogule pole viimased kuud just kergete killast olnud: uus juht tuleb valida, aga kuidagi ei suuda otsustada, et milline käilakuju paslik oleks, kirjutab Ott Karulin Sirbis.

title: Ott Karulin: üks roll - kulka juhi raskesti täidetav ametikoht

maintext:
Kõrvaltvaatajale on see mõjunud Marguse dilemmana: kas võtta korralik ja harjumuspärane Mari või siis ikkagi keevaline ja isepäine Tiina, keda võidaks ehk süüdistada lausa libahundiks käimises.
Ega kulka juhilt väga palju enamat oodatagi, kui et see rahaasjadel hoolsalt silma peal hoiaks ja et eal ei korduks Avo Viioli kordasaadetu. (Muidugi polnud Viiol mingi Tiina, heal juhul sõltuvuses varas-Mari, kes sobitunuks kenasti 1990ndate tavaga tõlgendada klassikatekste sotsiaalporno võtmes.)
Nii võetigi Viioli järel korda majja looma kapos ja andmekaitse inspektsioonis töötanud Raul Altmäe, kes ka korra majja lõi, hoides aga kogu kümneaastase teenistuse jooksul avalikkuse ees pigem madalat profiili. 2012. aastal võttis Altmäelt teatepulga üle Olavi Laido. Otsust kommenteerinud toonane kultuuriminister ning sellest tulenevalt ka kulka nõukogu esimees Rein Lang arvas, et kultuurkapital ei vaja mitte revolutsioonilist, vaid evolutsioonilist juhtimist (Postimees 9. X 2012), seega ei oodatud Laidoltki enamat hoolas olemisest (tõsi, võidu tõi talle lubadus kaasata kulka eelarvesse rohkem eraraha). Taas läks võit Marile.
Sel suvel tundus aga, et puhumas on uued tuuled. Kulka renomee on ju üsna puhas (vaid Õhtuleht avaldab kord aastas uudisnupu summaga, mis Viiol riigile endiselt võlgu – ja ega see ju oluliselt ka vähene) ja ootus, et kultuuriministeeriumi kõrval olulisim valdkonna rahastaja aktiivsemalt kultuuriteemadel sõna võtaks, neid analüüsiks ja uusi teemasid tõstataks, põhjendatult kõrge. Selgus aga, et need tuuled puhusid ennekõike üksikute arvajate-portreteerijate peakeses, sest esimene konkurss kuulutati läbikukkunuks. Indrek Saar, praegune kultuuriminister ja kulka nõukogu esimees, tõdes tupikusse jooksnud konkursi järel, et «ei õnnestunud leida 100protsendilist ühisosa nõukogu nägemuse ja kandidaatide poolt pakutu vahel«» (BNS 31. VIII). Kui juht sai teisel katsel valitud, täpsustas minister, et päris nõukou suuvoodrit ja käpiknukku nad ei otsinud.
Nõukogu nägemust laiemalt siiski ei tutvustatud, aga järelkonkursi kuulutuse tekst rääkis enda eest: «Oled väga oodatud, kui Sinus on piisavalt … visionääri, kes näeb asju suures pildis ning mõtleb rahvusvahelistes kategooriates. Soovib leida Kultuurkapitalile uusi funktsioone, mis kogu kultuurimaastikku edasi arendaksid.» Kõlab ju pigem Tiina kui Mari kirjeldusena?
Kui kulka juhiks valitud Kertu Saksas ka on Tiinat, siis tema esimestest sõnavõttudest see veel välja ei tule. Muidugi tuleb Saksaga nõustuda, et kulka nähtavus ja ka renomee võiks alati parem olla (nagu iga asutuse oma). Tema plaan teha enam rahvusvahelist koostööd ja tuua kulkasse eraraha (viimast lubas ju ka Laido) on praegu välja käidud tegevuse täpsema kirjelduseta ning kavaga uurida kulka rolli on nõukogu (ja Laido) juba alustanud.
Aga ärgem nähkem Saksas enneaegu võõraste sulgedega ehitud ja truult peremehe kõrval lonkivat libahunti. Meenutagem parem üht teist Mari, kes tüdrukust Mäe talu peremeheks sai – tõe ja õiguse vaimus või siis hoopiski selle kiuste.
