description: Eesti tippkommunistide mõrvatöö 1936. aasta veebruaris Kopenhaagenis on viimasel ajal leidnud piisavalt kajastamist. Kominterni heakskiidul tapeti jõhkral moel Johannes Eltermann-Martõnov, keda kahtlustati olevat Eesti poliitilise politsei agent. Mõrvatöö teostajaiks olid Leo Looring, Karl Säre ja August Vakepea, kirjutab Rahvusarhiivi teadus- ja publitseerimisbüroo peaspetsialist Valdur Ohmann ajakirja Tuna tänavuses 3. numbris.

title: Valdur Ohmann: August Vakepea - eesti kommunistide Kopenhaageni mõrvatöö kadunud kaasosaline

maintext:
Lihtsalt meeldetuletuseks mõningad faktid. 1934. aastal toimus Leningradis EKP KK augustikonverents, kus reorganiseeriti EKP juhtorganid ning loodi Eestis likvideeritud EKP illegaalsete juhtorganite asemel neutraalses Skandinaavias parteitöö poliitiliseks ja organisatsiooniliseks juhtimiseks Skandinaavia Büroo.
EKP KK Organisatsiooniline Büroo ehk Skandinaavia Büroo tegutses Kopenhaagenis ja Stockholmis. Aastail 1934– 1935 kandis see EKP sekretariaadi, aastail 1935–1938 EKP orgbüroo nimetust. Büroo liikmeteks olid Karl Säre (1934–1936), Leo Looring (Johannes Meerits) ja Albert Sakkart.
Karl Säre
Leo Looringu käekäik ja saatus said teatavaks juba käesoleva aastatuhande vahetusel. Nõukogude julgeolekuorganitel õnnestus ta Rootsi vanglast NSVLi toimetada, kus ta anti tribunali alla ja hukati 1952. aastal. Karl Säre segadusttekitava saatuse väljaselgitamine võttis pisut rohkem aega. Väga kaua ja visalt levis arvamus, et EKP KK I sekretäril õnnestus Saksa koonduslaagrist põgeneda. Variante oli mitmeid, kuhu ta olevat jõudnud: Holland, Ladina-Ameerika, USA.
Laiema avalikkuse ette jõudsid need oletused ilmsesti vahetult Teise maailmasõja järel väliseesti ajakirjanduse spekulatsioonide kaudu. Kuna NKVD-l/MGB-l/KGB-l polnud mõistlikku lahendust ja vastust kusagilt koitmas, siis võttis seegi institutsioon omaks need kontrollimatud spekulatsioonid. Ent KGB tegi kõik endast oleneva, et jõuda Karl Säre jälgedeni. Karl Säre otsingutoimik anti NSVL KGB arhiivi hoiule alles 15.03.1962. Kõik see osutus tühja tuule tallamiseks, mis tulemusi ei andnud.
Eesti Mälu Instituudi kaastöötajal Argo Kuusikul õnnestus 2013. aasta sügisel Neuengamme koonduslaagri materjalide seast üles leida Karl Säret puudutavad kartoteegikaardid. Ei mingit Hollandit ega Ameerikat ega uskumatut pääsemist. Karl Säre suri Saksamaal Hamburg-Neuengamme koonduslaagris 14.03.1945.
Ent kes oli too kolmas mõrvatöö osaline? Tema tausta pole püüdnud või tahtnud Nõukogude parteiajaloolased mingilgi moel uurida. Kommunistliku Internatsionaali Eesti sektsiooni kausta, mis koostatud tema kohta 1930ndatel Venemaal, on pilgu heitnud vähesed. Seega polnud teada isegi see, milline ta välja nägi.
August Vakepea
August Vakepea näopilt vaatab vastu Kommunistliku Internatsionaali Eesti sektsiooni toimikust, kus on Eesti Vabariigi peakonsulaadist Rotterdamis 17.11.1934 välja antud ametlik dokument, millel temast kaks fotot. Paraku pole seda dokumenti ega seal sisalduvat seni avalikkuse ette toodud. See jäi ka vististi August Vakepea viimaseks sidemeks Eesti Vabariigiga.
August Vakepea sündis 19.10.1908 Saaremaal Lümanda vallas Atla külas. Isa Peter oli meremees, ema Miina tegeles põllutööga. Peres oli viis last, kellest kolm surid noorelt. August Vakepea õed-vennad olid: Rosalie Vakepea (31.10.1902 – mai 1907), Mihkel Vakepea (14.10.1907–(?)1907), Adele Vakepea (08.03.1911–03.01.1919), Oskar Uusniit (Vakepea) (29.05.1912–30.11.1989 Rootsi). Neist viimasest, Oskarist kasvas igati korralik kodanik. Ta oli Kaitseliidu Lümanda kompanii liige. Oskar Uusniidu mälestusfondi kaudu on toetatud 2008. aastal Eesti Rahvuskultuuri Fondi.
August Vakepea oli Lümanda kooli vilistlane. 1924. aastal lõpetas ta seal VI klassi. Huvipakkuva seigana võiks mainida, et sama kooli lõpetas aasta varem Aadu Hint. Samaaegselt käis koolis ka Johannes Hint. Kooli juhi ja õpetajana tegutses aastail 1919–1924 Voldemar Sarv. Teda on iseloomustatud nõnda: «Voldemar Sarv suutis koolijuhina taltsutada ka kõige ulakamad poisid. Ta oli naljamees. Lavastas jõulu- ja kevadpeoks näidendeid. Ise oli aktiivne tegelane seltsielus, samas ka talupidaja.»
August Vakepea katkestas 1925. aasta kevadel gümnaasiumiõpingud, sest vanematel olevat puudunud vahendid tema koolitamiseks. Ta töötas koos oma noorema venna Oskariga kuni 1927. aastani kalurina. 1928. aasta algul läks ta Tallinna, kus töötas erinevates tehastes lihttöölisena, ehkki tema sooviks oli kogu aeg saada meremeheks.
