title: Efektiivsuse hind

maintext:
Efektiivsuse hind
5. september 2016
Kui tuleb teateid, et mõni tegutsev ettevõte on muutunud varasemast oluliselt efektiivsemaks ja tugevdanud oma konkurentsivõimet, siis võib peaaegu alati selle tõlkida ka lihtsaks ja otsekoheseks sõnumiks, et nüüd suudetakse märksa väiksema arvu töötajatega teenida sama palju või rohkemgi tulu.
Selleks on tulnud tööd ümber korraldada, teha õigeid investeeringuid ning soetada paremaid masinaid ja seadmeid. Kogu selle protsessi paratamatu kaasmõjuna näidatakse paljudele senistele töötajatele ust. Eriti siis, kui tootmismahud just silmanähtavat hüpet ülespoole ei tee.
Sama on toimunud ka Ida-Viru põhilises majandusharus põlevkivitööstuses. Kuigi kõige suuremad töötajate koondamised toimusid sajandivahetusel, pole need lõppenud praeguseni. Eesti Energia on näiteks viimase kümne aasta jooksul likvideerinud mitu tuhat töökohta.
Ka põlevkivielektri tootmine on põhjalikult muutunud, et kohaneda keerukatel aegadel avatud turu dikteeritud reeglite ja nõudmistega. Praegu osatakse Narva jaamades oluliselt kiiremini energiaplokke seisma ja käima panna kui veel viis aastat tagasi. See on tundide jooksul kõikuva hinnaga turul äärmiselt tugev trump.
Uus, üüratult kallis, kuid kõigest 45 töötajaga Auvere jaam on töökindel ega vaja lähematel aastatel suuremaid remonte. Samas väheneb vanemate plokkide kasutamise vajadus. Selle kõige taustal on mõnes mõttes ootuspärased ka koondamised elektrijaamu hooldavates ja remontivates firmades.
Suurema efektiivsuse saavutamine on iga äri jaoks eluliselt tähtis. Paha on vaid see, et viimasel 10-15 aastal pole efektiivsuse jahi pööraselt kibeda tempoga suutnud sammu pidada uute ettevõtete ja töökohtade loomine Ida-Virumaale. Seepärast on ka selles protsessis üleliigseks osutunud inimestel raske leida uut tööd ja leiba.


maintext:
Endine Kohtla vallavanem mõisteti tingimisi vangi
3. september 2016
Endine Kohtla vallavanem Hannes Lumiste nõustus kokkuleppemenetluse käigus enda süüditunnistamisega, mis tõi talle kahe aasta pikkuse tingimisi vangistuse.
2015. aasta mais pidas politsei kinni Kohtla vallavanema Hannes Lumiste (43) kahtlustatuna korruptsioonis. Pärast öö arestimajas veetmist kuulati ta üle ja hoiatati enne, et tema antud ütlustest sõltub, kas ta saab koju või läheb pooleks aastaks vahi alla.
Politsei sekkub
Peamine süüdistus, mis Lumistele esitati, oli seotud sama aasta kevadel toimunud teehoolduse hankega, mis nägi ette killustiku laotamist valla teedele. Hanke võitis OÜ Estamet, kes neljast osalenud pakkujast pakkus kõige odavama killustiku hinna − 37 000 eurot ilma käibemaksuta (eeldatav maksumus oli 45 000). Tööd said tehtud aprillis ning kui raha ja üleandmisdokumendid hakkasid liikuma, sekkus politsei.
Lumistele pandi süüks, et ta leppis kokku Estameti juhi Vladimir Grafi ning ehitusfirma Astnik Ehitus liikme Nikolai Astaševiga, et osa rahast liigub viimase firmasse varem tehtud tööde eest. Nimelt oli sama aasta veebruaris Astnik Ehitus vahetanud vallas ühe drenaažitoru, mille käigus sai kannatada tee. “Toona oli vaja see kiiresti korda saada ja ma ütlesin Astaševile, et tehku ära, raha saab hiljem. Vastasel juhul oleks pidanud hanke korraldama, mis oleks aega võtnud,” selgitas Lumiste Põhjarannikule. Nii kandiski Estamet kevadel Astnik Ehitusele üle 1800 eurot, mida paberite järgi näidati kui killustiku laotamist, ent tegelikult oli see tasu veebruarikuise teeremondi eest.
Lumiste ütleb, et see oli ainus viga ning ta tunnistas seda kohe.
Politsei ja prokuratuur leidsid aga, et need 1800 eurot pole ainus väärkasutatud raha − uurijatel õnnestus kokku arvutada, et killustikku pandi teedele vähem, kui paberites näidatud, ja selle eest pandi peavastutus Lumistele. Viimase sõnul aga ei käinud ta koormaid lugemas ja kuna töö sai tehtud eelarve piires, et tekkinud tal endal mingeid sellekohaseid kahtlusi. “Ütlesin ka uurijatele, et öelge siis, kui palju ja mis tegemata jäeti, kuid see jäigi vastuseta,” sõnas ta.
Lisaks Astnik Ehitusele ja Estametile haarati kriminaaluurimisse ka OÜ Petrona, mille omanik Rasmus Štrik on Lumiste hea sõber. Lumiste tunnistab, et aitas Petronat eraisikuna ehitusküsimustes, kuid valla hangetes see firma ei osalenud ka seetõttu, et Štriki ja Lumiste sõbrasuhted olid laialt teada. Estamet palkas aga valla teetööde allhankijaks Petrona. Ent kui Estametist hakkasid rahasummad (kokku umbes 15 000 eurot) liikuma Petronasse, tundus see politseile kahtlane. Ühe Petrona arve viis Lumiste Štriki palvel Grafile ja kui viimane ütles, et sellel puudub firma esindaja allkiri, pani Lumiste sellele enda allkirja, mis lõpuks tõi talle ka võltsimise süüdistuse.
Miks aga võttis Lumiste hiljem 3000 eurot sularahaautomaadist Petrona kontolt? “Rasmus palus mul talle see raha tuua, kuna ta ise oli hõivatud ja tal oli kellelegi tööde eest vaja maksta,” selgitab Lumiste.
Ettevõtjate suhtes menetlus lõpetati
Kuigi Lumiste võttis omaks ainult veebruarikuise teeremondiga seotud episoodi, sai ta lisaks sellele ja võltsimissüüdistusele ka süüdistuse võõra vara pööramises kolmanda isiku kasuks (teetöid teinud Estamet maksis Petronale). “See oli tegelikult nende kahe firma vaheline arveldamine ja mina vallavanemana sellesse ei puutunud,” sõnab Lumiste.
Kõigi kolme ettevõtja puhul, kelle kohta oli samuti kriminaalmenetlust alustatud, lõpetas prokuratuur tänavu menetluse klausliga, et nende süü polnud suur.
Lumiste ütles, et nõustus kokkuleppemenetluses end süüdi tunnistama rahalistel kaalutlustel. “Arutasin advokaadiga seda küsimust ja ta ütles, et kui tahan edasi minna, tuleb arvestada veel kuni 3000 euro suuruse kuluga,” lausus Lumiste, lisades, et umbes sama suure summa oli ta selleks ajaks kulutanud ja tal lihtsalt polnud enam raha advokaadile maksmiseks. Pärast kriminaalasja alustamist oli Lumiste ka mõnda aega töötu, kuna astus toona vallavanema kohalt tagasi.
“Ma ei süüdista kedagi, saan aru, et politseil oli kah tarvis asjale kuidagi punkt panna. Eks see oli üks elu õppetund,” sõnas eksvallavanem, kes praegu on ametis ühes ehitusfirmas.
Kuigi kohtuotsuses on kirjas, et valla raha pöörati kolmanda isiku kasuks, ei ole seal kirjas, et keegi oleks ebaseaduslikult raha tasku pistnud. Kohus tõdes vaid, et tsiviilhagi selles asjas esitatud pole. Ehkki politsei küsis korduvalt vallavalitsuselt, et see esitaks hagi kahju tekkimise kohta, vald seda ei esitanud põhjendusel, et selleks puudub alus, kuna tööd said ettenähtud eelarve piires tehtud.
Kohus määras Lumistele kahe aasta pikkuse tingimisi vangistuse kahe ja poole aasta pikkuse katseajaga. Praeguseks on otsus jõustunud.

fasttext_language: et


maintext:
Ettevõtluse auhinda püüab kaks Ida-Viru ettevõtet
21. september 2016
Ettevõtluse auhinna nominentide seas on Narva metallitöötlusettevõte OÜ Fortaco Estonia ja Kohtla-Järve keemiatehas OÜ Eastman Specialties.
Ettevõtluse auhinda annab välja ettevõtluse arendamise sihtasutus (EAS). Koostöös eri valdkondade asjatundjatega valiti välja kolm paremat ettevõtet viies kategoorias. Hindamise aluseks olid majandustulemused, turundusplaanid, tootearendus ja teised tegurid, mis tagasid ettevõtetele edu. Iga kategooria parimad kuulutatakse välja 13. oktoobril toimuval pidulikul auhinnagalal.
Üle saja uue töökoha
OÜ Fortaco Estonia kandideerib aasta välisinvestori tiitlile. Ettevõte annab tööd 370 inimesele, kes teenivad keskmiselt 1127 eurot, kusjuures kahel viimasel majandusaastal on loodud 129 töökohta. Ettevõtte eelmise aasta müügitulu oli ligi 30 miljonit ja ärikasum umbes pool miljonit eurot.
Viimase kahe aasta investeeringute kogumaht ulatub 2,5 miljoni euroni. Investeeringute eesmärk on olnud tehase võimsuse tõstmine ja tootmisprotsesside automatiseerimine, samuti inimeste koolitamine.
Fortaco Estonia on kunagise sõjatehase Baltiets järeltulija ja kuulub Soome kapitalil põhinevasse Fortaco Gruppi, valmistades metallkonstruktsioone tellijatele üle Euroopa.
Aasta välisinvestori auhinnakategooria eesmärk on tunnustada ettevõtteid, kes on silma paistnud Eestisse tehtud otseseste välisinvesteeringutega ning panusega majandusellu uute tehnoloogiate ja ärimudelite rakendamise ning kõrge kvalifikatsiooniga töökohtade loomisega.
Panustab kohalikku ellu
OÜ Eastman Specialties valiti kolme nominendi hulka aasta piirkonna ettevõtte kategoorias, kus soovitakse tunnustada neid, kes põhitegevuse kõrvalt panustavad ka kohaliku eluolu arengusse.
OÜ Eastman Specialties müügitulu oli eelmisel aastal ligi 58 miljonit eurot ja ärikasum 7,6 miljonit eurot. Ettevõtte töötajate arv on 163 ja keskmine töötasu 1505 eurot.
USA kontserni kuuluv ettevõte, mis asutati 1995. aastal ärinimega Velsicol Eesti, väärtustab oma töötajaid ning panustab teadlikult piirkonna arengusse. Näiteks usutakse, et kõik tööõnnetused on välditavad, ning selle nimel nähakse kõvasti vaeva. Samuti väärtustatakse terveid eluviise. Neile, kes soovivad suitsetamisest loobuda, jagatakse tasuta plaastreid. Töötajatele pakutakse spordikompensatsiooni, mitmeid vaktsiine jms.
Koostöös Kohtla-Järve linnavalitsusega korraldati heategevusjooks, mille eesmärk on aidata haigete lastega peresid. Pidevalt abistatakse ka lastekodusid. Ettevõttes on oma sponsorluse fond ja TTÜ stipendiumid. (PR)


title: Põhjarannik 22. septembril

maintext:
Põhjarannik 22. septembril
22. september 2016
* Kohtla-Järve vanalinna kavandatava üle 8 miljoni euro maksva hiiglasliku spordiküla rajamise algus lükkub vähemalt pool aastat edasi, kuna rahandusministeerium soovib enne rahastamisotsuse tegemist linnavalitsuselt põhjalikumaid selgitusi.
* Selleks et süüa hommikust või õhtust nagu president, piisab jupikesest Sigwari singist ja jupikesest Sigwari suitsupeekonist. Kõik, mis puudutab sealihatooteid, tellib presidendi kantselei peakokk Taigo Lepik Sigwarist ehk − nagu ta ise ütleb − siga tuleb Sigwarist. Eile käis Lepik oma meeskonnaga Varjale Sigwari töötajaid koostöö eest tänama.
* Reformierakonna presidendikandidaat kohtus eile lõunasöögil Ida-Virumaa valijameestega Saka mõisahotellis. Sellest, mida tal on pakkuda Ida-Virumaale ja siinsetele valijameestele, rääkis ta Põhjarannikule enne seda kohtumist antud intervjuus.
* Endises Narva Aleksandri koguduse majas, mis rahvasuus on tuntud ka Eesti majana, asutati 2. septembril uus luterlik kogudus, sest eelmine läks segaste rahaasjade tõttu pankrotti.


title: Põhjarannik 20. septembril

maintext:
Põhjarannik 20. septembril
20. september 2016
* 14aastase Narva tüdruku Darja tapmises kahtlustavana on kinni peetud kaks Narvast pärit noormeest, neist üht kahtlustatakse tapmises ja teist tapmise varjamises. Vastuse põhiküsimusele − miks tüdruk tapeti − ja muud detailid on uurimisorganid valmis avalikustama alles kohtus. Uurimine tegi kindlaks, et 14aastane Darja tapeti sellessamas kohas, kust 2015. aasta 9. detsembril tema surnukeha leiti − Pähklimäe terviseraja kaugeimas osas, umbes paari kilomeetri kaugusel tema kodust. Uurijate sõnul oli tüdruk läinud sinna ise ja vägivaldselt teda sinna viidud ei oldud.
* Eesti arhitektide liidu aastapreemia võib tulla Ida-Virumaale. Eesti arhitektide liidu aastapreemiale esitati kaheksa tööd, mille seast valiti lõppvooru neli nominenti. Neist kaks asuvad Ida-Virumaal: Eesti kaevandusmuuseumi rikastusvabrik Kohtla-Nõmmel ning Joaoru rannahoone ja puhkeala Narvas.
* Narva linnavolikogu enamus hääletas lasteaiaõpetajate palkade tõstmise poolt − see otsus puudutab rohkem kui 300 Narva 18 lasteaias töötavat õpetajat. Palgad kerkivad 2017. aasta jaanuarist 15 protsenti.
* Laupäeval avas Jõhvi kontserdimaja hooaja suurepärane Valgevene riiklik akadeemiline sümfooniaorkester, mille kontserdil kõlasid ka selle maa rahvapilli simbli helid.