Muide, Urmas Lennuki «Tõe ja õiguse» instseneeringus «Vargamäe varjus» (Albu vald, 2010), kus peategelaseks just seesama Mari (Ülle Lichtfeldti kehastuses), täitis nii Marist maha jäetud Jussi kui ka kangelanna ja Andrese poja Indreku rolli praegune kultuuriminister (ja tegi seda hästi). Neist esimese, vabasurma läinu kohta olen arvustuses öelnud, et ta on «poisikeselikult sirgeselgne, tegutsemistahteline ja ebakindel ühekorraga» ning nentinud, et «Saar mängib Indreku otsekui rahu leidnud Jussiks» (Sirp 27. VIII 2010). Seda, kas kultuuriminister Saar jääb kulka-Marile hämmeldunult järele vaatama, kui viimases siiski Tiina pead tõstab, või saab ta rahulikult samal ajal, kui Kertu Saks kulkas asjatab, n-ö linnas revolutsiooni teha, näitab muidugi aeg. Nagu sedagi, kui suure sinika jätavad uue juhi ihule kulka nõukogu (esimehe) segased sõnumid avalikkusele.


authors:
Jaak Prozes
Soome-Ugri Hõimuliikumise Edendaja

description: Tänase hõimupäeva künnisel on kohane meenutada, et Eestis on läbi aegade elanud soome-ugri rahvaid ja kõneldud nende keeli. Paraku peab tunnistama, et viimastel aastakümnetel on siinsed soomeugrilased olnud Eesti venekeelse elanikkonna taastootjad, kirjutab Jaak Prozes Sirbis.

title: Jaak Prozes: soome-ugri rahvad venestuvad ka Eestis

maintext:
Täpsema pildi saame, kui võrdleme kahe viimase rahvaloenduse andmeid.
Tabeli kommentaariks mainin, et sedapuhku on lähtutud vastustest emakeele kohta. Statistikaamet on defineerinud: emakeel on keel, mis on omandatud varases lapsepõlves esimese keelena ja mida osatakse üldjuhul kõige paremini. Lapse emakeele nimetasid vanemad. Kui vanematel oli lapse emakeele üle otsustamisel raskusi, märgiti keel, mida leibkonnas tavaliselt kõneldi.
Üldtendents on siiski selline, et emakeelsete soome-ugri rahvaste arv väheneb Eestis veelgi kiiremini kui nende koguarv. Pole ju Eestisse tuldud oma keelt ja kultuuri kaitsma, veel vähem arendama. Seetõttu on ka siia elama jäänud soome-ugri rahvaste keelepõhine rahvusidentiteet suhteliselt nõrk, nõrgem kui kodumaal. Näiteks Mari Vabariigis peab üle 80 protsendi maridest mari keelt emakeeleks, udmurtidel-komidel on see näitaja umbes 60 protsenti.
Asjaolu, et Eesti Vabariik toetab kõigiti soome-ugri rahvaste rahvuslikku identiteeti ja organiseerumist, pidurdab küll nende rahvaste assimileerumist, kuid tendents on siiski hoopis venestuda ja seda veel 25 aastat pärastEesti Vabariigi iseseisvuse taastamist. Peapõhjusena võib välja tuua, etjätkuvalt elab siin palju nõukogude ajal siia tulnud soomeugrilasi, kes panid lapsed vene kooli ja rääkisid nendega vene keeles. Suur osa hiljem Eestisse õppima või tööle asunutest teeb nii ka praegu. Toon siinkohal ära mõned andmed, mis näitavad vene keelele üle läinute suurt ja üha suurenevat hulka. Näiteks 2000. aastal pidas Eestis elavatest soomlastest 29,9, karjalastest 67,9, udmurtidest 56,4, komidest 58 ja maridest 52,2 protsenti vene keelt emakeeleks, 2011. aastal aga soomlastest 34,3, karjalastest 75,2, udmurtidest 64,2, komidest 63,2 ja maridest 51,9 protsenti. Seega on keelelise venestumise jätkuv tendents ilmne ja nii on see tegelikult ka teiste siinsete rahvaste puhul (v.a rahvused, kes on Eestisse asunud pärast 2000. aastat).*
Kui tulla tagasi tabeli juurde, võib öelda, et mõnevõrra erinevad teistest marid ja ungarlased, kelle hulgas on palju tugeva rahvusteadvusega inimesi. Nende puhul ei ole märgata ei arvulist vähenemist ega ka jätkuvat venestumisprotsessi. Mordvalastega on aga toimunud väga suur muutus, mis on ilmselt seotud sellega, et enam polnud võimalik emakeelena nimetada mordva keelt, mida ju tegelikult polegi olemas. 2011. aastal loendati esmakordselt eraldi ka 20 ersa keelt ja 56 mokša keelt emakeeleks pidavat inimest. 2000. aastal küsiti mordva keele kohta. Võimalik, et osa mordvalasi leiab tabelis soome-ugri keelt emakeeleks pidavate elanike seast.