1928. aasta sügisel lahkus ta salaja Eestist ja jõudis Hamburgi, ei leidnud seal aga kolme kuu vältel tööd ja oli sunnitud sõitma edasi. Jõudis Belgiasse, kus asus tööle söekaevurina Charleroi linnas. Töötas seal 1929. aasta juulini. Teenis veidi raha ja sõitis Antverpenisse, kus tal õnnestus saada Inglise aurulaevale madruseks. Sellest hetkest algas tema meremeheelu. Ta sõitis Inglise, Hollandi, Norra jt. riikide aurulaevadel üle ilma.
NSVL
NSVLi propagandaplakat. Foto: Scanpix
1932. aastal oli tal mitmeid reise NSV Liitu – käis Arhangelskis, Leningradis, kus sai eestikeelset revolutsioonilist kirjandust. Leningradis meremeeste interklubis puutus ta kokku Meremeeste ja Sadamatööliste Internatsionaali Eesti sektsiooni tegelastega. Sellest ajast hakkas ta aktiivselt saatma korrespondentsi I.S.H.-le. Augustist 1933 EKP liige.
Meremeeste ja Sadamatööliste Internatsionaali Eesti sektsioonile pandi 1931. aastal alus EKP vahetul osavõtul. See oli üks osa 1928. aastal NSVLis alguse saanud niinimetatud «ametiühingute strateegiast», mis tähendas ametiühinguliikumise oma hõlma alla viimist, profinternimist ehk ametiühingute kuulumist punase internatsionaali alla.
On vist ilmselge, et lihtne Saaremaa noormees sattus 1932. aastast võimsa ja salakavala Nõukogude propaganda haardesse. Leningradis meremeeste klubis peetud kommunistlik usujutlus pööritas tal peas, sellega kaasnenud hilisem kommunistliku usukirjanduse lugemine ja levitamine mässis nii tugevasti, et selle kammitsaist vabaneda polnudki nii lihtne.
Noorena kodust lahkunud, meremehe ametit pidav August Vakepea oli Nõukogude propagandahaidele küllaltki kerge saak. Edasine oli vaid nn vormistamise küsimus.
Kommunistlik Internatsionaal oli 1934. aastaks andnud August Vakepeale uue identiteedi. Venemaal ringi liikuvates dokumentides on tema nimeks Jaan Klaar. Sellise pseudonüümi omistamine võis olla seotud ka asjaoluga, et August Vakepeal polnud 1928. aastast mingit sidet kommunistide verivaenlase Eesti Vabariigiga, polnud vaja tausta uurida, kas tal on mingit sidet kodanliku vabariigi poliitilise politseiga jne. jne. Ühesõnaga, temaga oli kõik klaar. 1936. aastast saadik andmed tema kohta kaovad.
Hispaania kodusõda
Pärast pikki otsinguid õnnestus mul Reigo Rosenthali vahendusel jõuda Hispaania kodusõjas 1936–1939 osalenud isikuteni, mis on kättesaadavad Venemaa Riiklikus Sotsiaal-poliitilise Ajaloo Arhiivis ja seda digitaalsena. Tähelepanu pälvis isik, kes figureeris nime all Hermann Pikk. Selle mehe isikuandmed klappisid üks-üheselt August Vakepea elulooandmetega.
August Vakepea elik Hermann Pika viibimist Durruti üksuses kinnitavad ka muud andmed. Selle üksuse saksa grupi nimekirjas figureerib seisuga 20.01.1937 teiste seas ka eestlane Hermann Pikk.
Ent August Vakepea puhul on põhjust peatuda muudelgi asjaoludel. Tegemist on tõenäoliselt ühe esimese eestlasega, kes jõudis Hispaania kodusõtta ja vististi oli ta ka ainukene, kes leidis koha anarhistide üksuses. Ega tal suurt valikut olnudki, sest internatsionaalseid kommunistlikke brigaade hakati asutama alles novembris 1936. Anarhistide Durruti kolonni asutamise ajaks loetakse 18. juulit 1936.
Hispaania kodusõda. Foto: Scanpix
Siiski jääb Venemaa arhiivi dokumendist selgusetuks, mis sai August Vakepeast edasi. Selles konstateeritakse, et ta arvati Durruti üksusest välja 31.03.1937.
Pöördumine läks Hispaania kodusõja arhiivi Salamancasse, jäi veel lootusrikas ootuste aeg. Vaid mõni kuu ootamist ja tuligi vastus, et neil selle isiku kohta andmeid pole. Järgnes pöördumine Hispaania militaararhiivi poole, kust saabus sarnane vastus.
Sellega võiks Vakepea saagale joone alla tõmmata. 31. märtsist 1937 tema kohta Hispaania arhiividest mingeid muid märke ei leitud, ent pärast seda ilmus mitu artiklit, mis kirjeldasid olukorda Hispaania kodusõjas Aragoni rindel.
Üks neist pärineb varakevadest 1937 Pina de Ebro linnakesest. Teine oli Eesti vabatahtlike üleskutse, millele allakirjutanute seast leiab ka nime Hermann Pikk.
August Vakepea elik Pikk Hermanni kajastusi Hispaania kodusõjast leiab ka Ameerika eestlaste kommunistliku ajalehele Uus Ilm veergudelt. Sisuliselt on nende puhul tegemist ajalehes Kommunist avaldatu ümbertrükiga. Hiljem ei ilmunud enam ühtegi kirjutist Pikk Hermanni nime all, mis lubab teha järelduse, et August Vakepea jäigi kevadel 1937 Hispaania kodusõja rindel teadmata kadunuks. Nii nagu tolles sõjas juhtus paljudega.
Sellega võiks panna punkti Looring- Säre-Vakepea Kopenhaageni mõrvajuhtumile. Kõikide saatus on nüüdseks, rohkem kui pool sajandit hiljem, välja selgitatud – niivõrd, kui see olemasolevates oludes on võimalik.
Valdur Ohmann täispikka artiklit loe ajalookultuuri ajakirja Tuna selle aasta 3. numbrist.