maintext:
Venemaa on punktis, kus kõik arenguteed on võimalikud
30. september 2016
Põhjarannik vestles nädal enne uue riigiduuma koosseisu valimisi tunnustatud ajakirjaniku ja kirjaniku Arkadi Babtšenkoga, kes leiab, et ükski tulevikustsenaarium pole praeguses punktis Venemaal välistatud − kõige verisematest sündmustest “psühhiaatriakliiniku” alaliste asukate üleöö paranemiseni välja.
Olen kuulnud teist ülivõrdes räägitavat: “Mees, kes elavaist kujutab sõda kõige realistlikumalt.” Võib arvata, et pole palju inimesi, kes ise on sõjas osalenud ja valdavad ka sulge nagu Hemingway. Kuidas te alustasite oma kirjanduslikku tegevust?
Saabusin teisest Tšetšeenia sõjast − esimeses olin ajateenijana, teises juba palgalisena −, lülitasin sisse teleka ja… seal ei näidatud päriselt seda, mis tegelikult toimus. Riigimeelsed kanalid näitasid oma vaatepunktist, opositsioonilised omast, aga tegelikult oli kõik hoopiski kolmandat moodi.
Kirjutasin − ei ütleks, et artikli, aga tähtede kogumi − selle kohta, mida sel teemal arvan, mida sõjas nägin, ja saatsin selle mitme ajalehe toimetusse. Helistati Moskovski Komsomoletsist, mis on üks suuremaid lehti, ja tehti ettepanek asuda sinna ajakirjanikuna ametisse. Sellest ajast kirjutan. Algul oli tegu lühikeste märkmetega, hiljem tulid juba jutustused. Nii see algas.
Teie ema oli kirjandusõpetaja, seega ei ole see valdkond juba eos teile kauge.
Ilmselt ei ole kauge. Minu haridus on samuti humanitaarne − juurateaduskonnast. Aga amet valis mind ise, mitte mina teda.
Intervjuuks valmistudes leidsin ühe YouTube`i video. Räägite seal, et omal ajal, mil osalesite Tšetšeenia sõjas, oli nõnda, et kui sõdur langes, avaldati talle kohast austust, aga see, mis praegu toimub, on kole. Kui keegi Vene sõdureist hukub väljakuulutamata sõjas Ida-Ukrainas, vaikitakse see maha ja omastele makstakse, et nemadki unustaksid.
Jah. Mulle ei meenu, et Venemaa ajaloos oleks varem midagi säärast olnud. Stalini ajal tapeti inimesi ja sellest jäi vaid number tunnistust andma, aga praegu lausa ostetakse surma. St sugulased ise salgavad enda omakseid, keegi neid ei sunni − pole ju 1937. aasta, tänapäeva Venemaa pole Stalini-aegne N. Liit.
Aga sugulased ise loobuvad mingi rahasumma või korteri eest oma hukkunud abikaasadest ja poegadest. Eemaldavad plaadid hauatähistelt ning kui ajakirjanikud helistavad, annavad nad telefoni üle kõrval istuvale FSB ohvitserile, et too esineks nende hukkunud mehena ja ütleks, et on hoopiski elus.
Ometi on ju Venemaal ka praegu ohvitseride seas selline asi nagu sõjaväelase autunne?
On, aga vähesel määral. On mõnedkümned juhtumid, kus inimesed on keeldunud Ukrainasse sõdima minemast − selliseid asju on olnud. Nende üle mõisteti kohut ja nad pandi sidima. Need on ainsad inimesed, kes päästavad Vene armee au − kui sellisest asjast üldse saab enam rääkida. Ja Venemaal pole neist juhtumitest eriti midagi laiemalt kuulda.
Esimene Tšetšeenia sõda oli teie esimene sõjaline kogemus. Tahaks küsida: millega oli teie meelest tegu?
Tegu oli kahtlemata impeeriumis aset leidnud koloniaalsõjaga selle nimel, et koloonia jääks tema koosseisu.
Loogiline oleks küsida: miks läksite ka teise Tšetšeenia sõtta − pealegi vabatahtlikult?
Tegemist oli irratsionaalse otsusega. Posttraumaatiline sündroom on igas ühiskonnas eksisteeriv nähtus. USAs oli pääle Vietnami sõda täpselt sama olukord: massiliselt esines enesetappe, joodi end surnuks, mindi sõtta tagasi… Venemaal olid samad lood ja neist, keda saadeti kutsealustena esimesse Tšetšeenia sõtta, naasis tuhandeid teise.
Mina ei sõitnud spetsiaalselt Tšetšeeniasse, vaid sõtta kui sellisesse. Minule polnud vahet − olgu sõda Krasnojarskis, Moskvas või Tallinnas. Sõjast naaseb su keha, aga su ajud jäävad sinna − tähendab kõigele vaatamata jääd ka ise sinna. Psühholoogilist abi, et sind sealt välja tuua, meile ei osutatud − Venemaal ei eksisteeri psühholoogilise rehabilitatsiooni süsteemi. Sa ei pea vastu ja naased.
Aga nüüd selgub, et olete oma ravi leidnud − millestki kirjutamine võib olla sellega seotud traumast vabanemise algus?
Kahtlemata on see minu ravi! Vist Solženitsõn kirjutas, et kui ta laagrist naasis, ta lausa pidi kogetu endast välja laskma, ta lausa pidi sellest kõigile jutustama. Edasi toimus tal täpselt sama, mis minul − räägid ühe ja teisega, aga sinust ei saa mitte keegi aru. Täiesti teine maailm ja sulle hakatakse esitama idiootseid küsimusi.
Aga pead ennast väljendama, sest ilma selleta pole võimalik edasi elada ning… siis sa hakkad kirjutama ja see on väga hea teraapia. Nagu ütleb üks tuttav, samuti sõjaveteran, kes ka kirjutab: oma minevikku ei maksa kohvris kaasas tassida. Parim viis minevikupainetest vabanemiseks on need kirja panna.
Millised isikuomadused peaksid sõjareporteril olema?
Samad, mis tavalisel inimesel. Peab aru saama, et kui eksime siin, rahuajal − näiteks paneme koma valesse kohta −, on see pelgalt komaviga, aga kui eksid seal, edastad valeinfot, võib see inimeste elusid maksta. Oma vea hinda pead selgelt aduma, peamine on mõelda. Ma ei kirjuta umbes 70 protsendist, mida tean. Operatiivinfo selle kohta, kuhu keegi liigub, kus mingid jõud paiknevad, pole üldse meie asi.
Ja kõige tähtsam on mitte valetada, mitte langeda propaganda tasemele. 100protsendilist objektiivsust sõjas nagunii pole, sest sinu ettekujutusele olukorrast avaldab nii ehk naa mõju see, kummal poolel asud. Aga siiski tasub püüelda objektiivsuse poole − mitte muutuda selliseks, milliseks muutusid Vene meediakanalid: nad lakkasid olemast meediakanalid, neist said propagandaagentuurid. Aga ülejäänu on sama, needsamad ajakirjanduslikud põhimõtted: info kontrollimine, sõltumatus, objektiivsus.
On teil praegu Ida-Ukrainas toimuva kohta lemmiktekste?
Kuna tegelen sõjateemaga juba ammu, puutusin kokku veel sõjakorrespondentidega, kes olid omaaegses NTVs, kus töötasid Jevgeni Kiritšenko, Stanislav Brunski, Boriss Koltsov, Julia Kalinina − suured Vene ajakirjandustähed. Praegu näen, kuidas see plejaad on lahkumas ja ametisse on asunud plejaad noori, kes pole vähem andekad: Pavel Kanõgin, Jelena Kostjutšenko, Anna Artemjeva, Timur Alevski, Ilja Barabanov. Nad kaevavad välja väärtuslikku infot, sukelduvad pingekolletesse. Ja teate, see rõõmustab mind erakordselt: siiski on Vene ajakirjandus elus − me oleme veel olemas.]
Teid nimetatakse praegu Venemaal opositsionääriks?
Nimetatakse rahvuslikuks reeturiks.
Mida see tähendab?
See algas pärast proteste. Enne 2011. ja 2012. aasta proteste olin võimude suhtes küll opositsioonis, aga kodanikuaktivistina kusagil ei osalenud. Aga kui algasid protestid, sest valimistulemused olid täielikult võltsitud, asusin neis aktiivselt osalema. Minu vastu algatati kriminaalasi, mind jälgiti, mind passiti sissekäigus, riputati lendlehti… See pole meeldiv, kui internetis levivad lendlehed sinu perekonda kujutavate fotodega ning aadressi ja tekstiga: “See on Arkadi Babtšenko − rahvuslik reetur ja liberaalne värdjas, minge talle külla!”
Ja Venemaa lähiajalugu näitab, et vahel minnakse ähvardamisest kaugemale.
Jah, inimesi tapetakse, pekstakse vaeseomaks. Kui kellegi puhul piirdutakse sellega, et teda visatakse briljantrohelisega, on see köömes. Igor Bakirovil löödi pea puruks, aga Boriss Nemtsov tapeti üldse ära. Minu sõprade ringist, mis formeerus protestide perioodil, on suur osa kas tapetud, vangis või riigist lahkunud. Mina olen seni Venemaal. Samas hindan riske adekvaatselt ja adun neid.
Hirm on eelkõige pere, mitte iseenda pärast. Ma ei karda võimu − see saab sind vangi panna ja kogu lugu. Võib pikaks ajaks vangistada − vanglakaristused on praegu Venemaal stalinlikud, 7-12 aasta pikkused. Võim on üles kasvatanud kihistuse inimestest, kel puudub täielikult hea ja kurja tundmine, ning sestap on pere pärast hirm. Seepärast võib Venemaalt lahkumine kõne alla tulla.
Millest kõnelete Avatud Eesti fondi korraldatud konverentsil “Venemaa Euroopas: mida toob tulevik?”?
Räägime valimiste teemal ja see on huvitav, sest tegelikult pole Venemaal mingeid valimisi.
Mis hetkest neid pole?
Kui valimised toimuvad, peavad need olema kristallpuhtad. Valimised ei seisne pelgalt hääletamises. See on ka kõigile kandidaatidele võrdse aja ja agitatsioonivõimaluste eraldamine − ilma et kasutataks nn administratiivset ressurssi. Ses mõttes lakkasid 1996. aastast valimised Venemaal olemast. Juba siis, kui Jeltsin valiti teiseks perioodiks, toimusid mahhinatsioonid.
Tundub, et siis oleks valimistulemuste järgi Zjuganov pidanud presidendiks saama. Aga lõplikult saab valimiste kadumisest rääkida alates 2012. aastast, mil V. V. Putin lihtsalt usurpeeris riigipöörde läbi võimu. Pean seda just nimelt võimuhaaramiseks jõuvahendeid kasutades: olid massilised meeleavaldused, Moskvasse toodi lisavägesid. Alates sellest ajast ei saa me valimistest kõnelda.
Veel kirjandusest. On teil ses vallas unistusi?
Jah, loomulikult on. Pole isikliku kirjandusloomega ammu tegelnud − pääle seda, kui kirjutasin Tšetšeeniast, kusjuures kõigest ei kirjutanud. Pääle seda olen tegelnud ajakirjandusega. Nüüd tahaks kirjandusega jätkata. Peale Tšetšeenia on mul kirjutada Gruusiast, Ukrainast, elu üle laiemalt järele mõelda. Elu Venemaal toodab iga päev süžeesid! Ükski [Charles Michael] Chuck Palahniuk (USA kirjanik, kelle kuulsaim teos on vahest “Kaklusklubi”, millest on ka suurepärane filmiversioon − T.K.)ei suudaks selliseid välja mõelda. Ausõna, ainult istu maha ja kirjuta.
Kas Venemaale mõeldes leiaks ka midagi, mis annab alust optimismiks?
Ma ei väida sugugi, et Venemaad ootab taas ees võimuvahetus verise revolutsiooni läbi. Šanss, et selle psühhiaatriakliiniku asukad paranevad üleöö ja hakkavad normaalset elu elama, jääb, aga see pole eriti usutav. Usutav on, et toimub järjekordne 1991. aasta, st vapustused, mille tagajärjeks on järjekordne lagunemine ja sõjad. Samas on ka see eelmainitud rahumeelne lahendus võimalik. Aga võimule võib tulla ka täielik meeletu, kes ei uputa verre ainult Venemaa, vaid taas ka Euroopa. Venemaa on praegu punktis, kus kõik arenguteed on põhimõtteliselt võrdselt võimalikud.
Tuntud literaat Julia Latõnina kurtis mulle kunagi Jõhvis, et Eestil oleks nagu kõik võimalused, aga midagi jääb puudu, ja ta leidis, et selle põhjuseks võib olla Eesti väiksus. Äkki on Venemaa hädade põhjus tema suurus?
Venemaa probleem on, et ta on liiga suur, ja selles on ka tema pääsemine. Tegu on inertse maaga ja ta pöördub aeglaselt. Vapustused, mis hävitaks iga teise riigi, ei suuda Venemaad hävitada. Vapustusel ei jaguks jõudu − kuni ta Moskvast Vladivostokki jõuab, on kõik juba vaibunud. Samuti on muutustega.