Erinevalt teistest soome-ugri rahvastest ei ole rahvastikustatistikas ära toodud, mis keelt peavad emakeeleks ingerisoomlased (tabelis on fikseeritud keel, mida nad peavad rahvuskeeleks). Esmakordselt loendati rahvaloendusel ingerisoomlasi eraldi rahvana 2000. aastal, mäemarilasi ja mäemari keelt emakeeleks pidavaid inimesi pole aga kunagi eraldi loendatud.
Väidetavalt ei pandud permikomi keelt 2011. aastal oma emakeelena kirja, kuid kaudsetel andmetel peaks permikomi keele kõnelejaid olema komi keelt emakeeleks pidavate inimeste seas.
Soome-ugri keelt kui niisugust pole olemas. Siiski on huvitav, et tähelepanuväärne hulk inimesi on pidanud emakeeleks soome-ugri keeli. Ma ei oska seda pädevalt selgitada. Võimalik, et tegemist on segaperekondadest, eelkõige mari-udmurdi, eesti-soome perekonnast pärit inimestega või siis tõesti mordvalastega.
Rahvas 2000 (% üldarvust) 2011 (% üldarvust) Muutus% Soomlased 4932 (41,7) 2621 (34,5) -46,9 Mordvalased 238 (42,3) 76 (17,4) -68,1 Ingerisoomlased 124 (34,6) 93 (25,2) -25,0 Marid 116 (47,3) 116 (48,1) 0,0 Ungarlased 111 (64,5) 116 (48,1) +3,6 Karjalased 105 (24,4) 68 (18,7) -35,2 Udmurdid 96 (39,8) 68 (35,2) -29,2 Komid 58 (42,0) 38 (33,9) -34,5 Isurid 30 (48,4) 14 (25,0) -53,3 Vepslased 17 (39,5) 14 (25,9) -17,6 Permikomid 7 (35,0) – -100,0 Vadjalased 4 (44,4) 5 (125,0) +25,0 Handid 2 (66,7) – -100,0 Liivlased 2 (40,0) 3 (13,0) +50,0 Neenetsid 2 (40,0) 1 (100,0) -50,0 Saamid – 1 (40,0) +100,0 Mansid – – – Soome-ugri keeled – 42 KOKKU 5606 3199 -42,9
*Samal teemal vt Aili Künstler, Tilluke riigikeel globaalses maailmas. Intervjuu Irene Käosaarega. – Keele Infoleht 3. VI 2016 – toim. http://www.sirp.ee/s1-artiklid/varia/tilluke-riigikeel-globaalses-maailmas/


authors:
Anti Kodar
Fondia Baltic Oü

description: Finantsmaailmas orienteerumine eeldab teadmisi mitte üksnes lokaalsetest ja globaalsetest suundumustest, vaid ka võimet mõista väärtpaberitega kaasnevaid riske. Appi tõttavad pangad kui investeerimisühingud, kelle usaldusliku juhtimise alla on võimalik jätta oma kogutud säästud. Millised on investeerimisteenusega seonduvad kliendi õigused, panga kohustused ning kuidas on kliendil võimalik oma õigusi kaitsta, kirjutab Fondia Baltic OÜ juht Anti Kodar.

title: Anti Kodar: kas ja millal vastutab pank nurjunud investeeringu eest?