description: Tingimisi vangistus elukaaslase jõhkra peksmise eest – kõlab kahetsusväärselt leebena. Ometi just sellised karistused vaatavad meile tihti vastu ajaleheartiklitest, kus on detailselt kirjeldatud kohutavat lähisuhtevägivalda. Loomulikult on iga kaasus erinev, kuid ehk lisaks karistusele veel ühe nüansi ja paneks jõhkardid avalikku häbiposti.

title: Toomas Randlo: teeme naistepeksjate nimed avalikuks

maintext:
Pärnu Postimees kirjutas pühapäeval juhtumist, kus rohkem kui kahe aasta vältel korduvalt elukaaslast peksnud 27-aastasele Jaanile määrati kokkuleppemenetlusega pooleteise aasta pikkune tingimisi vangistus. Mehe karistust ei pöörata täitmisele, kui ta ei pane katseajal toime uut kuritegu.
Kui heita pilk statistikale, siis iga kümnes kuritegu Eestis on seotud perevägivallaga ja üheksal juhul kümnest on kannatanuks naine. Samuti tundub nende juhtumite arv iga aasta kasvavat, kuid see tuleneb pigem sellest, et inimesed julgevad rohkem vägivallast teatada. Vägivallajuhtumite tegelik arv on tõenäoliselt suurem, kuid jääb paraku suletud uste taha.
Probleemi tõsiduse mõistmiseks ei pea tegelikult üldse justiitsministeeriumi kuritegevuse statistikat uurima. Piisab sellest, kui heita pilk politsei ööpäevainfosse, kus on ära märgitud väljakutsed ning nende põhjused. Mõned näited möödunud päevadest:
«7. oktoobril teatati, et Toilas Ranna tänaval lõi 27-aastane mees oma 28-aastast elukaaslast. 8. oktoobril teatati, et Lasnamäel Paekaare tänaval asuvas korteris lõi 28-aastane mees samaealist naist ning tekitas talle tervisekahjustusi. 9. oktoobril teatati, et Uus-Maleva tänava korteris lõi abikaasa panniga 42-aastast naist. Politsei pidas kahtlustatavana kinni 43-aastase mehe. 9. oktoobril teatati, et Kohtla-Järvel Uuel tänaval asuvas korteris lõi 41-aastane mees oma 55-aastat naist.»
Need on muidugi vaid üks osa politseile tehtud väljakutsetest, kuid taolisi juhtumeid leiab sealt peaaegu iga päev. Loomulikult võib mõni siinkohal öelda, et me ei tea ju nende juhtumite tagamaid. Arvan aga, et kui tegu pole hädakaitsega, siis ei saa vägivalda kuidagi õigustada.
Mida teha?
Ma ei usu, et tingimisi karistused enamikku vägivallatsejaid heidutavad või uusi intsidente ennetavad. See mõjub pigem näpuvibutusena. Efektiivsem karistus oleks kuriteo toimepanija nime avaldamine avalikus registris, umbes nagu veel mõni aeg tagasi eksisteerinud elatisvõlglaste nimekiri.
Sellisesse registrisse võiks kanda süüdimõistetud isikud, kes lähisuhtes pikema perioodi jooksul korduvalt vägivallatsenud. Pikemaks perioodiks võib lugeda näiteks kuus kuud või enam. Ettepanekust võib jääda mulje, justkui ühekordne juhtum poleks nii oluline, aga ärme unusta, et tegemist oleks lisaga kohtult määratud karistusele.
Registrisse kantaks kuriteo toimepanija nimi, isikukood ja kohtuasja number. Nime lisamiseks peab olema ka kannatanu nõusolek, sest mõnel juhul võib vägivallatseja nime avaldamine kaasa tuua ebameeldivusi ka ohvrile.
Ja viimaseks: registrisse jääks nimi viieks aastaks. Vähemalt kord aastas peaks kontrollima, kas nimekirjas olev isik on vahepeal nime muutnud. Kui jah, siis tuleks andmeid uuendada ja lisada juurde vastav märge.
Teen siin artiklis eelnevalt loetletud tingimustel n-ö otsa lahti ja avaldan pühapäeval Pärnu Postimehes kajastatud rusikakangelase info. Oma elukaaslast ja lapse ema kahe aasta jooksul korduvalt peksnud mees on 27-aastane Jaan Akermann. Kel huvi täpsema info vastu, siis kohtulahendi number on 1-16-7277/9.

fasttext_language: et


description: Poola naised näitasid möödunud nädalal oma võimu. Valitseva Seaduse ja Õigluse Partei plaan kehtestada üle riigi absoluutne abordikeeld mobiliseeris poliitikutele ootamatult kogu naissoo.

title: Minu keha, minu valik

maintext:
Esmaspäeval tuli Poola tänavaile ligi seitse miljonit naist. Paljud koolid, raamatukogud ja ametiasutused katkestasid töö – kohe oli selgelt näha, kus naised kõige sagedamini rakendust leiavad. «Minu keha, minu valik!» oli meelavaldajate kõige levinum hüüdlause. Leidus ka pikantsemaid loosungeid, kuid nende sõnum ei kannata trükimusta. Poola tagurlik valitsus sai vastulöögi otse rohujuuretasandilt.
See ei tähenda, et abort oleks midagi kohutavalt ihaldusväärset. Midagi, mis oleks justkui mugavusteenus. Paraku on reaalsus, et vahel on see kahest koledast valikust vähem kole ning see valikuvõimalus peab olema.


description: Eelmisel nädalal sai Õpetajate Leht mõtlemapaneva artikli noorelt õpetajalt Eik Tammemäelt, kes soovis jagada oma kahe aasta pikkust töökogemust koolis, mis lõppes tema ametikoha koondamisega. Et lugu puudutab koolielu selliseid aspekte, millest enamasti avalikult ei räägita, pidas toimetus vajalikuks see avaldada. Artiklit avaldama sundis seegi, et mitu koolis töötanud noort õpetajat, kes lugu eelnevalt lugesid, tunnistasid, et kirjeldatu tuleb neile üsna tuttav ette.