maintext:
Võistkonnaalad surevad Ida-Virumaal välja
3. september 2016
Kiviõli Irbise jalgpallimeeskond jättis augustis rahapuuduse tõttu hooaja pooleli, põlise jäähokikantsi Kohtla-Järve esindusmeeskond Viru Sputnik loobus eelseisval hooajal Eesti meistrisarjas osalemisest.
Viimastel aastatel Kiviõli jalgpallielu vedav Erik Šteinberg tõstis käed püsti, kui augustis polnud enam raha, mille eest osta kütust mängudele sõiduks. “Ma ei saa ju täiskasvanute meeskonna sõitudeks kasutada klubi noortele mõeldud raha. Ei jäänud muud üle kui loobuda,” tõdes ta.
Pikk vindumine
Kiviõli Irbise jaoks oli tänavune hooaeg teises liigas kannatuste rada. Sageli käidi mängimas ühegi varumeheta. Üksikute võitude kõrvale tulid ka kaotused skooriga 1:8 ja 0:7. 15 vooru järel oli koos vaid kümme punkti ja see tähendas viimast kohta.
Kiviõli jalgpalliprobleemid on süvenenud paaril viimasel aastal, mil meeskonna põline toetaja Kiviõli Keemiatööstus õlitööstust tabanud kriisi tõttu ka oma sponsortegevust koomale tõmbas. Irbis, kes oli eelnevatel aastatel lähedal isegi meistriliigasse tõusmisele, siples raskustes juba mullu, mil oli tegu mängijate kokkusaamisega. Kuid hooaeg mängiti lõpuni ning viimases voorus tehti tuul alla ka tänavuseks aastaks meistriliiga koha teeninud Rakvere Tarvale ja koht esiliigas säilis.
Et aga eelarve poolest rõõmsamaid aegu ei koitnud, otsustas Irbis ise taanduda teise liigasse, kus mängivad tugevuselt 31.-50. koha meeskonnad. Šteinberg arvestas, et kui esiliigas tuli tal maksta mängijatele ka sümboolset päevaraha, siis teises liigas mänginuksid kõik tasuta. “Kuid selgus, et ka transpordiks vajalikku 5000 eurot hooaja peale ei saanud me kokku,” ütles ta, lisades, et väikeses kohas, kus on vaid üks suurettevõte, on teisi toetajaid maru raske leida.
Järgmisel aastal plaanib Šteinberg hakata peamiselt 15aastaste Kiviõli noortega mängima neljandas liigas ja siis tasapisi taas ülespoole ronida. Aga selle plaani elluviimine eeldab tema sõnul pikaajalist kokkulepet Kiviõli Keemiatööstusega.
Vähem elanikke, vähem raha
Jalgpalliliidu pressiesindaja Mihkel Uibolehe sõnul on kahju, et Kiviõli, kus jalgpall on aastakümneid au sees olnud ja kohalik meeskond veel üsna hiljuti esiliiga paremate hulka kuulus, nüüd sootuks mängimise lõpetas. “Ent võib-olla on vahel mõistlik teha samm tagasi, et tulevikus saaks teha jälle kaks sammu edasi,” arutles ta, pidades silmas panustamist kohalike noorte arendamisse.
Tema sõnul mõjutab paljudes väiksemates kohtades töökohtade ja elanike vähenemine ka jalgpalli käekäiku. “Kuid selle kõrval on positiivseid lugusid. Just tänude klubide ettevõtlikkusele on näiteks Elvas ja Raasikul jalgpallil praegu päris head ajad,” sõnas ta.
Uibolehe sõnul tuleb mõista, et nii teises kui ka esiliigas jalgpalli mängimine on eelkõige inimeste hobi ja elulaad, ning ei saa eeldada, et mängimise eest peaks tasu saama. “Pigem on vastupidi. Muidugi mitmel pool toetavad omavalitsused ja sponsorid mingil määral ka täiskasvanute meeskondi, kuid samas panustavad mängijad ise klubimaksudena märkimisväärseid summasid,” sõnas ta.
Eesti tipphokit Kohtla-Järvel enam ei näe
Hoolimata sellest, et Kohtla-Järve Viru Sputniku hokimeeskond on viimastel aastatel Eesti meistrivõistlustel sagedamini kaotanud kui võitnud, on ikka kodumängude ajal jäähallis omadele kaasa elamas olnud sadu poolehoidjaid. Nüüd tuleb neil talviste nädalavahetuste sisustamiseks leida muu tegevus, sest Viru Sputnik algaval hooajal Eesti meistrivõistlusel “ei lenda”.
Klubi eestvedaja Sergei Konõšev rääkis, et peamine põhjus on vajalikul tasemel mängijate puudumine. “Siia on jäänud vaid viis-kuus mängijat,” tõdes ta. “Neli mängijat läks Rootsi.”
Reeglite kohaselt ei tohi Eesti meistrivõistlustel meeskonnas olla üle viie võõrmängija. “Et korralikult harjutada, peaks trennis olema vähemalt 15-18 mängijat. Selle jaoks peaks klubi ülal pidama kümmet välismaalast, kellest mängida saaksid vaid pooled. See pole mõistlik,” märkis ta.
Konõšev tõdes, et mängijate vähesuse kõrval kummitab klubi ka rahapuudus. “Jalgpallis saab hakkama maika, pükste ja jalgpallijalatsitega, hokis maksab ühe mängija varustus kümneid kordi rohkem,” tõdes ta, lisades, et ei oska praegu ennustada, mis järgmistel aastatel Kohtla-Järve hokist saab.
Teine Ida-Virumaa hokimeeskond, tänavu üle pika aja Eesti meistriks tulnud Narva Paemurru spordikool peaks praeguste plaanide järgi meistrivõistlustel osalema.
Ida-Virus on jäänud vaid üksikud võistkonnad
Kui jalgpalli meistriliigas teevad kaasa ka Sillamäe Kalev ja Narva Trans ning esiliigasse üritab püsima jääda Kohtla-Järve JK Järve, siis ülejäänud võistkonnaalade tippliigades ühe Eesti suurema maakonna esindajaid pole.
Korvpallis üritas mõned aastad tagasi eliitseltskonnas kanda kinnitada HITO, kuid jäi seal viimaseks ning mängib nüüd vaid koos Toila ja Iisakuga teises liigas. Võrkpallis ja käsipallis pole ühtegi Ida-Viru meeskonda ega naiskonda juba palju aastaid Eesti tippliigades osalenud.


maintext:
Jõhvi loodav tervisekeskus tekitab pingeid
12. september 2016
Ehkki OÜ Corrigo esitatud Jõhvi tervisekeskuse projekt on saanud sotsiaalministeeriumilt rohelise tule, võib vahepeal vahetunud vallavõim otsustada omaosalusest loobuda ja asuda toetama olemasoleva perearstikeskuse renoveerimist.
Selline võimalus jäi õhku kolmapäeval toimunud sotsiaalkomisjoni istungil, kuhu olid kutsutud ka Jõhvis tegutsevad perearstid, kuna erimeelsused tervisekeskuse küsimuses pole vaibunud.
Piirid on nihkunud
Volikogu aseesimees Eduard Rae tõstatas küsimuse, kelle jaoks uut tervisekeskust ehitatakse, kas omadele või võõrastele. Nimelt otsustasid OÜ Jõhvi Tervisekeskuse kuuest tohtrist viis jääda edasi Nooruse t 3 asuvasse majja, mille omanikud nad on.
Euroopa Liidu toel loodavasse uude tervisekeskusesse on sõlmitud kuus eellepingut: kaks Jõhvi perearsti on n-ö omad; OÜ Ahtme Perearstikeskuse kolm tohtrit ja Toila perearst n-ö võõrad.
“Ma ei tea, mis arst ma olen. Pooled minu patsientidest on Jõhvi inimesed, teenindan Ida-Virumaad,” ütles sotsiaalkomisjoni istungil OÜ Ahtme Perearstikeskuse perearst Reet Tooming. “Ei ole enam Jõhvi ja Kohtla-Järve, vaid on Ida-Virumaa haiged. Uued keskused luuakse selleks, et toimuks areng,” lisas ta.
Jõhvi valla sotsiaalteenistuse juht Sirli Tammiste arvas, et Ahtme perearstide Jõhvi tulek on teinud teenuse inimestele kättesaadavamaks ja kvaliteetsemaks. “Lisaks Ahtme perearstikeskuse arstidele võtab Jõhvis vastu doktor Plavinskaja, kes on Kiviõli nimistuga, aga kellel on ka suur hulk Jõhvi patsiente,” tõi ta näite piiride kadumisest.
Sotsiaalkomisjoni erakorraline istung kutsuti kokku põhjusel, et tervisekeskuse projektist kõrvale jäänud tohtrid käisid vallavanemalt Eduard Eastilt küsimas, kas vald saab panustada raha ka nende perearstikeskuse renoveerimiseks.
“Meie argument on lihtne: selles hoones on enamik perearste, kes on saanud tegevusloa Jõhvi elanike teenindamiseks. Meil pole midagi uue tervisekeskuse vastu, aga leian, et vald peaks olema huvitatud ka meie hoone arendamisest. Meie tahame oma majas edasi töötada,” selgitas perearst Aleksandra Altement.
Tema kinnitusel ei küsitud vallalt konkreetset summat: hoones on tehtud laenu abil hulk renoveerimistöid, aga uuendamist vajab veel vee- ja kanalisatsioonisüsteem.
Altemendi sõnul ei vasta tõele varasematel kokkusaamistel väidetu, et nende keskuses töötavad pensioniealised ja kui nad ameti maha panevad, siis noored sinna ei tule. “Kui hoonet arendame, peaks ka noortel olema huvi tulla, sest meie juures nad saaksid omanikuks, mitte rentnikuks. Seadus ei keela arstil tööle asuda seal, kus ta tahab, kui ruumid vastavad tingimustele.”
Tammiste kinnitusel on siiski sotsiaalministeeriumi soov, et noored tohtrid asuvad tööle uutes tervisekeskustes, kuhu on koondunud rohkem teenuseid ja on paremad tingimused. “Miks neid muidu riigi toel rajatakse? Selleks on loodavas tervisekeskuses jäetud reservi kolm kohta noortele, kes pensionile jäävate perearstide nimistud tulevikus üle võtavad.”
Tammiste lisas, et ühe katuse alla sooviti saada kõik perearstid ja neile pakuti võimalust uues tervisekeskuses osanikuks hakata. “Otsus hoida oma majast kinni ei ole minu arvates tehtud patsientide huvides.”
Tuleb uus otsus?
Volikogu vastuvõetud eelarvestrateegia järgi on tervisekeskuse projekti vallapoolseks omaosaluseks 165 000 eurot. OÜ Corrigo panustab omalt poolt üle 500 000 euro.
Samas kerkis sotsiaalkomisjonis üles küsimus, kas vald on tervisekeskuse omaosaluse kindlustanud või mitte. Rae väitis, et volikogu peab andma loa ka konkreetses, OÜ Corrigo projektis osalemiseks. “Kaht keskust pole mõtet luua. Küsimus on, kumba valida. OÜ Corrigo projekt sai küll heakskiidu, aga seal on ainult kaks Jõhvi perearsti.”
Volikogu esimees Teet Enok arvas, et eelarvestrateegias kokkulepitud summat võib jagada kahe konkureeriva keskuse vahel. “See võimaldab olla õiglane. Patsiente jätkub mõlemale majale,” pakkus ta välja ühe võimaliku lahenduse.
Tammiste leidis, et selline otsus seaks projekti ohtu. Ta meenutas, et seaduse järgi pole kohalikul omavalitsusel üldse kohustust tervishoiuteenuseid arendada, aga vald otsustas seda teha, sest sellest saavad kasu kõik, imikutest raukadeni.
“Mina ei toetaks mõlemat keskust, seda enam, et OÜ Jõhvi Tervisekeskuse arstid ei soovinud ise midagi panustada ja nende hoonesse poleks uus keskus mahtunud. Eelarvestrateegia on siduv ja see oleks häbiplekk Jõhvile, kui volikogu nüüd meelt muudaks. Jõhvi poleks enam usaldusväärne partner ja võib juhtuda, et 1,9 miljoni suurune investeering jääks üldse tulemata. See on Jõhvi arenguline küsimus ja lipu kõrgel hoidmine, et meil tekiksid sama heal tasemel keskused nagu Tallinnas ja Tartus,” ütles Tammiste.
Sotsiaalkomisjoni istungi ajal oli teada üksnes eelinfo, et OÜ Corrigo projekt on saanud hindajate heakskiidu. Samal päeval tuli uudis, et valitsus kinnitas investeeringute kavaga 59 esmatasandi tervisekeskuste rajamise projekti, teiste seas Jõhvi oma.
“Tervisekeskustesse koonduvad põhiteenustena perearsti ja -õe, füsioteraapia, ämmaemandaabi ja koduõenduse teenused ning sõltuvalt kohapealsetest vajadustest kaasatakse teisigi spetsialiste,” teatas sotsiaalministeerium. Projekte rahastatakse 75 protsendi ulatuses Euroopa regionaalarengu fondist.


title: Ida-Viru suurim omavalitsus sündimas

maintext:
Ida-Viru suurim omavalitsus sündimas
9. september 2016
On arusaadav ja mõistetav, et Illuka ja Mäetaguse vald püüavad viimase võimaluseni hoiduda teiste omavalitsustega ühinemisest. Tänu põlevkivi kaevandamisega seotud maksudele on need mõlemad ühe jõukamad omavalitsused Eestis ja tuleksid toime ka omaette jäädes.
Ühinemine tähendaks ilmselgelt tulude jagamist. Aga ka võimumonopoli loovutamist. Kui praegu on mõlemas põlevkivivallas olnud kohalikel valimistel konkrurents nõrk − Illukal isegi peaaegu olematu −, siis pärast haldusreformi see suure tõenäosusega enam nii pole.
Samas peaks Ida-Virumaa arengu huvides olema hea, kui keskmisest jõukamad Illuka ja Mäetaguse, aga samuti küllaltki tugev Iisaku vald, kes teenib samuti põlevkivi kaevandamise tulusid (kuigi oluliselt vähemal määral), liituksid Alajõe ja Tudulinna vallaga, mis on elanike arvult maakonna väikseimad.
Sel moel moodustuks omavalitsus, mis hõlmaks territooriumilt peaaegu poole tulevasest Ida-Virumaast, kust on lahkumas Aseri, Lohusuu ja Avinurme vald. Kuigi inimasustuse poolest hõre, moodustuks nõnda territooriumi poolest maakonna suurim omavalitsus, mis ulatuks Narva jõest Oonurme laanteni ja Peipsi liivarannast Jõhvi külje alla.
Sellisel tugeval omavalitsusel peaks jätkuma jõudu ka Peipsi põhjaranniku arendamiseks, mis viimase veerandsajandi jooksul pole õiget hoogu üles saanud. Loodusliku rikkuse ja mitmesuguste vaatamisväärsuste poolest peaks aga tekkima üks Eesti põnevamaid valdu, kus on nii elukeskkonna parandamisel kui turismi edendamisel võimalik ühisel jõul liigutada märksa suuremaid mägesid kui varem.