maintext:
Pangandus põhineb usaldusel, mis kõige selgemalt väljendub investeerimisteenuste osutamises. Klient annab panga usalduse vastu õiguse käsutada oma raha (vara). Olenevalt volitustest võib panga teenus seisneda kas isiklikus soovituses, kuhu instrumenti investeerida, või väärtpaberiportfelli valitsemises. Artiklis on käsitletud peamiselt investeerimisnõustamisel ja väärtpaberiportfelli valitsemisel kaasnevaid kohustusi, kuna nende teenuste puhul küsib klient nõu: «Kuhu ma peaksin investeerima?»
Pank on kohustatud osutama investeerimisteenuseid õiguspäraselt, piisava asjatundlikkuse, täpsuse ja hoolikusega, lähtudes kliendi parimatest huvidest. Võib- olla olete kokku puutunud pankade vastutust välistavate lausetega «iga investeeringuga kaasneb risk, võid kaotada kogu oma investeeringu», kuid siin tuleb märkida, et ainult hoiatuse esitamine ei vabasta panka kohustusest ega välista igal juhul ka vastutusest. Eeltoodust lähtuvalt saame rääkida eeskätt järgnevatest panga kohustustest.
Kohustus olla asjatundlik
Panga töötajad on piisavate teadmiste, kogemuste ja kvalifikatsiooniga andmaks kliendile soovituse investeeringu tegemiseks, mis vastab kliendi riskitaluvusele. Eeltoodu käib peamiselt täisvolitusega väärtpaberiportfelli valitsemise teenuse kohta, kus pank teeb otsuse kliendi eelneva nõusolekuta. Näiteks võiks täisvolitusega väärtpaberiportfelli valitsemisel lugeda asjatundlikkuse kohustuse rikkumiseks, kus pank otsustab investeerida kliendi vara finantsinstrumenti, kontrollimata viimase sisu kui vastavust kliendi riskitasemele.
Kohustus olla hoolas
Investeerimisteenuse osutamine algab potentsiaalsele kliendile teabe esitamise kui ka hankimisega. Kliendile esitatav teave peab sisaldama teavet teenuste, väärtpaberite olemuse ning riskide kohta, mis võimaldaks kliendil ja potentsiaalsel kliendil aru saada kaasnevatest riskidest. Arusaadavalt vajab tavaklient (enamik kliente) kõige rohkem n-ö «käehoidmist» ja tuleb kohaldada kõrgendatud hoolsusstandardit.
Sobivuse hindamist kliendi jaoks võib vaadelda kahetasandilisena: a) pangasisene finantsinstrumendi riskitaseme määratlemine ja b) finantsinstrumendi ja investeerimisteenuse sobivuse hindamine konkreetse kliendi jaoks.
Pank peab õigesti määratlema instrumendi vastavalt alusvara piisavusele, kvaliteedile, likviidsusele, võimalikele tagatistele ning muudele riskidele, mis võivad instrumenti mõjutada. Sobivus konkreetse kliendi jaoks sõltub tema teadmistest, kogemustest, finantsvõimekusest kui investeerimiseesmärkidest. Näiteks ei tohiks pank täisvolitusega väärtpaberiportfelli valitsemisel märkida kliendile kümneaastase lunastustähtajaga võlakirju, kui kliendi investeerimisperiood on kaks aastat, samuti märkida portfelli võlakirju, mis oma keerukuselt ei pruugi olla kliendi profiilile vastavad.
Sobivuse hindamist on pank kohustatud tegema kogu teenuse kestvuse ajal ning hindamine puudutab nii teenuse osutamist kui ka finantsinstrumenti. Seda põhjusel, et aja jooksul võivad muutuda kliendi teadmised ja kogemused kui ka väärtpaberi omadused, mis ei pruugi enam vastata kliendi riskitaluvusele.
Kohustus olla lojaalne
Panga lojaalsuskohustus tähendab, et pank peab teenuse osutamisel arvestama kliendi huvidega ning neid huve kaitsma. Pank ei või kliendile teenust osutades eirata kellegi teise isiku huve, sh enda huve kliendi huvidest tähtsamaks pidada – ta peab tegutsema kliendi jaoks parima kasuga.
Praktikas ei ole tavatu, et pank esindab investeerimisteenuse osutamisel nii ostjat kui ka vastaspoolt (kelleks võib mh olla pank ise). Eeltoodu on aktsepteeritav, kui enne teenuse osutamist sellest ka klienti teavitatakse. Kuid kliendina peate olema teadlikud teenustasudest, mida pank vastaspoole huvides tegutsedes saab ning nende kujunemise põhimõtetest.