title: Eik Tammemäe: Koolikiusamine! Miski, mis saab osaks ka õpetajale?

maintext:
Kaks aastat tagasi ühel päikeselisel augusti pärastlõunal sain tundmatult numbrilt kõne. Meeldiv naishääl küsis, kas oleksin nõus tulema Tallinna Lilleküla gümnaasiumisse õpetama kümnendatele klassidele praktilise meedia ainet. Eelmine õpetaja olevat mind neile soovitanud. Ma ei kahelnud hetkekski – muidugi haarasin sellisest võimalusest kinni, tahtsin ise uusi kogemusi saada ja noortele midagi lahedat õpetada.
0,273 ametikohaga filmiõpetajaks
Läksin kohale, öeldi põgusalt, mida minult oodatakse, ja anti võtmed kätte. Esimeses tunnis olin klassi ees pisut närvis, kuid mu kohmetus kadus kiiresti. Seadsin eesmärgiks, et iga õpilane teeb poole aasta jooksul valmis ühe lühifilmi. Õpilasi oli kolme grupi peale kokku 52. Õppeaasta alguses mõtlesin, et hindeid ma panema ei hakka, kuid õppealajuhataja arvas, et see pole hea mõte. Mõistsin ka ise, et õpilased ei hakka midagi tegema, kui pole hinnet, mis motiveeriks. Sinna pole kahjuks midagi parata.
Kuna aine oli loominguline, siis loomingulisi valikuid ma ei hinnanud. Hindeid panin üldjuhul kahte sorti: tehtud töö eest viie ja tegemata töö eest ühe, mille sai kümne päeva jooksul parandada kolmeks, nagu kooli hindamiseeskiri ette nägi.
Teadmata midagi pedagoogikast, hakkasin tegema kõike nii, nagu õigeks pidasin. Ma ei pidanud vajalikuks hoida õpilastega suurt distantsi. Võtsin vastu nende Facebooki sõbrakutsed. Käisin nendega vahel koos mõnel üritusel ja kinos. Tänu sellele teadsin täpselt, mis klassis toimub, milline on õpilaste kodune elu, kes kellega käib, mida õpilased pidudel teevad. See vahetu suhtlemine oli õpilastele uus kogemus, enamasti õpetajad nii ei tee.
Mu töökoormus oli ainult 0,273 ametikohta, aga mul oli aega ja pühendusin täielikult: nõustasin entusiastlikult kõiki õpilasi ükshaaval ja kirjutasin nende filmistsenaariumitele põhjalikke kommentaare. Selle käigus õppisin ka ise palju – õppisin nägema vigu ja sain huvitavaid ideid.
Leidsin, et filmiõpe võiks olla üks tähtsamaid õppeaineid üldse, sama tähtis kui matemaatika või eesti keel, sest meid ümbritseb kõikjal pildikeel. Meie haridussüsteemis pole sellele kunagi rõhku pandud. Just tänapäeva visuaalipõhises maailmas, kus noored kasutavad Instagrami, Facebooki, tarbivad reklaami ja videoid, teevad Snapshot’e jne, on need teadmised eriti tähtsad.
Kuna olin aktiivne ja minusse suhtuti hästi, tahtsin rohkem. Küsisin õppealajuhatajalt endale ka filosoofiatunde ja rohkem palka, olin ju Tartu ülikoolis lõpetanud ka filosoofia. Elasin teadmisega, et järgmisel aastal saan hakata õpilastega igasuguste huvitavate teemade üle arutama. Lisaks mõtlesin hakata filmitunde andma humanitaarsuuna õpilastele, kes vajasid dramaturgia õpet kõige rohkem.
«Kas sul on midagi öelda!?»
Teisel poolaastal hakkasin korraldama Artise kinos seanssi «Kas sul on midagi öelda!?», kus tahtsin näidata oma õpilaste esimesi lühifilme. Kirjutasin projekti, taotlesin Tallinna spordi- ja noorsooametilt raha, sain selle ja hakkasin pihta.
Õpilaste filmides kajastusid neid puudutavad teemad. Mõnes filmis oli vägivalda, joomist ja süütut ropendamist, nagu noortefilmides ikka. Enne seanssi rääkisin õppealajuhatajale ja huvijuhile, millised filme näha saab. Küsisin ühe kanepiteemalise komöödia kohta igaks juhuks, kas seda on sobilik näidata. Õppealajuhataja arvas, et kui filmis on moraal sees, on kõik hästi.
Kui esilinastus lõppes, oli osa õpetajaid šokeeritud: kuidas saab midagi sellist kinos näidata! Ilmselt olid nad arvanud, et tulevad lõbusaid lastefilme vaatama, aga linateosed peegeldasid hoopis õpilaste päris elu ja tarbimiskultuuri. Samas oli nähtu naljanumber võrreldes filmidega, mida noored ise kinos vaatavad. Üks klassijuhataja tõdes, et nüüd ta siis teab, milline tema klass tegelikult on. Järgmises tunnis olid õpilased pettunud ja kurvad, kuna klassijuhataja oli neile moraali lugenud. Nad tundsid, et on midagi valesti teinud.
Õhtul postitasin Facebooki teksti, kus tõin välja, et Eesti Vabariigi põhiseaduse järgi on igaühel õigus vabale eneseteostusele, oma arvamusele ja veendumustele. Lisasin, et mul on siiralt hea meel, et Tallinna Lilleküla gümnaasiumi õpilastel on julgust olla need, kes nad on, ning et nad oskavad teha vahet heal ja halval.
Õppealajuhataja reageeris kohe. Ta kirjutas, et minu postitus on solvav ning kooli maine on kannatada saanud. Tema arvates ei olnud õpilaste filmid mingisugune looming, sest 17-aastased kunsti ei tee. Imestasin, kas siis noored ei tohigi ennast väljendada, kas kunsti saab hakata tegema alates 18. eluaastast. Selgitasin viisakalt, et ei ole mõtet üle reageerida. Kui järgmisel päeval õpetajate tuppa astusin, istusid õpetajad seal diivanil reas ega vastanud mu sõbralikule tervitusele.