maintext:
Narva koolitüdruku Darja tapjad on tabatud
19. september 2016
Politsei ja prokuratuur teevad teatavaks kogu suve kiivalt hoitud saladuse: nad on lahendanud Narva koolitüdruku Darja tapmise.
Pärast ligi pool aastat kestnud pingutusi pidas politsei kinni 14-aastase Darja tapmises kahtlustatavad noormehed. Väidetavalt peeti noormehed kinni juba suve alguses, kuid avalikkuse informeerimine seisis aktiivsete uurimistoimingute taga, kirjutab Postimees.
Tänaseks on kohtueelne uurimine lõpule viidud ning kriminaalasja raames on kahele noormehele esitatud kahtlustus kuriteo toimepanemises. PPA ja prokuratuur annavad ülevaate kriminaalmenetluse käigust täna kell 14 Narvas toimuval pressikonverentsil.
Sillamäelt pärit 14-aastane koolitüdruk Darja jäi kadunuks eelmise aasta 4. detsembril. Narva Kreenholmi gümnaasiumis õppides Narvas vanaema juures elanud Darja ehk Daša surnukeha leidsid tema lähedased viis päeva hiljem Pähklimäe terviseraja kaugemast otsast. Tüdruku kodust jääb see koht umbes kahe kilomeetri kaugusele.
Paik, kus väliste vägivallatundemärkideta Darja surnukeha lebas, oli terviserajast umbes 50 meetrit eemal üksikus kohas. Juhuslikult ei saanud tütarlaps sinna üksi kuidagi sattuda. Nii hakkas politsei taga otsima inimest, kes pidi surnud tüdrukuga seal koos olema. Enne surma endast vanemate noormeestega suhtlema hakanud tüdruk oli nendega kohtunud ka oma kadunuks jäämise päeval.
Ehkki Viru ringkonnaprokuratuur algatas Darja surmaga seoses kriminaalmenetluse ebaseadusliku vabaduse võtmise asjus, töötasid uurijad algusest peale teadmisega, et sisuliselt on tegu tüdruku tapmisega.
Kuna avalikkusele olid teadmata ka mitu aastat varem Narvas tapetud väikese Varvara surma asjaolud, hakkas linna rahvas neid kahte sündmust omavahel seostama.
Väidetavalt oli uurijatel Darja juhtumi puhul algusest peale sihikul kolm-neli noormeest. Välistamaks kahtlusaluste ettearvamatuid käike, ei avalikustatud Darja surma tegelikku põhjust. Surma põhjuse määramiseks kutsuti pärast lahanguekspertiisi kokku eraldi spetsialistide konsiilium.
Nüüd on uurijad lõpuks valmis informeerima avalikkust Darja surma asjaoludest.


title: Ettevõtja ei torma

maintext:
Ettevõtja ei torma
28. september 2016
Kui ettevõtted mais jõustunud riikliku töökoha loomise toetusele kohe tormijooksu ei korraldanud, puhkes ühiskonnas kerge paanika. Arutati, ehk tuleks töötajate arvu piiri alandada ja riik võiks katta pool palgarahast ka siis, kui ettevõte palkab Ida-Virumaal vähem kui 20 uut töötajat.
Tervise- ja tööminister Jevgeni Ossinovski jäi aga endale kindlaks ja leidis, et tingimuste muutmisega pole põhjust kiirustada, sest see võib põhjustada kohapealse turu solkimist ning konkurentsi moonutamist.
Nüüdseks on selge, et leidub ka selliseid ettevõtteid, kellel pole laienemisel komistuskiviks 20 töötaja värbamine. Juulis kasutas töökoha loomise toetust MTÜ Sotsiaalse Kohanemise Tugikeskus, mis valmistab Jõhvis puidust mänguasju ja palkas esialgu 28 inimest, aga plaanis on 80. Septembris on lisandunud kaks Narva õmblusfirmat, kes on kahe peale võtnud juurde 45 õmblejat. Kümmekond ettevõtet on veel “töös”. Kui töötukassa jõuab ka nendega lepinguni, lisandub veel paarsada töökohta.
Riigi soovile tulla appi just eksportivatele tööandjatele vastavad imehästi Kävas asuv mööblitehas TNC-Components, kes suurendab oma töötajaskonda novembris, ja Kiviõli metalliettevõte Shroma, kes loodab leida 150 kvalifitseeritud keevitajat ning need kevadel palgale võtta.
Võib-olla oli ühiskonna ootus Ida-Virumaale mõeldud toetusmeetme suhtes suurem. Samas pole enam kindlasti põhjust öelda, et see üldse ei tööta.


title: Põhjarannik neljapäeval, 15. septembril

maintext:
Põhjarannik neljapäeval, 15. septembril
15. september 2016
* Rahandusministeerium jättis rahuldamata SA Eesti Kaevandusmuuseum vaide, millega taotleti kaevandusmuuseumi investeerimistoetuseta jätnud ettevõtluse arendamise sihtasutuse (EAS) otsuse tühistamist. Kaevandusmuuseum küsis ligi 4 miljonit eurot selleks, et rajada muuseumi territooriumile Kohtla-Nõmmel 7D-kino, et simuleerida kaevanduse tööd maa all ja maa peal, ehitada välja konverentsikeskus, kunstiköök ning mitmeid teisi asju. EAS hindas taotluse küll abikõlblikuks, kuid eelistas raha eraldamisel Ida-Virumaa tööstusparkide toetamist. Kaevandusmuuseum vaidlustas otsuse, leides, et EASi otsus pole piisavalt põhjendatud ning hindajad pole olnud piisavalt pädevad. Rahandusministeerium lükkas sel nädalal valminud 22-leheküljelises vaideotsuses kõik muuseumi etteheited tagasi.
* Kuigi Kohtla-Järve volikogus on Keskerakonna mäekõrgune ülekaal, lähevad selle linna poolt presidenti valima hoopis parteitud Riina Ivanova ja Eduard Odinets. Seejuures pälvis opositsioonileeri kuuluv Odinets selle au tänu loosiõnnele, sest ta sai nagu nagu Svetlana Skorobogatovagi kuus häält.
* Kui veel paar aastat tagasi küsiti hajaasustusprogrammist toetus põhiliselt kaevu või joogiveetorustiku rajamiseks, siis tänavu moodustavad taotlustest lõviosa hoopis reovee ärajuhtimise ja puhastamisega seotud projektid. Ida-Viru maavalitsuse arengu- ja planeeringuosakonna peaspetsialist Galina Paaps ütles, et hajaasustusprogramm osutus tänavu terves Eestis ülimalt populaarseks. Taotlusi laekus nii palju, et üle ei jäänud raha üheski maakonnas (varem on ülejäägid suunatud sinna, kus raha napiks jäi), mistõttu tuli valdade algseid pakkumisi proportsionaalselt 34 protsendi võrra kärpida.


maintext:
Ida-Viru kasuperedele kingiti sadu raamatuid
14. september 2016
Kohtla-Järve kasuperede ühing avas uue hooaja trükilõhnaliselt − kohale jõudis mitusada annetatud raamatut. “Vanemliku hoolitsuseta jäänud lapsed vajavad paranemiseks aega ja positiivset lähisuhet. Raamat on sümboolne, sest lugedes saab lapsega aega veeta,” ütles MTÜ Igale Lapsele Pere eestvedaja Jane Snaith.
Kokku koguti SmartPOSTi heategevuskampaaniaga “Uuele ringile!” kaks veoautotäit raamatuid. Jane Snaithi sõnul jõuavad kõik raamatud õige pea kasuperedeni üle Eesti. Kohtla-Järvele transporditi venekeelne lugemisvara, sest siinsesse ühingusse kuuluvad venekeelsed pered. Üle Eesti toetavad ja kasvatavad ühinguga seotud pered rohkem kui 170 last.
Uusi tuleb vähe
MTÜ Igale Lapsele Pere Kohtla-Järve koordinaator Ljubov Dorošenko märkis, et praegu koondatakse 24 hooldusperet.
“Uusi peresid on liitunud vähe. Kahjuks leiab osa sotsiaaltöötajaid, et last on lihtsam paigutada asenduskodusse kui kasuperre. Asenduskodus on kergem lapse käekäiku jälgida kui peresid külastada, pealegi küsivad pered nõu ja abi. Samas peaks mõtlema esmajoones lapse huvidele,” arutles nelja lapse ema, kes on olnud lühemat või pikemat aega toeks 17 võõrale lapsele.
Snaith rõhutas, et iga laps väärib perekonda. “Olen suur lastekodude vastane, sest see on süsteemile kergema vastupanu teed minek. Lastekodule kirjutatakse peale “peremaja” ja kasvatajale otsa ette “pereema”, aga see on ikkagi asutus. Seal ei näe lapsed seda, kuidas normaalses peres elatakse.”
Snaith lisas, et kasuperedesse jõuavad enamasti nn katkised lapsed, mistõttu on hooldusperede harimine ülioluline. Eelmisel reedel toimunud Kohtla-Järve ühingu kokkusaamisel räägiti sellest, kuidas valmistada kasulapse tulekuks ette oma pere ja lähedased. Koolitusprogrammi autor on Taani tunnustatud psühholoog ja terapeut Niels Peter Rygaard ning see on tõlgitud eesti ja vene keelde.
Kasuperede ühing levitab nii eesti kui vene keeles sama Taani autori raamatut “Kiindumushäirega laps − praktilise teraapia käsiraamat”, mis on mõeldud kasuvanematele, asenduskodude töötajatele, sotsiaal- ja lastekaitsetöötajatele, pedagoogidele ja kõikidele, kes puutuvad kokku vanemliku hoolitsuseta jäänud lastega.
Turvaline keskkond ravib
Snaith peab seda omamoodi piibliks. Raamatu esimene pool räägib sellest, kuidas kiindumushäire kujuneb, ja teine osa on teraapia, mida saab teha kodus, kui panna laps normaalsesse keskkonda.
“Kui laps elab asutuses ja tal pole pidevat positiivset keskkonda, siis tunniks ajaks psühholoogi juurde saatmine teda ei aita. Lapse aju salvestab oma arengu jooksul seda, mida ta näeb kõige rohkem. Kui ta näeb asutusepõhist elu, siis ta salvestab selle. Aitab pere, aga pere peab olema teadlik, koolitatud ja toetatud. Me kõik oleme erisugused, me ei saa muuta perekeskkonda ühesuguseks, aga meil on teadmised lapse toetamiseks,” rääkis ta.
Snaith ise on olnud pikemat aega kasuema kahele tüdrukule, mõlemad tulid tema perre teismeeas. Ta on kogenud, et kiindumuspõhine teraapia aitab, kui seda teadlikult teha. Eriti on seda märgata noorema kasutütre puhul, kes on emata kasvanuna klassikaline kiindumushäirega laps. Kuus aastat elas ta koos vägivaldsest alkohoolikust isaga ja kuus aastat lastekodus.
“Minu juurde tuli ta 12aastasena − sain väga ilusa hingega, aga meeletult katkise lapse. Praegu on ta 18, aga tal esinevad vahel siiani raevuhood, mille peale mul soovitatakse kutsuda politsei või ta välja visata. Aga mina tean, et ta on aeg-ajalt viieaastane ja katkisele lapsele tuleb luua turvaline keskkond. Kui ma panen ülierutunud või agressiivse lapse teki sisse ja võtan sülle ning hakkan kiigutama nagu väikest last, siis see ravib,” rääkis Snaith.