Tegemist on huvide konflikti olukorraga ehk panga jaoks ei ole tasustatav mitte üksnes kliendi väärtpaberiportfelli valitsemine, vaid ka müüja huvides konkreetsete väärtpaberite vahendamine. Seega ei pruugi väärtpaber olla kliendile võimalikest parim, ent selle eest laekub pangale täiendav tasu. Sellises olukorras on panga kohustuseks klienti teavitada kogu konflikti sisust ning ilma kliendi nõusolekuta ei või pank kliendile teenust osutada, s.o konkreetsel juhul väärtpaberit kliendi portfelli omandada või väärtpaberit kliendile soovitada.
Milliseid samme astuda, kui pank on kohustusi rikkunud?
Eelmainitud kohustuste rikkumisel võib pangal tekkida kahju hüvitamise kohustus. Kahju hüvitise suuruse väljaselgitamiseks tuleks klient asetada olukorda, kus pank ei oleks temal lasuvaid kohustusi rikkunud. Näiteks võiks asuda seisukohale, et huvide konflikti olukorras ei oleks pank saanud konflikti aluseks olevaid väärtpabereid üleüldse kliendi nimel omandada.
Praktikas ei ole probleem mitte kahju suurus, vaid kuidas jõuda üleüldse rikkumistele jälile. Edastava teabe sisu ja maht sõltub eeskätt pangast ja klient ei pruugi rikkumisest üleüldse teadlik olla. Näiteks kas kliendi esitatud teavet on, ja kuidas on, arvesse võetud isikliku soovituse tegemisel. Keerulisem võib olla rikkumiste tõendamine ja nt huvide konflikti olukorras, kuna klient ei pruugi olla teadlik faktist, et pank võis tegutseda veel kellegi teise huvides. Kliendi positsiooni kergendab asjaolu, et kahtluse ja vaidluse korral on pangal kohustus tõendada vastupidist.
Esmaseks sammuks rikkumiste või kahtluse esinemisel oleks pangale kaebuse esitamine. Kui kaebuse lahendamine ei vii kliendi jaoks soovitud tulemuseni, on võimalik pöörduda kohtusse. Arvestades, et tegemist on õiguslikult keeruka valdkonnaga ning vastaspooleks on jõupositsioonil olev pank, ei ole panga kliendid tihtilugu valmis oma õiguste kaitseks kohtusse pöörduma.
Artikli autor on seisukohal, et seadusandjal tuleks luua iseseisev ning pädevatest spetsialistidest koosnev vaidlustusorgan, mis aitaks kaasa finantsteenuste vaidluste kiirele ning kuluökonoomsele lahendamisele. Alternatiivse vaidlustusorgani tagaks finantsteenuse tarbijale kindluse, et vaidluse lahendavad selle valdkonna spetsialistid.
Alternatiivse vaidlustusorgani loomiseks kohustab liikmesriike ka direktiiv finantsinstrumentide turgude kohta (nn MiFID II), mille ülevõtmine siseriiklikku õigusesse on kavandatud 2018. aastaks. Vastava organi loomise vajadusele on juhtinud tähelepanu ka Finantsinspektsioon ning seda juba 2006. aastal.
Anti Kodaril on pikaajaline kogemus pangandus- ja finantsõiguse valdkonnas, olles eelnevalt töötanud õigusnõustajana krediidiasutuses kui ka advokaadibüroos.


description: Üle-eelmisel esmaspäeval toimus Poolas riigi ajaloo esimene naiste üldstreik, mis oli suunatud Euroopa ühe karmima abordiseaduse edasise karmistamise vastu ja milles osales 100 000–150 000 inimest 60–100 linnas. Millised on Poola praeguse olukorra ühiskondlikud tagamaad, arutlesid streigipäeva õhtul kolm Eestis elavat poola naist: Tartu ülikooli poola keele ja kultuuri lektor Joanna Dagmara Dobosz, MTÜ Öökull juhataja kohusetäitja Agnieszka Kunz ja Merit Tarkvara ASi tooteturundusspetsialist Aleksandra Andrzejczyk. Teksti pani Sirbi tarvis kirja Raul Veede.