Facebooki sõnumi helin
Ühel hommikul äratas mind Facebooki sõnumi helin. Kuigi mul polnud tööpäev, teatas õppealajuhataja, et talle ei meeldi, kuidas ma õpilasi hindan. Selgitasin, et sel poolaastal hindan eraldi meeskonna- ja individuaalseid töid ja nende hinnete kaal erineb. Kui õpilasel oli individuaalne töö tegemata, jäi ta automaatselt täiendavale õppetööle, isegi kui meeskonnatöö oli tehtud – lõpuhinde pidin kõigile ju eraldi panema. Mulle üritati selgeks teha, et minu aine peab olema hästi lihtne ja häid hindeid peavad saama kõik. Ühele klassijuhatajatest ei meeldinud, et tema õpilased jäid täiendavale õppetööle. Aga mida ma pidin tegema, kui õpilased oma töid ei esitanud?! Hindasin nii, nagu eeskiri ette nägi, ega lasknud ennast mõjutada. Kuidas sai keegi minu töösse üldse niimoodi sekkuda?
Viisin õpilased täiendava õppetöö alguses Sõpruse kinno väärtfilmi vaatama. Pärast selgus, et seda ei oleks ma tohtinud teha, sest filmi näidati raha eest. Huvitav, kas õpilastele kohustuslikud õppetööga seotud teatrikülastused peaks ka ära keelama? Needki ju maksavad. Suvetöö pidi toimuma kooli seinte vahel ja vahetul juhendamisel. Ma ei teadnud seda ega teinud nii, sest see olnuks noorte piiramine – filmi saab teha kõikjal. Miks peaksid õpilased suvel koolis passima, kui saavad filmida näiteks looduses?!
Selline olukord ei saanud jätkuda. Otsustasin direktorile kirjutada ja kõik algusest lõpuni ära rääkida. Direktor on muhe mees, jäi diplomaatiliseks, lubas kolleege rahustada ning arvas, et järgmisel aastal kõik laabub.
Suvel mõtlesin juhtunu üle hoolikalt järele. Püüdsin aru saada, milliseid vigu ma olin teinud ja kuidas järgmisel aastal kõike paremini teha.
Kuidas õpetajast sai kummitus
Uue õppeaasta alguses koputasin esimese asjana õppealajuhataja kabineti uksele, et asjad rahulikult selgeks rääkida. Ma ei jõudnud suudki lahti teha, kui ta tõstis häält: ta võivat mu kohe lahti lasta, sest ma ei ilmunud õppenõukogusse. Minul aga polnud aimugi, et oleksin pidanud õppenõukogus kohal olema, kuna esimesel aastal ma seal ei käinud.
Keegi õpilastest oli juhtkonnale või hoolekogule kaevanud, et sai halva hinde või midagi taolist – mida keegi täpselt ütles, seda mulle ei selgitatud.
Mulle lubatud filosoofiatunde tunniplaanis polnud. Hoolekogu olevat otsustanud asendada need avaliku esinemise tundidega. Endamisi mõtlesin, et enne esinemist tuleks noori õpetada mõtlema, maailma nägema ja ümbritsevat analüüsima, mida võiksidki pakkuda filosoofiatunnid. Alles siis on neil midagi avalikult öelda. Kõikidele mu ettepanekutele vastati, et nii ei saa, ei tohi, ei ole võimalik – mu ees seisis müür, millest poleks üle saanud isegi Jackie Chan.
Otsustasin kolleegidega edaspidi võimalikult vähe kontakti otsida ja vaikselt oma asja edasi teha. Facebooki sõbralistist olin ära kustutanud nii õppealajuhataja kui ka huvijuhi. Aga minu vastu suunatud terror oli juba alanud. Kui õpilaste vahel esineb vahel koolikiusamist, siis nüüd algas õpetaja kiusamine.
Näiteks üks paljudest juhtumitest. Tegin aasta alguses kogemata vea: sisestasin tunnis antud koduse ülesande e-kooli liiga hilja, mistõttu paljudel jäi see tegemata ja nad said hindeks ühe. Kui tund oli just algamas, tormas klassi kaks maruvihast klassijuhatajat, kellest üks käratas õpilastele: „Välja!” Õpilased lahkusid ehmunult. Mõtlesin, et ehk peaksin ise ka ruumist väljuma, olin šokeeritud. Mõistsin ühe saanud õpilaste olukorda ja lubasin neile uue võimaluse anda. Aga kuidas ikkagi saab nii kolleegi tunnis käituda? Klassijuhatajad tormasid mu klassi, raiskasid väärtuslikku tunniaega, ei osanud viisakalt kokku leppida, et arutada asja rahulikult mujal.
Nüüd hakati kontrollima kõike, mida ma tegin. Mind ei usaldatud enam üldse. Kõik, mis oli enne lubatud, oli nüüd keelatud. Oli tekkinud kollektiivne massipsühhoos, arvamus, et ma teen kõike valesti. Mind räägiti taga, oldi kambakesi üksmeelel, et olen probleemne õpetaja. Loomulikult olin ma probleemne, sest julgesin eristuda, võidelda oma asjade eest.
Sel õppeaastal ei läinud ma kordagi õpetajate tuppa. Läksin alati otse oma klassi, andsin tunnid korrektselt ära ja lahkusin vaikselt. Minust oli saanud kummitus.
Arenguvestlus ja PowerPoint
Järgneval poolaastal hakkasid filmiõppe tunnid ära jääma. See halvas mu töö. Minu tundide ja hindamiste ajale hakati panema kooli üritusi. Minu tunde ei väärtustatud. Kui õppealajuhatajalt e-kirjas aru pärisin, sest tundide ära jäämisest mulle ei teatatud, ta isegi ei vastanud. Ainus usaldusväärne info tuli õpilastelt.