title: Põlevkivimuuseumi viimane päev Kukrusel

maintext:
Põlevkivimuuseumi viimane päev Kukrusel
3. september 2016
Kolmapäev oli viimane päev, mil Kukrusel asuvas põlevkivimuuseumis püsiekspositsioone vaadata sai. Õhtul pani muuseum uksed kinni − selles hoones ilmselt juba alatiseks.
Põlevkivimuuseum on üle elanud juba kolm kolimist. 1966. aastal loodud muuseum asus pikki aastaid ühes endise Eesti Põlevkivi tühjalt seisvas hoones, 1999. aastal aga otsustati tuua see “inimestele lähemale” − Kohtla-Järve linnavalitsuse hoonesse. Kuid seal oli kitsavõitu ja seepärast koliti muuseum 2006. aastal üle Kukrusel vabanenud klubisse.
“Selline asukoht tundus sümboolne: just nimelt Kukruselt sai põlevkivi kaevandamine alguse. Teine tähtis faktor oli Tallinna-Peterburi maantee vahetu lähedus,” meenutas põlevkivimuuseumi direktor Ainar Varinurm. “Alguses rõõmustasime avarate ruumide üle, ent pärast seda, kui peatee tehti Kukrusest kaugemale, hakkas meie juures käima üha vähem turiste, kes varem Kukruselt läbi sõites seal peatusid ja ka muuseumi külastasid. Kuid kõige suurem probleem pole isegi mitte külastatavuse vähenemine: hoone on väga energiakulukas, kütte pealt kokku hoidmine aga avaldab negatiivset mõju arhiivide säilivusele. Seepärast hakkasime muuseumile uut kohta otsima ning arutasime mitmesuguseid võimalusi. Ja teate, mis on hämmastav? Millegipärast hakkas just sel, viimasel suvel muuseumiekspositsioonide külastatavus Kukrusel kasvama: iga nädal käis 50-60 inimest, eriti palju turiste oli Leedust ja Soomest. Ja ka kohalikke külalisi oli rohkesti, vaid üks juulikuu nädal oligi rahulik. Võib-olla mängisid oma rolli kuuldused muuseumi sulgemisest…”
Kolib Kohtla-Järve kesklinna
Põlevkivimuuseum kolib aadressile Tuuslari 22, kus senini paiknes Kohtla-Järve keskraamatukogu lugemissaal. Sel nädalal viidi see lõplikult üle sealsamas vastas asuvasse hoonesse − lasteraamatukokku, kus tehti enne seda ära remont.
“Endises lugemissaalis on piisavalt pinda nii arhiivi kui ekspositsiooni jaoks,” ütles Kohtla-Järve abilinnapea Niina Aleksejeva. “Et kohandada ruume muuseumile sobivaks, on samuti tarvis pisemat sorti remont teha. Juba esmaspäeval asuvad ehitajad töö kallale ning nad lubasid nädalaga valmis saada. Kultuuriobjektide ümberpaigutamisega seotud kulutusi tuleb linnal muidugi teha, kuid need tasuvad end ära, kuna enam pole vaja ülal pidada Kukrusel asuvat hoonet. Pealegi on nii linnaelanikele kui ka siinsetele külalistele palju mugavam, kui raamatukogu, põlevkivimuuseum ja valge saal asuvad lähestikku, ühel tänaval.”
Ainar Varinurm lisas, et inimestele lähedus on küll tähtis, kuid talle kui muuseumi direktorile on kõige olulisem arhiivide säilivus ning seda on uues kohas tagada tunduvalt lihtsam. Just sel põhjusel ei võtnud nad aastaid vastu uusi eksponaate, mida inimesed neile vahel toovad. Ainult pildistasid neid, et nad digitaalsesse mällu jätta. Võimalik, et pärast kolimist hakkab ka muuseumi materiaalne osa taas täienema.
Unikaalne ja populaarne
“Meie muuseum on ainukordne, selliseid muuseume pole rohkem kusagil. Meile kuulub tohutu rikkus, sest ainult kunstikogus on tallel 110 autori tööd, kokku aga on nimekirjas 30 000 säilitusühikut. Põlevkivi kaevandamise ja põlevkivilinna ajalugu huvitab nii vanu kui noori. Nüüd enam ei ütle keegi, et seda “kola” pole kellelegi vaja: meie arhiivide abil kirjutatakse diplomitöid, neid kasutavad temaatilistes väljapanekutes Tallinna ja Tartu muuseumid…”
Viimasel õhtul Kukrusel muuseumisse sisse astunud külalistele näidati pühamast pühamat − muuseumi varamut. Veel mitte kordagi ei ole selle uksi “võõrastele” paotatud. Põnev oli heita pilk sinna, kus spetsiaalsetele stellaažidele on paigutatud pildid… Ülejäänud ruumid nägid välja kui pappkarpide laod, kuna peaaegu kõik eksponaadid on kolimiseks ära pakitud.
“Me tegelesime ettevalmistusega peaaegu terve aasta,” ütles Ainar Varinurm. “Meenutades, kui raske oli materjale kokku koguda ja pärast viimast kolimist taas lahti pakkida, hakkasime seekord kolimiseks valmistuma juba aegsasti, teadmata veel uut asukohtagi. Näilisele kaosele vaatamata on siin kõik süstematiseeritud, olemas on nimekirjad, seepärast on seekord ka lahtipakkimine tunduvalt lihtsam kui möödunud korral.”
Muide, mõned karbid on lahti pakkimata juba 1999. aastast! Varinurm kinnitas, et nad teavad täpselt, mis nende sees on, kuid seni pole lihtsalt mahti olnud neid lahti võtta. Koos temaga on muuseumis kokku vaid kolm töötajat ning nende õlul lasuvad kõik tööd ja tegemised: ekspositsioonide loomine ja ekskursioonide läbiviimine, arhiveerimine ja digiteerimine. “Sellest hoolimata oleme siin veedetud üheksa aastaga jõudnud väga palju ära teha,” kinnitas ta.
Teevad talgud
Septembris lõpetavad muuseumi töötajad viimased ettevalmistused ning oktoobri alguses kavatsevad korraldada talgud − kutsuda kokku vabatahtlikud abilised. Füüsilist jõudu läheb tarvis palju − mõnda eksponaati ei suuda ka kolm meest korraga üles tõsta… Oma jõududega muuseumi töötajad kindlasti toime ei tule, kuid nad on veendunud, et leiavad abilisi.
Kui kõik plaani kohaselt läheb, avab muuseum uues kohas külastajatele uksed järgmise aasta juunis. Käesoleva aasta lõpuks kavatsevad muuseumi töötajad teha korda arhiiviosa ning seejärel hakkavad tegelema ekspositsiooni loomisega.
Mis saab Kukrusel asuvast hoonest?
Kohtla-Järve linnavolikogu esimees Riina Ivanova ütles, et see küsimus on esialgu vastuseta. Variante palju pole − hoone proovitakse maha müüa.
“Kuid vaevalt leidub keegi, kes sooviks seda omandada,” arvab ta. “Selleks et seda rendile anda, on sinna samuti vaja suuri investeeringuid teha, kuid linnal pole selleks raha. Parimal juhul võiks selle konserveerida, kuid sellekski on raha vaja. Nii et uksed paneme küll kinni, kuid tõenäoliselt ootab seda hoonet kurb saatus − varem või hiljem laguneb see lihtsalt ära.”


title: Pensioniprobleemi eest pääsu pole

maintext:
Pensioniprobleemi eest pääsu pole
16. september 2016
Sotsiaalkaitseminister ja IRLi esimees Margus Tsahkna võttis kõva riski lõpetada poliitilise enesetapuga, kui käis välja mõtte, et pensioniiga peaks Eestis tõusma 70. eluaastani. See on võrreldav omal ajal Isamaaliidu juhi Mart Laari poolt 1999. aasta kriisi ajal valimisstuudios otsekoheselt öelduga, et kui riigil napib raha, siis tuleb kärpida ka pensione.
On ootuspärane, et juba esimeste tundide jooksul pärast Tsahkna plaani avalikuks tulekut sattus ta turmtule alla. Muu hulgas ka valitsuspartneri − sotsiaaldemokraatide poolt. Näiteks endine majandusminister Urve Palo võrdles seda ideed surnuks töötamisega. Ründamiseks vajalik argumentide menüü on rikkalik.
Samas oleks siiski oluline tähele panna ka muud selle plaaniga seotut. See on pikaajaline kava. 70aastaselt pensionile jäämine ei rakenduks kahe ega ka kümne aasta pärast, vaid alles 2040. aastal. Kõigi eelduste kohaselt peaks siis ka keskmine eluiga tõusma selleks ajaks praegusest mitmete aastate võrra kõrgemale. Plaan näeb ette ka paindlikumaid pensionile jäämise võimalusi. Muu hulgas on esimese samba pensioni sidumine tööstaaži aastatega teenitud palka arvestamata (mille samuti Tsahkna välja käis) otsene laen Keskerakonna valimisplatvormist.
Võtmeküsimus on, mil moel kindlustada rahvastiku vananemise olukorras riigipoolne pension praegustele 20-30- ja ka 40aastastele. Selleks tuleb lahendusi otsida praegu. See on kõigi Eesti suuremate erakondade kohustus, teades seejuures, et selliseid variante, mis kõigile meeldiks ja populaarsust kasvataks, tegelikult ju pole.


title: Ehtsa Eesti asja juubel

maintext:
Ehtsa Eesti asja juubel
21. september 2016
Meeldib või mitte, aga üks infoajastu seaduspärasusi on, et suuremat tähelepanu pälvivad ikka äärmuslikud ja ülevõimendatud väited.
Ühel nädalal jõuab avalikkuse ette valitsuse nõuniku aastavanuse salaraporti tõdemus, et Eesti on kaotamas Ida-Virumaad. Teisel teatab üks presidendikandidaat, et laiemale avalikkusele nähtamatult harjutab brigadiride juhendamisel 5000meheline kolonn relvastatud võitlust Eesti riigi vastu. Turvatunne on inimestele tähtis ja katsed näidata seal olevaid või ka olematuid mõrasid garanteerib kui mitte poolehoiu, siis huvi ikka.
Iseloomulik, et selliste hirmu tekitavate uudiste taustal pole näiteks Eesti põlevkivitööstuse 100 aasta juubeli tähistamise üritustel vähimatki võimalust laiemat tähelepanu köita. Ei paista kuidagi välja, roni või 638 miljonit eurot maksma läinud Auvere elektrijaama korstna otsa ja kuuluta sealt.
Olgugi et see on üks väheseid tööstusharusid maailmas, kus Eesti on tõepoolest olnud teerajaja ja on seda senini, mistõttu on sel nädalal toimuval juubelikonverentsil kohal huvilisi ja asjatundjaid 21 riigist.
Põlevkivist elektri ja õli tegemine on tugevasti mõjutanud Eesti elu, majandust ja keskkonda. Nii heas kui halvas. See on ehtne Eesti asi, põhimõtteliselt samast lahtrist nagu laulupidu, kama või verivorst. Sada aastat juba tehtud. Paljud teised riigid, kus maapõues samuti ohtralt põlevkivi, tahaks sama järele teha, aga pole osanud või pole julgenud riskida.
Eesti energeetiline sõltumatus, ekspordimahud ja tuhanded töökohad ning maksutulud riigikassasse tulevad Ida-Virumaa kaevandustest, elektrijaamadest ja õlitehastest. Need on kiiresti kohanenud nii pidevalt karmistunud keskkonnanõuetega kui nafta hinna kukkumisega.
Osa ministreid on küll püüdnud tänavust ressursitasude alandamist serveerida 40 miljoni euro suuruse kingitusena Ida-Virumaale ja põlevkiviettevõtetele. Tegelikult oli see pigem pragmaatiline ja mõistlik otsus, millest kokkuvõttes võidab ka riik rohkem kui kaotab. Tööjõumaksude laekumine jätkub ja sotsiaalprobleeme, mis kaasnenuks suurte koondamistega, ei ole. Kui turuolud peaksid paranema, on riigil põhjust loota taas suuremat tulu.
Põlevkivitööstuse elujõulisusse on panuse andnud Eesti insenerid, aga ka eesliinil igapäevast rasket tööd tegevad kaevurid ja energeetikud. Ehkki paljud neist ei räägi eesti keelt, on nad hingelt ikkagi eestimaalased. Suured põlevkiviettevõtted on selle nimel põhitegevuse kõrvalt teinud rohkem kui mõnigi riiklik lõimumisprogramm.
Rääkimine sellest, kui tähtis on põlevkivi Eesti riigile, presidendikandidaatidele tõenäoliselt valijate kogus lisahääli ei tõota. See jääb kaugeks teemaks paljudele valijameestele, kel isiklik seos Ida-Virumaa ja põlekiviga puudub. Olgugi et enesele tõsisemalt teadvustamata avaldub see kodus hõõguvas lambipirnis või elektripistikus, mille kaudu telefon igal õhtul järgmiseks päevaks uut jõudu kogub. Või ka mõnes matkarajas, mis keskkonnatasude eest ehitatud.
Pigem võib poliitik liiga suure põlevkivisõbrana enesele hoopis karuteene teha, sest selle maavara maine ühiskonnas on endiselt nigel. Suuresti tänu nõukogude aja lõpust pärinevatele müütidele, mille võimendamine teenis tollal ka taasiseseisvumise huve.
Suretatud loodus, migratsioonipump, kurjad kaevurid on näiteks mõned märgid, mis tookord külge jäid ning mida pole tänini veel päriselt maha pesta õnnestunud. Olgugi et see, kuidas käis töö veerand sajandit tagasi ja kuidas praegu, on nagu öö ja päev. Lisaks on praegu ilmselged ka taastuva energia investorite ärihuvid, et põlevkivienergeetika turul koomale tõmbuks.
Samas kaasneks riigivõimu poolt põlevkivitööstusele ja sellega seotud inimestele suurema tähelepanu osutamisega midagi enamat kui vaid majanduslik mõju. Ei ole kahtlust, et kaevandustes, õlitehastes ja elektrijaamades töötavad inimesed on oma lähikonnas arvamusliidrid. Nende sõna kuulatakse ja see maksab.
Kui nemad tajuvad selgelt, et riik hoolib nende tööst ja aitab ka keerukal ajal toime tulla, siis on just nemad need, kes on võimalike julgeolekuohtude maandamisel ühed riigi tõsisemaltvõetavad liitlased. Mingit Donbassi õuduse kordumist oma kodukandis, kus on olemas korralik töökoht, ei soovi ükski terve mõistusega inimene.
Head töökohad, mille lisandumist on mõistlik Ida-Virumaal motiveerida ka teistes majandusharudes peale põlevkivitööstuse, ja riigipoolne õlalepatsutus ongi ühed tõhusamad turvagarantiid mitmesuguste ekspertide hinnangul Eesti jaoks hellas piiriäärses piirkonnas. Kui Ilmar Raagi salaraport aitas valitsusel sellise arusaamiseni jõuda ja pani ka tegutsema, siis tegi ta head tööd.