title: Poola küsimusi: seksuaalkasvatus eriloal ja ei mingeid aborte

maintext:
Kuidas selline partei nagu Õigus ja Õiglus (Õ&Õ) üldse võimule sai? Mis muudab ta atraktiivseks?
Joanna Dagmara Dobosz: Poola poliitikas on vaid kaks arvestatavat erakonda, Õ&Õ ning Kodanikuplatvorm (KP). Kõik teised on väikesed ja neil ei jätku jõudu, et valimisi võita. Kaheksa aasta vältel valitses Poolat Kodanikuplatvorm (Platforma Obywatelska), kes ei teinud mingeid märkimisväärseid reforme, kuid jagas arvukalt lubadusi. Pärast eelmise valitsuse kaht järjestikust valitsusaega ja aastatepikkust ebakompetentset valitsemist vajasid valijad muutusi. Õ&Õ lubas parandada ka kõige vaesemate, vanurite, haigete ja perekondade elutingimusi. Paljudel inimestel ei jagunud julgust, et valida „vähim kahest halvast”. Kahjuks on nad unustanud, et vendade Kaczyńskite eelmise võimuloleku ajal karjus pea igaüks loosungeid võimuvahetusest ja valitsuse kukutamisest.
Muutusi lubasid ka Kukiz’15 ja Korwin, ent kahel uuel parteil nappis kogemusi. Kukiz’15 juht oli näiteks endine rokkar. 2015. aasta valimised keskendusid riskimaandamisele. Kui esimese valijad olid vihased või kaotasid lootuse, siis läksid viimati valima peaaegu üksnes Õ&Õ toetajad. Osavõtt valimistest oli uskumatult loid. Õ&Õ suutis müüa stabiilsust ja väärtusi ning seda, et ta on suuruselt teine partei, mis ei ole Kodanikuplatvorm. Õ&Õ populaarsust on suurendanud ka põgenikevool, terrorirünnakuid, Euroopa kultuuride ja tavade segunemine ja homoabielud. Poolakad on nende sündmuste tõttu ärevad. Inimesed vajavad tundmatuse ja oma hirmude eest kaitset. Katoliiklikus riigis otsitakse kaitset kirikust. Jarosław Kaczyński parteil on võimas patriootlik moto. Nad näitavad, et elus on kõige tähtsamad Jumal, au ja isamaa, millel on väga tugev mõju iga patrioodi kujutlusvõimele.
Aleksandra Andrzejczyk: Poola ühiskond on väga traditsiooniline. Huvitav on analüüsida seda Geert Hofstede kultuuridimensioonide alusel (https://www.geert-hofstede.com/poland.html). Kui lugeda tema Poola-teemalist uurimust, võib näha, et soov ebakindlust vältida on Poolas suur. Me paneme muutustele tugevalt vastu ja seda teeb ka kirik. Selline suhtumine ei muutu kiiresti. Ühiskonnas on emotsionaalne vajadus tugevate reeglite järele ja kirik pakub neid igaühele hulgi. Hofstede järgi tunnistavad kõrge võimudistantsi skooriga maades ühiskonnaliikmed sellist olukorda ning vähema võimuga institutsioonide liikmed ja organisatsioonid eeldavad ja aktsepteerivad võimu ebavõrdset jagunemist. Poola ühiskond on hierarhiline, samamoodi kui kirik. Selles on palju autoritaarsust.
Õ&Õ sarnased poliitilised liikumised ja parteid on esile kerkinud paljudes Euroopa riikides ja kaugemalgi. Igal pool on neil oma eripära. Miks teie arvates on Poola praegu ainus riik, kus toimuvad seesugused massimeeleavaldused?
Dobosz: Poolas tunnistavad isegi suurimad Õ&Õ toetajad, et midagi on läinud viltu – see on esimene kord pärast Poola kolmanda vabariigi sündi 1989. aastal, kui valimised võitnud partei ei vaja valitsemiseks üldse mingisugust koalitsiooni, nii et üks demokraatia eneseregulatsiooni mehhanismidest lihtsalt puudub. Mõistetakse, et parlamendi enamuse toel saab kergesti suruda läbi seadusi, mis esindavad tegelikult mitte valijate, vaid poliitikute huve. Just sellepärast püütakse valitsust vastutusele võtta.