Aasta lõpus enne arenguvestlust saadeti kõigile õpetajatele küsimustik, kus tuli hinnata, millised olid õppeaasta saavutused, mida saaks paremini teha jne. Kirjutasin julgelt ja avameelselt, mis on minu arvates selles koolis valesti. Arenguvestluse registreerisin direktori juurde, sest õppealajuhatajaga polnud mul enam võimalik rääkida. Kuna ma pole allaandja, ütlesin direktorile, et tegelen õpilastega edasi. Selgus, et minu aine oli hoolekogu otsusega tehtud valikaineks ja suve jooksul pidin koostama PowerPointi esitluse, et oma ainet ja ennast õpilastele tutvustada.
Augustis võtsin ühendust paari endise õpilasega. Tegime koos humoorika video, kus nad kiitsid mind ja minu ainet. Igavate PowerPointi slaidide asemel tegin valikaine presentatsiooniks eneseiroonilise filmikese, mille peale õpilased sumisema ja õpetajad kulmu kortsutama hakkasid. Ja nõndaviisi vahetult enne õppeaasta algust konkureerisid Tallinna Lilleküla gümnaasiumi õpetajad aulas – igaüks oma valikainega uute õpilaste ees.
Järgmisel päeval kuulsin õpilastelt, et klassijuhatajad olid tunnis eeltööd teinud ja soovitanud minu ainet mitte valida – see olevat raske. Väidetavalt oli filmiõppe valinud viis õpilast, aga kokku oli vaja saada 12. Kui küsisin valiku tulemusi näha, neid mulle ei näidatud.
Ja nii nad minust lahti saidki. Direktor teatas, et tal pole mulle enam tööd pakkuda, ja edastas mulle koondamisteate. Kirjutasin sellele alla ja astusin kooli uksest välja. Tundsin isegi kergendust, et olin vabanenud Eesti haridussüsteemist, kus olin veetnud vabatahtlikult kaks aastat.
Koolisüsteemi ebasobiv?
Siiski polnud see veel kõik. Järgmise päeva hommikul nägin e-koolist, et kahe õpilase hinded oli õppealajuhataja mulle teatamata ära kustutanud. Need õpilased polnud poole aasta jooksul teinud ühtegi tööd, tegevusetus jätkus täiendaval õppetööl, seega jäid hinneteks ühed. Klassijuhataja viitas punktile, et ma pidanuks neid vahetult juhendama. Seda olin ma juba teinud, pakkunud viimasel hetkel õpilastele välja ka lisavastamise aja. Õpilastest ei kuulnud ma midagi. Kui klassijuhataja mõistis, et hoolimata suvetööst ei saa hinded parandatud, palus ta mul ühtesid mitte sisse panna. Ma ei olnud nõus: hinnete kustutamine olnuks ebaaus mitte ainult teiste õpilaste, vaid ka suvetööliste endi suhtes. Just nii tekib arusaam, et ka tööd tegemata saab hakkama. Aga et mainet hoida ja konkurentsis püsida, on koolil vaja häid hindeid. Kaebasin Tallinna haridusametile, kust tuli vastus, et õppealajuhataja oli andnud mulle korralduse hinded ära parandada, sest õpilastel olid tervislikud põhjused, miks nad töid ära ei teinud. See oli vale: klassijuhataja oli palunud mul viisakalt hinded ära parandada, korraldusest ei olnud juttugi. Praegu tegeleb selle probleemiga haridus- ja teadusministeerium.
Lõpetuseks tahan öelda, et kuigi tegin algaja õpetajana vigu ja eksisin reeglite vastu, ei õigusta see kooli sellist käitumist. Olen kuulnud mitmest sarnasest juhtumist, eriti loominguliste ainete õpetajatega. Kui minuga olid nii suured probleemid, miks ei kutsutud mind kordagi hoolekogu või juhtkonna ette vaibale, vaid saadeti ainult elektronkirju või võeti minuga ühendust Facebookis? Miks ei antud mulle võimalust midagi selgitada?
Kõik ained ei ole ühesugused, kõigile ei saa rakendada samu reegleid. Püüdsin õpetada nii, nagu oleks noortele parim. Ei saa olla kinni aegunud pedagoogikas, mis pärsib noori olemast need, kes nad tegelikult on. Ka minul ei lastud olla õpetaja, kes ma olla tahtsin. Kool vajab erinevaid õpetajaid, mitmesuguseid meetodeid ja lahendusi, et õpilased saaksid hea ja mitmekülgse hariduse. Ilmselt ma kellegi arvates koolisüsteemi ei sobinud, aga võib-olla ei sobi hoopis praegune süsteem noorele kirglikule õpetajale, kes usub sellesse, mida ta teeb.
Eik Tammemäe
Kooli arvates oli konfliktide peamine põhjus inimese ülikõrge enesehinnang ja kriitika talumatus
Tallinna Lilleküla gümnaasiumi direktor Jaan Paas, miks entusiastlikult alustanud õpetaja sattus ebasoosingusse ja mis talle saatuslikuks sai – pedagoogilise hariduse puudumine, liiga jäigad reeglid ja raamid, suhtlemisprobleemid või miski muu?
Mina ei nimeta seda ebasoosingusse sattumiseks. Algaja õpetaja sattus konflikti teiste õpetajatega, õppealajuhatajaga ning ka mitme õpilasega. Minu arvates oli konfliktide peamine põhjus inimese ülikõrge enesehinnang. Teine oluline põhjus oli kriitika talumatus oma tegevuse suhtes. Kolleegide nõuanded talle kui algajale õpetajale muutusid üsna ruttu tema silmis tagakiusamiseks ja «terroriks», nagu ta oma kirjutises nimetab. Ometi olid nõuanded heasoovlikud ja pedagoogilised ning tagasiside konstruktiivne.
Mida oleks pidanud tegema selles olukorras teisiti õpetaja ise ning mida kolleegid ja kooli juhtkond?