title: “Oh my god!”*

maintext:
“Oh my god!”*
21. september 2016
“Oh my god!” on Singapurist pärit tudengineiu üllatus suur nagu mõnes Ameerika telesõus, kui ta näeb kontori seinal hiiglaslikku kalatopist.
Tegelikult pole vahet, oled sa Singapurist või Sindist − seina kattev kalapurakas võtab suu lahti igaühel.
Mis kala see selline on?
Ja kus see kontor asub?
Kalaõnn
See kontor asub… Mäetagusel! Metsamajandusega tegeleva Eastforesti kontor.
Mis on metsameestel kaladega pistmist?
See kala on trofee, kummardus Neptunile ja ilus mälestus mullusest Norra reisist: üks ütlemata uhke mälestus sellest, kuidas Põhja-Norras Andenesis õnged vette visati ja 158 kilo kaaluv saak välja tõmmati.
Juhtus see viimasel, viiendal püügipäeval, kui kalastajad olid juba lootust kaotamas, et midagi tõsist konksu otsa jääks.
Aga näe, näkkas, ja veel kuidas!
Mehed madistasid poolteist tundi, enne kui 80 meetri sügavusel lõpuseid pidi konksu otsa jäänud 2,2meetrine hiidlest paati vinnati.
Pärast kaalumist ja mõõtmist selgus, et vaid kaks kala, mis läbi aegade Andenesis välja püütud, on olnud suuremad.
“Tänavu tõmmati seal aga 220kilone lest välja,” teab Eastforesti juhtuse liige Marek Peet rääkida. “Paistab, et neid poisse seal ikka jagub.”
Neid “oh sa poisse”.
Karu Jaagule naabriks
Kalakest külmutati kaks ööpäeva ning veeretati seejärel jääkastis Eestisse, kus liha suitsutati ning pisteti pintslisse − “väga maitsev,” ütleb Marek −, nahast ja peast tegid aga Tallinnas asuva Studio Viridise taksidermistid topise.
Esialgu rändas see Mäetaguse mõisa jäägrimuuseumisse. Eelmisel nädalal aga õnnistas Eastforest suure peoga sisse oma kontori ning kalake toodi selleks puhuks firma katuse alla, külalistele näha.
Üleeile transporditi topis muuseumisse tagasi. Sinna jääb ta aasta lõpuni. Edaspidi tahavad metsamehed oma kalaõnne siiski kontoris eksponeerida. “Ega me pane kätt ette kellelegi, kes sisse astub ja kala näha tahab,” lubab Marek lahkelt.
Koos Singapuri neiuga on Mäetagusele tulnud Venemaa noormees. Tegemist on Eesti filmiguru Arvo Iho õpilastega Tallinna ülikoolist, nad teevad siin oma koolitööd − filmivad ja pildistavad. Videoklipid ja fotod jäävad edaspidi Ida-Virumaa turismiarendajate käsutusse.
“Mis ta silmadel viga on?” küsib Venemaa noormees, olles lestaga tõtt vaadanud.
Midagi pole viga. Lest ju! Lesta mõlemad silmad asuvadki samal kehapoolel.
Kuigi kalake on pärast gurmaanide söögikordi ja prepareerimist teinud kaalujälgijate rekordtulemuse − 158 kilost on alles vaid 35 kilo −, pole tema ubimine seinalt ja autosse tassimine sugugi lihtne.
Aga tehtud see saab ning, saba uhkelt üle autokasti ääre, sõidab lest tagasi muuseumisse, kus ta naabriteks on karu Jaak ja nimetu hunt.
Minge talle sinna külla!
Tuur, mõõkkala ja säga
Kalad on idavirulaste suurest saagist topise teinud Studio Viridise firmamärk. Mitte et nad imetajate ja lindudega halvemini hakkama saaksid, kuid just kalade klassis on nad võitnud Skandinaavia meistrivõistlustel auhinnalisi kohti, nagu ka Euroopa meistrivõistlustel.
Nende käe all sai topiseks ka 1996. aastal Muhu kalurite räimemõrda sattunud üliharuldane tuuraliik − atlandi tuur, mis kaalus 136 kilo ja oli 2,9 meetrit pikk.
See topis asub Saaremaa muuseumis, kuid kalast tehti ka kaks mulaaži − Eesti loodusmuuseumi ja Helsingi ülikooli zooloogiamuuseumi tarvis.
Viridise taksidermistid tegid mulaaži ka 2006. aastal Hiiumaa rannast sinna edelatormiga sattunud mõõkkalast, kel oli pikkust 2,6 meetrit.
Suuri kalu on ligi veerandsada aastat tegutsenud stuudio meistrite käe alt läbi käinud teisigi, üks neist Peipsi järvest poolsurnuna leitud 55kilone säga. Ka selle kala mulaaži saab näha Eesti loodusmuuseumis.
Taksidermistidest spetsid tegutsevad mulaaže tehes nagu kriminalistid oma laboris, kasutades materjale, mis võimaldavad teha ülekandeid mikromeetri tasemel. Töö on keeruline ja aeganõudev, aga tulemus kvaliteetne ja hooldusvaba, just selline, nagu muuseumidel vaja.
Mulaaži ehk täpset koopiat saab teha igast kalaliigist, kuid topist ehk naturaalpreparaati mitte.
“Näiteks lõhilastest ja tursalistest ei saa,” räägib Studio Viridise taksidermist Val Rajasaar. “Nad on niivõrd rasvased ja kõhrelised, et nendest on mõistlikum teha täpne koopia. Aga paltus, lest, haug, koha, ahven − need on tugevad, kõvad kalad, neist saab teha naturaalpreparaati.”
Paltus ongi teiste sõnadega hiidlest.
Ja hiidlestast polnudki Studio Viridise meistrid varem topist teinud. Idavirulaste kalake oli neile esimene.
Mitte et varem poleks kalamehed käinud stuudios paltuse pärast maad uurimas. “Igal aastal on korra või kaks käidud,” tõdeb Val. Kuid kaup on katki jäänud, sest topise tegemine pole odav töö.
Tiimitöö
Massi poolest oli idavirulaste hiidlest Muhu kalameeste püütud atlandi tuuraga võrdne. Aga lest on ju veel lapik ja katsu siis sellist mürakat põrandal ühelt küljelt teisele keerata! “See oli ikka paras katsumus,” tõdeb Val. Vaja läks kolme inimese keharammu ja mitmeid hoobasid. “No pagan, ei saa teise külje peale! Lapik on. Lapik ja kuradi raske,” meenutab ta.
Kuid neid pingutusi ei anna siiski võrrelda atlandi tuuraharuldusest vormi võtmisega. Siis töötati viiekesi ning seina peal oli kaks ja pool lehekülge täis kribatud, mida mis järjekorras teha: nüüd need materjalid, nüüd see silikoonvorm, nüüd need kinnitused. Kõik oli läbi mõeldud ja täpselt üles kirjutatud, nagu lennuki käivitamise reeglistik.
Vaeva nähti kaks ja pool ööpäeva. Selle aja jooksul magati vaid silmatäite kaupa. “Selline see suurte asjade tegemise protseduur kord juba on,” tõdeb Val.
“Tõeline taksidermist ei saa olla lihtsalt osavate kätega sell, tal peab olema teadmisi bioloogiast, anatoomiast ning ka kunstiannet (maalimine, skulptuur, voolimine jne),” on taksidermistide maailmameistrivõistlustel hõbedale tulnud Ott Koppa öelnud. Tema tegutseb Jõgevamaal.
Val leiab, et üks inimene ei saa aga olla võrdväärselt hea nii bioloogias, anatoomias, skulptuuris, maalimises ja voolimises. “Ei ole olemas meest nagu orkester,” märgib ta. Sestap hinnatakse Studio Viridises meeskonnatööd, kus igaüks on oma ala ekspert.
Kui kalamulaaži tehes tuleb kõik uuesti värvida, siis värvimisest ei saa üle ega ümber ka kalatopist tehes. “Kala värv hakkab tuhmuma juba sellest hetkest alates, kui ta on sattunud võrku või jäänud konksu otsa,” räägib Val.
Nagu päris
Idavirulaste paltuse topis on näiteks heledam, kui Norras tehtud piltidelt näha. Nimelt selgitasid taksidermistid enne värvimistöödega algust tehes välja, et merepõhjas ujudes on paltus palju heledamat värvi kui veepinnale jõudes. See on tema kaitsenipp ning püüd ennast võimalikult nähtamatuks teha.
Idavirulaste topis on seega nagu päris, nagu kala ujuks oma koduvees, mis sest et muuseumi või siis kontori seinal ripub.
Kuid värvid varieeruvad ka igal isendil. Palju uhkeid hauge prepareerinud Studio Viridise topisetegijad teavad näiteks, et kuigi Eestis elab üks haugiliik, võib siin kohata kolme erisuguse mustriga isendeid: on pikivöödilised, on ristivöödilised ja on täpilised.
Kala nahk tõmmatakse liimiga selga topisemannekeenile, nii nimetavad taksidermistid vahtplastidest ehitatud anatoomiliselt täpset lihakeha mudelit. Eelnevalt on nahka töödeldud nii, et see ei idaneks ega mädaneks, ei koitaks ega hallitaks.
Kui vanasti kasutati selleks ülimürgist arseeni, siis nüüd inimorganismile ohutut eulaani.
Enne värvimist tuleb kohati pahteldada, et õmblused näha ei jääks, ning näiteks õngekonksust põhjustatud auk ära peita. “Teinekord ütleb kalamees aga, et ära peida, see auk ongi väga tähtis, et sinna panen landikonksu sisse,” vahendab Val klientide erisuguseid soove.
Pärast värvimist saab kalatopis selga lakikihi − jällegi sellise, nagu kalamees tahab. Et oleks läikiv nagu veest äsja välja võetud või siidmatt nagu vee all.
Lakk kaitseb topist ühtlasi ultraviolettkiirguse eest, et värvid aja jooksul ei pleegiks.
Just selline see Mäetaguse jäägrimuuseumis seinal rippuv paltus nüüd ongi − ei idane ega mädane, ei koita ega hallita ning on kiirguse eest kaitstud. Väga, väga pikaks ajaks.
Need silmad
Need silmad, mille asetus hiidlesta esimest korda oma elus näinud Venemaa noormeest imestama pani − nende toorikud on tehtud Saksamaal Euroopa tuntuimas Karl Lange klaassilmavabrikus. Sealt on võimalik tellida sobivad silmad kellele tahes: lindudele, imetajatele, kaladele, roomajatele, kahepaiksetele, ka inimestele. Jah, Karl Lange klaassilmavabrik teeb silmi ka inimestele. “Selle vabriku kvaliteet on täpselt see, mis meile sobib,” ütleb Val.
Studio Viridis osales kümmekond aastat tagasi ka sakslaste vabriku klaassilmade valiku laiendamises. Kõik sai alguses sellest, et Vali sõnul oli nende ilvese silmade valik kehvavõitu: “Ilvese silma pupill ei muutu kunagi selliseks piluks nagu krokodillil või kassil.”
Koostöö tulemusel on sakslastel nüüd pakkuda ilvese silmadest seitse varianti, vastavalt sellele, mis valgustingimustes tahetakse ilvest esitada.
Mida kõike peavad taksidermistid arvestama!
Kaladega on aga nii, et nende topiste tarvis hangitakse Saksamaalt läbipaistvad toorikud. Kõik see, mis puudutab pupilli ning kaladel pupilli ümber olevat kuldset rõngast ja vikerkesta, maalitakse silma tagumisele küljele kohapeal.
Seda kuldset rõngast tuleb üldsegi mikroskoobi all teha, sest see on nii imepeenike.
Kummardus loodusele
Kas te Tartumaal Äksis jääaja keskuses olete käinud? Seal näeb elusuuruses eelajaloolisi loomi, üks neist on mammutimamma oma pojaga. Ka nemad on Studio Viridise meistrite tehtud.
Mammutikujusid on maailmas teisteski muuseumides, kuid mitte ühelgi neist pole sellist karvkatet nagu Äksis. See on ehtsa mammuti karva struktuurile kõige ligilähedasem. “Me kasutasime mitut materjali, mitte muskusveise nahka, mida on varem kasutatud ja mis on mammuti seljas täiesti kõlbmatu,” selgitab Val, kuidas jõuti palju kiidetud tulemuseni.
Seega − Ida-Virumaa meeste püütud hiidlestast tegid topise meistrid, kes saavad ka mammuti tegemisega hakkama!
Au meistritele!
“Au ja kuulsus ka kalameestele, kes oma saaki väärikalt austavad ning mitte midagi ei lase kaotsi minna, nagu eetika nõuabki,” ütleb Val, kellele tähendab topise tegemine kummardust loodusele.
* Oo, mu jumal!


title: Põhjarannik reedel, 2. septembril

maintext:
Põhjarannik reedel, 2. septembril
2. september 2016
* Tänases Põhjarannikus on pikem lugu sellest, mille eest ja miks endine Kohtla vallavanem Hannes Lumiste nõustus kokkuleppemenetluse käigus enda süüditunnistamisega korruptsioonikuriteos, mis tõi talle kahe aasta pikkuse tingimisi vangistuse. Lumiste räägib, et nõustus kokkuleppemenetluses end süüdi tunnistama rahalistel kaalutlustel. “Arutasin advokaadiga seda küsimust ja ta ütles, et kui tahan edasi minna, tuleb arvestada veel kuni 3000 euro suuruse kuluga,” lausus Lumiste, lisades, et umbes sama suure summa oli ta selleks ajaks kulutanud ja tal lihtsalt polnud enam raha advokaadile maksmiseks.
* Ida-Virumaal läks eile esimesse klassi 1340 last, keda oli 30 võrra vähem kui eelmisel õppeaastal. Üle Eesti kooliminejate arv kasvas. Ida-Viru maavalitsuse haridus- ja sotsiaalosakonna juhataja Kaarin Veinbergs märkis, et maakonnas on endiselt ka selliseid koole, kus tarkust asub taga nõudma mõni üksik laps. Nii läheb Sondas esimesse klassi üks ning Maidlas, Tudulinnas ja Lohusuus kaks last.
* Põhjaranniku arvamusküljel on intervjuu kaitseväe juhataja kindralleitnant Riho Terras lubab, et kaitsevägi läheb narvalastele lähemale ning hakkab ennast neile tutvustama nende oma keeles ja meeles, lootuses, et piirilinlased hakkavad Eesti riigikaitsesse panustama senisest rohkem.
* Ida-Virumaal kipuvad võistkondlikud spordialad järjepanu välja surema. Kiviõli Irbise jalgpallimeeskond jättis augustis rahapuuduse tõttu hooaja pooleli, põlise jäähokikantsi Kohtla-Järve esindusmeeskond Viru Sputnik loobus eelseisval hooajal Eesti meistrisarjas osalemisest. Põhjusteks on nii tasemel mängijate vähesus kui ka raskused hooajaks vajaliku eelarve kokku kogumisega.