Isegi kõigi traditsioonitruum ja religioossem ühiskonda peab ütlema ei, kui mehed mõistavad, et nende naised ja tütred on ohus. Abordivastane organisatsioon Fundacja Pro, keda abistas juristide ühendus Ordo Iuris kirjutas seaduseelnõu, mille järgi taheti kriminaliseerida kõik abordid, mis tähendab, et mitte üksnes naine ise, vaid ka tema arst ja igaüks, kes protseduurile kaasa aitas, saaksid kuni viieaastase vanglakaristuse. ELis on nii karmid seadused vaid Vatikanis ja Maltal. Poola abordiseadus on juba praegugi üks Euroopa karmimaid. Poolas on abordid lubatud vaid siis, kui lootel on tugev arenguhäire, sünnitus ohustaks ema elu ja tervist või kui rasedus on vägistamise või intsesti tagajärg. Lisaks nõutakse, et ehkki seksuaalkasvatus jääb koolidesse alles, peab tundides osalemiseks olema õpilasel vanemate kirjalik luba.
Uue seaduse all lööks õitsele must turg. Keskklass ja rikkad otsiksid korralikke meditsiiniteenuseid teistest riikidest, aga vaesed peaksid leppima odavate ja ohtlike lahendustega. Pealegi järgneb sünnile elu ja mitte iga pere ei suuda kohaneda raske puudega lapsega. Poola ei saa juba praegugi puudega laste toetamisega hakkama. Ma ei näe tuhandete kaupa liiderlikke naisi, kes kasutaksid aborti rasestumisvastase tableti asemel. Ma ei näe inimesi, kes otsustaksid teha aborti lihtsalt seetõttu, et neil on selline tuju. Ma tunnen vaid naisi, kes on seda kunagi teinud tõsistel põhjustel, eelkõige loote raskete tüsistuste tõttu. Poola abordivastased organisatsioonid räägivad sageli loote õigustest, veel sündimata inimese õigustest. Neil on ilusad loosungid ja motod raskest vigastatud ja surmahaigete laste õiguste teemal, kuidas neil on õigus olla armastatud, saada abi ja omada perekonda. Kuid kohe pärast sündi nad keelduvad sellest abist.
Tunnen nii Eestis kui ka Poolas perekondi, kel on väga haiged lapsed. Ma näen Eesti perekondi, kellele on tagatud tasuta rehabilitatsioon ja lasteaiakoht. Teisalt näen ma Poola abielupaare, kes peavad otsustama: kumb neist loobub tööst ja jääb koduseks, sest lasteaiakohta on võimatu leida. Ma näen Poola paare, kes peavad rehkendama, kas nad suudavad maksta rehabilitatsiooni eest või osta midagi kodus vajalikku. Ja lõpuks näen ma Poola abielupaare, kelle suhe ei pea katsumustele vastu, sest me oleme vaid inimesed ning meil on õigus öelda: „Ei, ma enam ei suuda, ma annan alla.“ Tuntud arst Romuald Dębski, kes juhib Varssavis Bielański haiglas günekoloogia ja sünnitusabi osakonda, on öelnud New York Timesile antud intervjuus, et uus seadus oleks sünnituseelse diagnostika lõpp: „Ma ei saaks teha kõige elementaarsemaidki sünnituseelseid uuringuid, näiteks amniootilise vedeliku testi, mis aitab määrata mõningaid geneetilisi häireid nagu Downi sündroom.“
Andrzejczyk: 1975. aasta oktoobris streikis 90% Islandi naistest võitlemaks oma õiguste eest. Poola naised otsustasid järgida eeskuju, et võidelda õiguse eest langetada otsuseid omaenda tervise ja keha kohta, kõige elementaarsemate inimõiguste eest. Kui kodanikualgatuslik abordiseaduse leevendamise eelnõu juba esimesel lugemisel tagasi lükati, levis Poolas kiirelt pettumus ja ärritus. Enamik meist tundis tõelist hirmu, et uus karm seadus võidakse tõepoolest vastu võtta.
Kes olid meeleavalduse organisaatorid ja eestvedajad? Kas see sai alguse pigem parteipoliitilise initsiatiivi või kodanikualgatusena?