Õpetaja, kellel praktiliselt igasugune pedagoogiline kogemus puudus, oleks võinud arvestada kolleegide soovituste ja nõuannetega. Kooli juhtkond püüdis inimesega vestelda ja teda ka e-kirjade teel nõustada, kuid raske on aidata seda, kes abi ei taha, vaid selles hoopis kiusamist näeb. Kui lisaks vastatakse nõuannetele solvangutega, on konfliktid kerged tekkima.
Uuele töötajale andis kool nõustajaks samuti noore ja koolis edukalt hakkama saanud inimese, kellega ta suutis konflikti minna esimese poole aasta jooksul.* Kui õppealajuhataja oma nõuandeid andis ning vigadele tähelepanu juhtis, tõlgendas ta seda kui «kõike õigesti tegeva noore hakkaja õpetaja tagakiusamist».
Mida peaks koolisüsteemis muutma, et noori õpetajaid siiski kooli tuua?
Muutma peaks paljut, ja mitte ainult koolisüsteemis. Koolid on praegu olukorras, kus paljudele erialadele ei ole võimalik õpetajaid leida. Kui noored ei lähe õppima pedagoogilisi erialasid, siis ei ole ka noori kooli tulemas. Seda, et õpetajaamet mitmel põhjusel noorte hulgas hinnatud ei ole, ei saa ainult koolisüsteemi, kooli ja õpetajate süüks panna. Siin on osa ka meedial. Kui õpetajakutse oleks noortele nii positsiooni kui ka tasustamise poolest atraktiivne, oleks ka palju rohkem noori kooli tulemas. Kui õpetajaamet on lihtsalt hädaabinõu, et tööd ja palka saada, siis juhtub ka seda, et kooli satub inimesi, kes ei pruugi pedagoogiks sobidagi.
* Eik Tammemäe kinnitusel tema ise mentori olemasolust ei teadnud.
KÜSIMUS JA VASTUS
Kui tüüpiline või ebatüüpiline selle noore õpetaja lugu on?
Mihkel Kõrbe
Mihkel Kõrbe, Kadrioru saksa gümnaasiumi ajaloo-, ühiskonnaõpetuse ja saksa keele õpetaja, õpetajate liidu juhatuse liige:
Sellised konfliktid on enamasti kahepoolsed. Selle õpetaja lugu ei pruugi olla ainulaadne. Nimelt on palju valikaineid, mille õpetajad käivad koolides ainult oma tunde andmas ja on seetõttu n-ö tunniandjad, mis tähendab, et nad ei ole sel määral koolielust läbi imbunud, et konkreetse kooli subkultuurist aru saada ja sellesse ka panustada.
Koolides on eri protseduuride (hindamine, e-päeviku täitmine, õppekäikude korraldamine jms) kohta kindlad reeglid, kuid need ei pruugi olla kirjalikult fikseeritud või ei viidata neile alati uute õpetajate instrueerimisel. Sel juhul õpitakse töö käigus või saab õpetaja neist teada alles siis, kui tekivad probleemid (õpilase ja/või lapsevanema kaebus, konflikt kolleegidega vms). Alles siis selgitatakse uuele kolleegile, kuidas koolis asjad käivad. Kindlasti on see kooliti väga erinev. Seetõttu on oluline, et kõigi õpetajate puhul oleks tugev ja toetav mentorsüsteem ja pidev tagasiside kooli juhtkonnalt esimesel aastal. Uus õpetaja, eriti pedagoogilise ettevalmistuse ja varasema koolikogemuseta, vajab tuge ja jõustamist – koolielu peensustest arusaamine ei ole iseenesestmõistetav. Õpilaste kiitva tagasiside korral tuleks selliseid õpetajaid hoida ja leida võimalusi konfliktid rahulikult lahendada – õpetaja endasse tõmbumine ei sobi tänapäeva kooli kui õppivasse organisatsiooni. Kindlasti on selliste konfliktide oluline allikas ka omavahelised suhted – suhete loomisele ja hoidmisele peab kulutama palju energiat, eriti uute inimeste organisatsiooni lõimimisel, siinkohal aitavad meeskonnakoolitused ja vajadusel supervisioonid.
Kuna õpetajate seas on üha rohkem pedagoogilise ettevalmistuseta inimesi, on oluline, et õpetajal oleks kutsestandardis nimetatud kompetentsus, mida ta saaks pidevale eneseanalüüsile ja tagasisidele tuginedes arendada. See tahk õpetajaametis on alles kujunemas. Mis puutub valikainetesse, siis gümnaasiumi õppekava ainete valik on üha rohkem kooli enda otsustada.
Anniken Haldna
Anniken Haldna, filmiõpetaja:
Koolidel pole loovainete õpetajaid kuskilt võtta, seepärast võetaksegi õpetama inimesed, kes on tegelikult kunstnikud ja kellel ei pruugi olla õrna aimu pedagoogikast ega laste psühholoogiast. Neid õpetajaid peaks kool rohkem koolitama ja aitama kohaneda struktuuriga, millega nad pole kunagi kokku puutunud. Muidu on üksteisest möödarääkimine lihtne tekkima. Tähtis on, et õpetaja ei jääks üksi, sest kool on meeskonnatöö.
Minu õpetajakogemus on pisut teine, kuna õpetasin filmitegemist kolm aastat Tallinna 32. keskkoolis, kus üks kooli valitud õppesuund ongi multimeedia, mis sisaldab ka filmitegemise ajalugu, teooriat ja praktikat. Multimeedia suuna lõpetajatel tulebki ühe lõpueksamina teha lühifilm. Filmiõpe on tegelikult väga tänuväärne, sealt leiab iga õpilane vastavalt oma huvidele loovama või tehnilisema rolli. Filmiõpetuses ei õpitagi filmitegemist, vaid teatud moodi mõtlemist ja lugude jutustamist. Film on tugevasti seotud kirjandusega, niisamuti keele, keskkonna ja arvutiõpetusega, mistõttu ka nende ainete lõimimiskohad on vaja õppeaasta alguses õpetajatel omavahel paika panna, et õpilane saaks aru, kuidas õpitu seostub teiste ainetega.