maintext:
Hundid murdsid Aidu-Liival kümme lammast
7. september 2016
Nädal tagasi murdsid hundid Lüganuse vallas Aidu-Liiva külas kümme lammast; kohapeal leiti veel viis varasemat lambakorjust.
“Esimest korda käisid hundid juba kevadel mul siin lambaid murdmas, siis läks kahe ööga kolmteist lammast,” rääkis OÜ E.K. Partner Grupp omanik Mart Kivistik.
Tookord kohale kutsutud keskkonnaameti tollane jahinduse spetsialist olevat juhtunu silma järgi ja põhjalikumalt uurimata koerte süüks hinnanud.
“Pole meil siin mingeid koerakarju liikumas, hunte on nähtud küll − isegi viiepealisest karjast räägitakse,” ütles Kivistik.
Nüüd kinnitas kohapeal kahjusid hindamas käinud keskkonnaameti jahinduse ja vee-elustiku büroo jahinduse spetsialist Uno Treier, et murdjad olid hundid ning murtud lammaste arvu järgi otsustades võis hunte olla kaks-kolm.
“Ühest lambast oli ainult üks tagumine jalg järel, teisi oli vähem söödud,” rääkis Treier. “Peale nende kümne leidsime veel viis varasemat lambakorjust, aga nende põhjal ei saanud enam öelda, mis surma põhjustas.”
Treieri sõnul jäi pärast hundirünnakuid koos veistega karjamaale alles vaid üks lammas.
Eile ütles Mart Kivistik, et eelmisel ööl olevat see viimanegi kaduma jäänud. Küllap ta huntide nahka läks.
Hirm veiste pärast
OÜde E.K. Partner Grupp ja Farmimamma lambad on koos veistega Aidu-Liiva koplites olnud juba üle-eelmisest aastast saati. Kuni tänavu kevadeni polnud mingit muret − korralik elektrikarjus on ümber, lisaks veel okastraat − sõltuvalt aia asukohast kas all või üleval. Loomadel on varjualused, kuhu nad soovi korral minna saavad; suletavate ustega hoone järele, kuhu loomad ööseks kinni panna, pole seni vajadustki olnud.
“Kevadel lammaste kallal käinud hunt sai ilmselt elektrikarjusest siraka kätte − suvi otsa oli siin rahulik,” arvas Kivistik.
Uno Treier kinnitas, et tara koplite ümber on korralik, kohati meetrine, kohati kõrgemgi.
“Aga elu on näidanud, et hunt võib ka meeter kahekümnesest tarast üle hüpata,” märkis ta.
Kivistik ise pakub, et hunt võis traatide vahelt läbi minna.
“Õnneks polnud veiseid puututud. Ühel oli küll tagumise kintsu ja udara peal mingeid jälgi näha, aga midagi hullu ei ole. Koplis oli võitluse jälgi ka näha. See hirm on nüüd muidugi, et kui lambaid enam ei ole, hakkavad hundid veiseid võtma.”
Juba sel sügisel plaanib firma ehitada hoone, kuhu loomad ööseks kinni panna. Koplid tehakse väiksemaks ja traatidesse lastakse tugevam vool sisse.
Ja lambaid sinna vähemalt esialgu ei viida.
“Uued lambad peame ettevõtte jaoks ikka soetama − meil on PRIA ees kohustused,” ütles Kivistik. “Soonurmes on meil lambad samamoodi väljas, juba mitu-mitu aastat, samuti metsad ümberringi − pole seal ükski hunt käinud. Siin käivad nüüd kohe järjest…”
Huntidel järelkasv kesine?
Kahel viimasel aastal pole Ida-Virumaa jahimeestele antud ainsatki hundi küttimise luba. Esimesel aastal toodi põhjuseks seakatk (hundid murravad haigeid sigu), teisel see, et siinsetel huntidel pole pesakondi.
“Ida-Virumaal ei ole olnud tõestust, et hundid oleksid seal siginud,” ütles keskkonnaagentuuri eluslooduse osakonna juhtivspetsialist Peep Männil. “Pole teada, et seal oleks suuremaid karju, kus oleks üle kahe-kolme hundi.”
Kas tänavu siia kanti hundilube antakse, ei osanud Männil veel öelda. “Kogume maakondadest andmeid veel oktoobri alguseni. Arvestame nii jahimeestelt saadud vaatlusandmeid kui keskkonnaameti infot huntide põhjustatud kahjude kohta, analüüsime neid ja siis otsustame.”
Männili sõnul ongi küttimislubade jaotuse otsustamisel aluseks kohapealsete jahimeeste vaatlusandmed ning keskkonnaagentuur eraldi mingit loendust ei tee.
“Meie paneme jahimeestelt saadud koha ja ajaga andmed kaardile ning analüüsime neid. Jahimehed arvavad reeglina, et hunte on rohkem, kui neid tegelikult on. Iga jahipiirkond vaatab seda, kes nende maade peal liigub, aga hundid ja ka ilvesed liiguvad laialt ringi, kuue-seitsme jahipiirkonna territooriumil. Nii et kui igas jahipiirkonnas nähakse kolme hunti, siis ei tähenda see, et kõik need numbrid tuleks kokku liita. Meie vaatame oma kaardile kantud andmeid ilma jahipiirkondade piirideta ja hindame siis arvukust,” selgitas Peep Männil.
Karudel poegi palju
Kui huntide järelkasvu hindas Männil siin kandis kesiseks, siis karudel olevat kaks viimast aastat olnud väga head sigimisaastad.
“Noori karusid on rohkem ja just nemad, pooleteiseaastased suhteliselt rumalad jütsid, on need, kes end inimesele näitavad. Mingit ohtu nad inimesele ei kujuta, aga nad on juba piisavalt suured, et inimesed neid kardaksid.”
See karu, kes paar nädalat tagasi Sakal kaks lammast murdis, oli ilmselgelt täiskasvanud loom ja tõenäoliselt seesama, kes seal mullugi kaks lammast õnneks võttis.
“Niisugused karud võiks limiidi raames eelistatult ära küttida,” ei pea Männil vajalikuks selleks eraldi küttimisloa väljaandmist kaaluma hakata.


title: Seaduste muutmisega on kiire

maintext:
Seaduste muutmisega on kiire
21. september 2016
Eile oma iga-aastast traditsioonilist tegevuse ülevaadet parlamendis tutvustanud õiguskantsler Ülle Madise puudutas paaril korral ka Kohtla-Järve kütteprobleeme, rõhutades, et pooltühjade kortermajade küsimus pole pelgalt Kohtla-Järve, vaid üle-eestiline probleem.
Kui õiguskantsler on juba alates eelmisest kütteperioodist alates teemaga põhjalikumalt tegelnud ja andnud signaale, et midagi tuleb muuta, siis eile tõdes ta, et tegelikult palju muutunud ei ole peale selle, et vahetatud on infot ja peetud mitmeid kohtumisi. Õiguskantsler ütles: “Praegune õiguslik raamistik ei võimalda nendes majades elavate ja väga viletsasse olukorda sattunud inimeste probleemi lahendada. Esiteks selle tõttu, et osa võlgnikest naabreid ei saa tõesti kätte ja samal ajal seljataga ei saa ka neid kortereid lihtsasti sundvõõrandada. Veelgi keerulisem on asuda võlgu sisse nõudma, kui ei ole teada, kus see inimene elab.”
Ja paistab, et õiguskantslerini ning ka teiste riigivõimu esindajateni on jõudnud probleem, mis on seotud omanikega, kes elavad alaliselt Venemaal. Probleem, millest Põhjarannik on korduvalt rääkinud, seisneb Eesti ja Venemaa vahel sõlmitud õigusabilepingus, mille järgi tuleb võlgnik kohtusse anda tema elukohajärgses riigis. Ehk siis peaksid ühistud hakkama selliste omanikega Venemaal kohut käima, mis neile ilmselgelt üle jõu käib. Teades majanduslikku olukorda Venemaal, võib see probleem aina süveneda. Vähemalt avaldas õiguskantsler veendumust, et seadusi tuleks muuta. Loodetavasti tehakse seda võimalikult ruttu.


title: Argument debati alustamiseks

maintext:
Argument debati alustamiseks
15. september 2016
Mida rohkem erakonnad räägivad sellest, kuidas Eestile tuleb valida parteideülene president, seda vähem veenvalt see loosung kõlab. Presidendikampaania muutub üha vihasemaks parteidevaheliseks kempluseks, kus käiku lastakse ka valed ning isiklikud rünnakud kandidaatide vastu. Kas on võimalik valida riigile väärikas president, kui kampaania käigus kasutatakse ebaväärikaid võtteid?
Mida me aga presidendikandidaatidelt väga vähe kuuleme, on sisulised seisukohad Eesti elu kitsaskohtade ning nende lahendamise kohta. Mõni avaldus maksupoliitika kohta, üldiseid mõtteid haldusreformist, natuke tühja kõminat välispoliitikast − ei enamat. Küll aga kuuleme iga päev uudiseid, kes ja kui palju on toetusallkirju kokku kogunud, kuidas üks kandidaat urgitseb teise päritolu kallal, kolmas jälle soovitab eriarvamuse korral erakonnast lahkuda jne.
Loodetavasti me ikkagi näeme kampaania käigus ka sisulist ja asjalikku debatti, kuid karta on, et see ei pruugi mõjutada lõpptulemust, kuna erakonnad tahavad ikkagi ise asja ära otsustada ning lõppkokkuvõttes saab Eesti endale riigipea poliitilise kauplemise tulemusena.
Üks positiivne mõju võib sellel presidendikampaanial siiski olla. Kui on näha, et parlament (ja võib-olla ka valimiskogu) ei suuda presidenti valida, ilma et poripritsmeid ka presidendi ametikohale endale lendaks, on see hea argument algatada taas põhjalikum debatt selle üle, kas poleks mõistlikum anda otsustamine rahva kätte.


title: Põlevkivitööstuse eduloo tagasilöök

maintext:
Põlevkivitööstuse eduloo tagasilöök
7. september 2016
Põlevkivitööstus on Ida-Virumaale maha jätnud mitmeid märke. Negatiivse alatooniga märke. Selliseid, millele muu Eesti vildakalt vaatab. Paari märgi puhul on suudetud need aga ümber pöörata ja pandud tööle piirkonna kasuks. Nii on endisest Kohtla kaevandusest saanud elamusterohke allmaamuuseum ja Kiviõlis on õigupoolest prügimäele suure vaeva ja tööga ehitatud Eesti vingeim suusakeskus. Kolmas selles rivis on Aidu karjääriala ja sealne veespordikeskus.
Aidu karjääriala arendamine läks esiotsa nagu lepase reega. Kõik nägid keskuses, kus on kümneid kilomeetreid sinakasrohelise veega kanaleid, suurt potentsiaali. Oma suuri võimalusi nägid selles nii sõudjad, aerutajad kui veemotosportlased. Ka kaevandusettevõtte sotsiaalset närvi pigistati nii, et ekskavaatorid keerasid oma nokad sedapidi, et valmis sai kõikidele nõuetele vastav sõudekanali süvend.
Ida-Virumaa valis Aidu veespordikeskuse piirkonna konkurentsivõime tugevdamise programmi olulisimaks projektiks ja see, et keskuse ehitamine rahastust ei saanud, oli löök kõigile. Eelkõige nendele, kes on sellesse projekti pannud aega, raha ja väärtuslikke ideid. Nüüd ei julge enam keegi uskuda ega arvata, et rahajagamise teine voor edukas tuleb.
Põhjarannik leiab, et praegu oleks õige aeg ka riigil oma sotsiaalset vastutustunnet näidata ja keskuse rajamisele õlg alla panna, et põlevkivitööstuse taaskasutamise edulugu luhta ei läheks. Negatiivseid näiteid on piirkonnas niigi liiga palju.


maintext:
Jõhvi uus võim ajas endise oponendi ametniku kohalt minema
5. september 2016
Jõhvi vallavanem Eduard East tegi ehitusspetsialistile Kalev Naurile ettepaneku ametist lahkumiseks, viimane seostab seda enda kunagise osalusega volikogu töös praeguse võimu vastasleeris.
Eile oli aasta ja kolm kuud Jõhvi vallavalitsuses ehitusspetsialistina töötanud Kalev Nauril viimane tööpäev. Selle nädala teisipäeval kutsus vallavanem Eduard East ta enda kabinetti ja tegi ettepaneku lahkuda ametist poolte kokkuleppel.
East: džentelmenlik kokkulepe
“See oli džentelmenlik kokkulepe,” vastas Eduard East Põhjaranniku küsimusele, kellelt tuli initsiatiiv ja kas volikogu enamus avaldas selleks vallavanemale survet. East ei soovinud Nauri lahkumist põhjalikumalt selgitada, kuid tunnistas, et töö kohta tal ehitusspetsialistile mingeid etteheiteid polnud. Kokkuleppe kohaselt Naur lahkub ja saab hüvitiseks nelja kuu töötasu.
Naur ütles, et nõustus kokkuleppega, sest ei soovinud hakata vägikaigast vedama. “Muidugi oleksin võinud hakata vastu punnima, sest mingit juriidilist alust minust vabanemiseks ju polnud. Aga küllap oleks siis hakatud minu järel passima ja otsima vigu. See oleks mulle tähendanud pikaajalist närvikulu ning mulle pole seda vaja,” rääkis Naur eile Põhjarannikule.
Ta ütles, et ratsionaalselt võttes polnud temast vabanemine valla jaoks mõistlik samm. “Vald on minu koolitamiseks nii palju panustanud ja tegelikult olen ma alles nüüd selle ameti päris selgeks saanud. Ja see pole mingi lihtne töö, arvestades, kuidas viimase aja jooksul on ka mitmed valdkonda puudutavad seadused põhjalikult muutunud,” sõnas ta, lisades positiivse poole pealt, et nüüd on tal vähemalt amet selge ja küllap on nende teadmistega inimest mujalgi vaja.
Naur on kindel, et temast vabanemine polnud vallavanema initsiatiiv. “Talle surus selle mõtte pähe volikogu enamus,” on Naur veendunud, lisades, et küllap oli üheks põhjuseks seegi, et ta on kaheksa aastat Jõhvi volikogu liikmena olnud praeguste võimulolijate vastasleeris. “See on väikelinna väikeste inimeste suur poliitika,” sõnas ta.
Jõhvi volikogu endine esimees, praegu opositsiooni kuuluv Niina Neglason ütles, et “Kalev Nauri kallal urgitsemine algas juba ammu, kui volikogu esimees käis ja sekkus vallavalitsuse töösse, nõudes näiteks ametijuhendeid”. Tema sõnul ei juhi aga praegu Jõhvi vallavalitsust mitte vallavanem, vaid volikogu koalitsioon. See, et Nauri ja Enoki omavahelised suhted on varasemast ajast olnud halvad, on tema sõnul teada fakt, “kuid selline vajaliku spetsialisti päevapealt vallandamine kahjustab vallavalitsuse tööd, sest selle ametniku tegevus puudutab väga paljusid inimesi ja ettevõtteid”.
Enok eitab vaenusuhteid
Volikogu esimees Teet Enok eitas oma seotust Naurist vabanemisel. “Oleme kriitiliselt arutanud üldisemalt majandusosakonna tegevust ja tegevusetust. Personaalküsimustega volikogu liikmed ei tegele. Selle isiku eraldiseisvalt välja toomine pole korrektne,” sõnas Enok.
Volikogu esimehe sõnul tuleb majandusosakonda tugevdada ja kompetentsi tõsta ning see on olnud üldine volikogu liikmete arvamus. “Kiidan heaks vallavanema tegevuse osakonna tugevdamise heaks.”
Enoki kinnitusel on ta kritiseerinud vallavalitsuse osakonna tegematajätmisi Jõhvi jalgpallistaadioni, Säästumarketisse viiva kergtee, ehitusregistrisse kannete tegemise ja tähtaegadest kinnipidamise puhul. “Küsimused on osakonnaülesed ja vajavad siiani lahendusi.”Küsimusele, kuidas ta kommenteerib väiteid, et ehitusspetsialistist vabanemine on poliitiline kättemaks, vastas Enok: “Ma ei kommenteeri Kalev Nauri isiklikke arvamusi.”
Ta eitas ka isikliku vaenu olemasolu Nauri vastu aastaid tagasi toimunud intsidendi tõttu, kus Enoki ehitusfirma Katevara jäi toona Soome kontsernile Ruukki võlgu ja viimase Ida-Viru müügiesindajana töötanud Naur pöördus võla kättesaamiseks inkassofirmasse.
“Kalev Naur liialdab oma arvamusega. Kui Kalev Nauri isik sellele ametikohale esitati, kiitsin ma algatuse heaks. Isiklikult soovin talle edaspidiseks edu ja jõukohaseid väljakutseid,” sõnas Enok.