Dobosz: Organisaatorite seas oli kaks erakonda: liberaalne partei Nowoczesna (Kaasaegne partei) ja sotsiaaldemokraatlik Partia Razem (partei Üheskoos). Kuid esimesel kohal oli kindlasti Razem. Umbes nädal tagasi alustasid nad Facebookis algatusega kanda musti rõivaid, teha foto ja jagada seda, et näidata toetust abordivabadusele. Vähem kui 24 tunniga levis #czarnyprotest ühismeedias nagu viirus. Kogu eelmise nädalavahetuse kestsid protestiüritused.
Mustale Protestile vastandus ka Valge Protest, kirikujuhid kutsusid valgeid või kirjusid rõivaid kandes abordikeeldu toetama?
Dobosz: Valge Protest polnud kaugeltki sama suur kui must. Katoliikliku TV Republika ajakirjanikud kandsid valgeid linte. Facebookis oli ka sündmuseleht, kus Wrocławi karmeliitide kogudus kutsus üles Musta Protesti ja abordi vastu üheksa päeva järjest palvetama. Mõned inimesed tulid ka tänavale, ent ma pole kuulnud, et kuskil olnuks neid koos üle saja. Samal ajal oli igas linnas mitu tuhat musta riietatud meeleavaldajat. Katoliku kiriku õpetuse järgi ei ole abordi korral andestust. Abort on mõrv, see on patt. Ma ei tea ühtki preestrit ega piiskoppi, kes selles asjas avalikult leebemaid vaateid toetaks. Kuid siiski olid Poola piiskopid kirjutanud pärast aprillikuist kohtumist alla avaldusele, mis ei toetanud aborti teinud naiste karistamist. Nagu on märkinud Johannes Paulus II, lahendab kirikus selliseid juhtumeid pihisakrament kanoonilise õiguse ja eetikareeglite järgi, kuna naise abordiotsust mõjutavad paljud keerukad faktorid.
Andrzejczyk: Hulk inimesi peab abordikeelu vastu võitlemist samaväärseks mõrvale julgustamisega. Abort on olnud pikka aega tabuteema. See on miski, mis juhtub teistega, mitte minuga. See on midagi nii halba, et tuleb ära keelata. Välisminister Witold Waszczykowski ütles protestide kohta koguni, et tüdrukud tahavad lihtsalt lõbutseda. Kavandatud seaduseelnõu nägi ette ka vanglakaristuse nurisünnitajatele. On tähtis ära märkida, et kirik vanglakaristust ei toetanud. Muidugi on abort katoliku usu kohaselt surmapatt, millele järgneb kirikust väljaheitmine. Samal ajal on paavst Franciscus praegustele sündmustele viidates julgustanud preestreid aborte andestama nagu kõiki teisigi patte. See on üks tema valitsusajal ilmnenud postmodernistlikest suundadest, mille järgijate arvukus Poolas ilmselt varsti selgub.
Miks on Poola kirik kehapoliitika küsimustes konservatiivsem kui paavst?
Dobosz: Poola vaimulikkond ei nõustu praeguse paavstiga peaaegu tema ametiaja algusest peale. Piiskopid kritiseerivad teda jõupuuduse, leebuse ja liberaalsete mõtteavalduste eest. Tänapäeval, mil meid mõjutab hirm terrorirünnakute ja kuritegude ees, millest meedia iga päev kõneleb, leiab Poola katoliku kirik, et usklikud vajavad tugevat konservatiivset juhti, kes hoolealuseid kaitseks. Paavst Franciscus püüdleb aga andestuse ja leppimise, sallivuse ja omaksvõtu poole. Ta ei sobi Poola kirikujuhtide retoorikaga.
Agnieszka Kunz: Ma ei tea, miks kirik on paavstist karmim. Aga ma mõistan, et üks põhiõpetustest on kaitsta elu selle algusest peale, ja preester, kes esindab katoliku kirikut, peab esindama ka neid väärtushinnanguid. Minu meelest ei ole see võitlus kiriku vastu. Igaühel on õigus uskuda, mida tahab. See on võitlus kiriku poliitikasse sekkumise vastu ning katoliiklike väärtuste riigi seadustesse surumise vastu. Võitlus naiste õiguste eest läheb edasi ning loodetavasti järgnevad arutelud teiste tähtsate ühiskondlike küsimuste, näiteks tsiviilpartnerluse üle.