maintext:
Ministeerium: kaevandusmuuseumi rahata jätmine oli seaduslik
16. september 2016
Rahandusministeerium jättis rahuldamata SA Eesti Kaevandusmuuseum vaide, millega taotleti kaevandusmuuseumi investeerimistoetuseta jätnud ettevõtluse arendamise sihtasutuse (EAS) otsuse tühistamist.
EAS tegi piirkondade konkurentsivõime tugevdamise meetme raames oma otsused rahaeraldusteks tänavu suvel. Kaevandusmuuseum küsis ligi 4 miljonit eurot selleks, et rajada muuseumi territooriumile Kohtla-Nõmmel 7D-kino, et simuleerida kaevanduse tööd maa all ja maa peal, ehitada välja konverentsikeskus, kunstiköök ning mitmeid teisi asju. EAS hindas taotluse küll abikõlblikuks, kuid eelistas raha eraldamisel Ida-Virumaa tööstusparkide toetamist.
Maakonna valik
Kaevandusmuuseum vaidlustas otsuse, leides, et EASi otsus pole piisavalt põhjendatud ning hindajad pole olnud piisavalt pädevad.
Rahandusministeerium lükkas sel nädalal valminud 22-leheküljelises vaideotsuses kõik muuseumi etteheited tagasi, leides, et EASi otsus on põhjendatud ja argumenteeritud.
Muu hulgas lükkas ministeerium tagasi süüdistused, justkui oleks komisjoni otsus erapoolik.
“Vaides nimetatud projektitaotlused on maakondliku tegevuskava raames Ida-Viru maakonna poolt valitud ning EAS rõhutab oma selgitustes, et maakondlik tegevuskava koostatakse vastavas maakonnas, kaasates laia ringi kohalikke partnereid ning tegevuskava kinnitab maavanema ettepanekul riigihalduse minister. Seega on selline olnud kogu maakonna tahe ja soov, et ühes maakonnas saavad konkureerida omavahel ka sama taotleja poolt ellu viidavad projektid,” leidis rahandusministeerium.
Samas nenditakse: asja materjalidest ei nähtu, et EASi otsuse langetamisel oleks lähtutud asjasse puutumatutest asjaoludest või meelevaldsetest argumentidest. “EAS on veenvalt oma otsust vaidemenetluse käigus selgitanud. Võib arvata, et teatud rolli EASi otsuse motiveeriva osa mõningasest vasturääkivusest on tingitud ka asjaolust, et otsus põhineb hindamiskomisjoni kui kollegiaalorgani põhjendustel. Kollegiaalorgani otsuste põhjendused sünnivad erinevate organiliikmete kompromissidel, mis võib tingida ka teatud vasturääkivusi. Otsuses toodud väiteid on mõistlik vaadelda koosmõjus kogu otsuses tooduga ning lähtuvalt hindamiskriteeriumite sisust,” seisab otsuses, kus tõdetakse, et nimetatud juhul pole alust vaiet rahuldada ja otsust kehtetuks tunnistada.
Proovivad uuesti
SA Eesti Kaevandusmuuseum direktor ja juhatuse liige Andres Kraas ütles, et nad ei lähe selle asjaga kohtusse, kuna see oleks kulukas ja aeganõudev ning välistaks võimaluse esitada uus rahataotlus sama meetme teise vooru, mis stardib talvel. “Uues taotluses ehk muudame midagi, võtame mõne objekti maha ja vähendame mingite tööde mahtu. Aga millest me ei loobu, see on 7D-kino, ja millest me ei saa loobuda, on see, et teha muuseum ligipääsetavaks ka puudega inimestele,” sõnas ta.
Jätkuvalt oli ta aga kriitiline tööstusparkidesse investeerimise suhtes. “Kas Ida-Virumaal on seda ikkagi vaja − investeerida tööstusparkidesse, kuhu keegi ei tule ja kus malts on rinnuni?” sõnas ta, lisades, et pealegi pole maakonnas ka piisavalt tööjõudu, kes loodavates ettevõtetes tööle võiks hakata. Varem on Kraas tööstusparkidesse investeerimist nimetanud surnud sea nuumamiseks.
SA Ida-Virumaa Tööstusalade Arenduse juht Teet Kuusmik on kriitika tagasi lükanud argumendiga, et tööstusparkide arendamine ei käi üleöö ja nõuabki pikemat ajavaru.
“Tööstusalade arendamine ei ole sama, mis turismiobjekti ehitamine. Kui muuseumis algab turistide loendus pärast ehitustööde lõppemist, siis tööstusalade taristu valmimine on alles projekti algus. Turundus välisturgudel on ajamahukas, konkurents investeeringute pärast tihe. Periood esimesest kontaktist ettevõtjaga kuni tehinguni on kuus kuud kuni aasta. Ettevõtjal on pärast tehingut tavapäraselt aega kolm aastat finantseerimise korraldamiseks, projekteerimiseks, ehitamiseks, seadmete tellimiseks ja paigaldamiseks, personali leidmiseks ning tegevuse käivitamiseks,” kirjutas ta tänavu augustis Põhjaranniku arvamusartiklis ja lisas, et “ainult valdkonnavõõrale võib tunduda, et kui kohe järgmisel päeval pärast taristu ehituse lõppu tootmishoonete ehitus veel ei käi, on tegemist “surnud sea nuumamisega””.


maintext:
Ida-Virumaa metsast leiti haruldane seeneliik
2. september 2016
Kose metsast Pannjärvele rattasõiduks sobivat teed otsima läinud Jõhvi valla elanik Avar Pentel sattus endale tundmatu seeneliigi peale, mis osutus Eestis haruldaseks nabatorikuks.
Tegemist on nabatoriku esimese leiuga Ida-Virumaal.
Mükoloogid kinnitavad
Pentel on sage seenelkäija ning tunneb seeneliike rohkem kui eestlane tavaliselt. “Lapsepõlves sai kõik tundmatud seened koju toodud ja ära määratud. Päris palju uusi liike sain menüüsse juurde. Mürgitust ei saanud ma igatahes kordagi,” muigab ta. “Vahepeal korjasin väga innukalt külmaseeni, need kasvavad puu küljes. Olen proovinud ka näiteks männiliimikuid. Võib-olla ma eksisin seenega, aga nende valmistamine mul ei õnnestunud: pott läks siniseks. Kõigepealt viskasin seenevee minema, siis viskasin seened minema, siis viskasin poti ka minema. Rohkem ma männiliimikuid pole korjanud.”
Mullu tõi ta viimase saagi koju jõulude ajal, korjates lumevabast metsast Kurtnas kukeseeni.
Tänavu juulis köitis ta tähelepanu Kose metsas kolm seenesülemit. “Muidu kasvavad sellised pusad ikka maha kukkunud puu küljes, aga need kasvasid maapinnal. Hiljem sain teada, et nabatorik kasvab ikkagi kõdupuidul, see ei paistnud minu leiukohas lihtsalt välja.”
Pentelile meenutas leid Hiina meditsiinis kasutatavat seeneliiki. “Tegin pildi ning panin Google´i otsingusse. Alguses vaatasin, et tegemist on leht-kobartorikuga, aga siis nägin, et palju suurem on sarnasus nabatorikuga.”
Kodus nabatoriku kohta internetist lugedes sai Pentel teada, et tegemist on Eestis väga haruldase seeneliigiga. “Ja mitte ainult Eestis. Ka nendes maades, kus nabatorik võiks kasvada, on see üha haruldasemaks jäänud massilise korjamise tõttu. Peamiselt korjatakse raviomaduste tõttu. Hiina meditsiinis on nabatorik paar tuhat aastat kasutusel olnud, aga viimasel ajal on avastatud uusi raviomadusi.”
Pentel saatis pildid kahele mükoloogile. Nad mõlemad kinnitasid, et tegemist on nabatorikuga, ning ütlesid, et Ida-Virumaal pole seda seeneliiki varem leitud.
Punases nimekirjas
Tartu ülikooli loodusmuuseumi direktori, mükoloog Urmas Kõljala palvel leiukohta tagasi läinud, et võtta sealt üks seen, kodus ära kuivatada ning Tartusse määramiseks saata, leidis Pentel veel neljandagi seenesülemi. Kõik nad olid läbimõõduga 35-40 cm.
“Minust jäid nad sinna, sest tegemist on Eestis ohustatud liigiga. Võtsin vaid ühe seenejupi Tartusse saatmiseks. Kuigi nende allikate põhjal, mis ma lugesin, oleks ma julgenud nabatorikut süüa. Aga ma pole seeneekspert ega taha ka kellegi teise kõhuvalu eest vastutada,” ei soovita Pentel seenehuvilistel tormata metsa nabatorikut jahtima.
Nabatorik ei ole looduskaitse all, kuid on kantud ohustatud liikide punasesse nimekirja.
Kõljala sõnul on nabatoriku leiukohti Eestis vaid kümmekond. Kõige põhjapoolsem leiukoht oli seni Jõgevamaa. “Alates 2000. aastast on leiukohti juurde tulnud,” sõnas Kõljalg, lisades, et nabatorik on jäänud ka uutes leiukohtades püsima. “Me näeme, et nabatorik laieneb põhja poole.”
Kuigi punases nimekirjas olevaid seeni tohib korjata, Kõljalg seda ei soovita. “Ega see head tee, eriti kui ära korjatakse noored, mis pole jõudnud eoseid piisavalt levitada.”
Mükoloogid näeksid hea meelega, et seenelised jätaksid nabatorikud puutumata. “Kuna tegemist on ikkagi nii haruldase seeneliigiga, ei taha, et see piltlikult öeldes ära söödaks.”
Nabatoriku raviomadustest rääkides ütles Kõljalg, et see ei ole teaduslikult tõestatud, et nabatorik mõnd haigust raviks. “See on rohkem nagu rahvameditsiin.”
Efektne viljakeha
Kõljala sõnul võib nabatoriku leiukohas jääda mulje, et see seen kasvab maapinnal. “Kui lähemalt uurida, siis selgub, et ta kasvab ikkagi lagupuidul − hästi lagunenud lehtpuu jäänustel, tihti on selleks puuks jalakas.”
Peale lehtpuumetsade on nabatorikut leitud ka puisniitudelt.
Nabatoriku kübar on hallikas, kuid võib olla ka kreemjas. “See sõltub kasvustaadiumist − kui vana ta on − ja sellest, kas ta kasvab avamaastikul või hästi pimedas metsas,” selgitas Kõljalg.
Nabatoriku pallikujulisel suurel viljakehal võib Kõljala sõnul olla isegi üle saja kübara. “Tavaliselt on neid siiski vähem,” nentis ta.
Mükoloog Indrek Sell pole nii ilusat nabatoriku viljakeha näinud, kui seda oli Penteli leidudel. “Väga efektne,” tõdes ta. “Sellisena püsib nabatorik vaid mõned päevad. Tugev vihmasadu muudab ta üldse känkraks. Nii et Avar sattus väga õigel ajal seentele peale.”


title: Kuidas oleks õiglane?

maintext:
Kuidas oleks õiglane?
12. september 2016
Põhjarannik kirjutab tervisekeskustega seotud erimeelsustest Jõhvis, mis said alguse perearstide leeris ja on nüüd jõudnud ka vallavõimude huviorbiiti.
Kui emotsioonid kõrvale jätta, on asjalood järgmised: OÜ Corrigo on teinud uue tervisekeskuse eskiisprojekti, esitanud selle sotsiaalministeeriumile, saanud positiivse rahastusotsuse ja panustab sellesse ise üle poole miljoni euro. Vald on lubanud projekti toetada 165 000 euroga − eeldusel, et Jõhvi tuuakse raha juurde. Jutt on ligemale 2 miljoni suurusest investeeringust.
OÜ Jõhvi Tervisekeskuse arstide tuumik kasutas oma õigust jääda oma senisesse hoonesse ja mitte ühineda uue keskusega. Selle hoone lõpuni renoveerimine tuleks suuresti Jõhvi maksumaksja taskust. Pealegi on küsitav, kas uutes tervisekeskustes eeldatud teenused sinna ära mahuksid. Meenutame, et uute tervisekeskuste loomise mõte ei olnud perearste omavahel tülli ajada, vaid suurendada ühe katuse all esmatasandi arstiabi meeskondi, kes pakuksid patsientidele senisest laiemat tervishoiuteenuste valikut.
Põhjarannik ei saa võtta ehituseksperdi rolli ega hinnata, kas ja kui suurte kuludega saaks olemasoleva perearstikeskuse viia vastavusse riigi uute ootustega. Küll aga saame hinnata tekkinud olukorda valla maksumaksja vaatevinklist. Miks peaks valla eelarvest panustama kahte keskusesse või eelistama sellist, mis investeeringuraha juurde ei too ning võib nurjata ka juba rohelise tee saanud rahalaeva saabumise?
Argumendiga, et uues keskuses on esialgu ainult kaks Jõhvi perearsti, kaugele ei ratsuta. Patsiendid on oma valikutes vabad ja võivad hääletada jalgadega, valides ükskõik millise Jõhvis tegutseva perearsti. Loomulikult võib minna ka mõne Tallinna tohtri nimistusse, aga kas sel oleks enam mõtet, kui Ida-Virumaa keskuses pakutaks samasugustes tingimustes esmatasandi tervishoiuteenuseid nagu pealinnas?