description: Kui küsida, kui palju on Eestis riigi ja omavalitsuste pakutavaid e-teenuseid, siis saab vastata üsna ebamääraselt, et 1700 ringis, sest tervikpilt pole veel täpne. Milline on aga nende teenuste kvaliteet, mõttekus, kirjutab riigikontrolör Alar Karis riigikontrolli blogis.

title: Alar Karis: E-teenus olgu kasutajale lihtne ja mugav või ärgu olgu teda üldse

maintext:
Kas neid teenuseid on mugav kasutada või on need nii segaselt üles ehitatud, et tuleb tahtmine käega lüüa? Kui palju kulub kõige selle peale praegu ja tulevikus raha? Ega seegi päris selge pole, kuid meie infoühiskonna arendamise peale läheb sadu miljoneid, suuremalt osalt Euroopa teiste riikide maksumaksjatelt saadavat toetust. Nii peakski me mõtlema rohkem sellele, kas me teeme selle võõra raha eest midagi sellist, millest tegelikult kasu on, kulutame seda raha vaid hästi töötavate ja kasulike asjade jaoks?
Meile meeldib olla uhke oma e-teenuste üle ja mitmete puhul ka põhjendatult, aga ei tasu meelest lasta, et ainuüksi sellest, kui riik pakub mingit teenust elektroonilisena, on rinna kummi ajamiseks vähe. Elektrooniline asjaajamine ei pea meie elu tegema mitte raskemaks, vaid see peaks muutuma kergemaks, s.t lihtsamaks, mugavamaks, kiiremaks, odavamaks. Seejuures ei ole oluline, kas teenust pakub Rahandusministeerium, Justiitsministeerium või hoopis Statistikaamet. Ideaalis võiks riigiga suhtlemine toimuda viisil, kus avalik sektor tagab kodanikule ettenähtud teenused automaatselt, või vähemalt on avaliku e-teenuse taotlused juba eeltäidetud ning jääb üle vaid valida, kas soovitakse riigi pakutavat teenust tarbida või mitte.
Saatsin äsja riigikokku riigikontrolli auditi, kus on analüüsitud suurest hulgast riigi e-teenustest välja valitud kaheksat eripalgelist teenust, nende kvaliteeti ja selle juhtimist. Paraku leidsime auditi tulemusel, et nii mõnigi analüüsitud e-teenus ei paku alati edulugude väärilisi kasutajakogemusi. Mured saavad alguse sellest, et asutused ei ole suutnud kokku leppida, milline ikkagi peaks olema avalike e-teenuste kvaliteet, et need oleksid ühtlaselt lihtsad, mugavad ja lisandväärtust pakkuvad.
Hädad algavad juba planeerimisest
Enamasti hakkavad probleemid pihta juba algfaasist, kus ei mõelda selgelt läbi, millist infosüsteemi on tegelikult vaja, et see ka rakendust leiaks. Võtame näiteks auditis vaadatud ruumilise planeerimise infosüsteemi, mis peaks võimaldama lihtsalt ja mugavalt inimestel ja ettevõtetel algatada planeeringuid ning jälgida nende menetluse käiku. Selle süsteemi arendamist alustati aastal 2008, süsteem võeti lõpuks kasutusse aastal 2014. Selle peale on kulunud ligi miljon eurot. Ja tulemus – seda kasutab vaid neli omavalitsust.
On ka vastupidiseid näiteid – riigihangete registri ja statistika esitamise infosüsteemi (selle kaudu saavad ettevõtted ja asutused esitada riigi nõutavaid statistikaaruandeid) puhul on kasutajaid palju rohkem, kui alguses ette kujutati. Mõistetav on advokaatide ahastus, kui e-toimiku süsteemis töötades ühel hetkel jookseb süsteem kinni ja kõike tuleb otsast alata. Sama on kurtnud ettevõtjad, kes peavad statistikaametile oma infot esitama.
Kui Justiitsministeerium on e-toimiku saanud enam-vähem joonele, siis ettevõtjad peavad veel ilmselt pikalt kannatama, sest statistika esitamise süsteem on nii vana ja ehitatud lipp lipi, lapp lapi peal, et selle edasiarendamine on suisa peatatud. See, muide, on väga mõistlik, sest enne edasise otsustamist ja raha kulutamist tahetakse ära oodata, mida toob kaasa rahandusministeeriumi ning maksu- ja tolliameti eestvedamisel elluviidav bürokraatia vähendamise projekt, mille eesmärk on vähendada ettevõtjate halduskoormust riigile esitatava aruandluse tsentraliseerimise ja automatiseerimise kaudu.
Faililasu on kasutu
Häda on ka siis, kui infosüsteemides ei hoita infot masintöödeldavana, vaid tegu on lihtsalt keskkonnaga, kuhu faile üles laaditakse, nagu näiteks selle ruumilise planeerimise infosüsteemi puhul, millest juba varem juttu oli. Seal ei kontrolli süsteem alati, kas kasutaja sisestatud andmete sisu ja vorm vastab nõutule. Ka riigihangete registri ja statistika esitamise infosüsteemi puhul nägid riigikontrolli audiitorid, et automaatseid andmekontrolle ei kasutatud alati seal, kus see oleks olnud võimalik. Statistikaametis käib osa andmete täpsustamine ja võrdlemine teiste andmeallikatega osalt isegi käsitsi, inimtööjõudu kasutades.
Pabermenetluse loogika ehk kivistunud mõtlemine
Selgus ka, et infosüsteemide loomisel on osa asutusi kivistunud mõtlemisega, lähtudes avalike e-teenuste arendamisel paberliku asjaajamise loogikast. E-teenuse osutamise protsess peaks aga olema lihtsam, sest nii on võimalik lisaks lihtsale ja mugavale teenusele saavutada ka raha ja aja kokkuhoidu.
Näiteks on nii riigihangete registri kui ka ruumilise planeerimise infosüsteemi puhul infosüsteemide ülesehitamisel järgitud just nimelt pabermenetluse loogikat ja etappe. Selle peamiseks põhjuseks, et paberliku asjaajamise loogika kandub üle elektroonilisse, on majandus- ja kommunikatsiooniministeeriumi hinnangul see, et riigiasutused ja omavalitsused püüavad kramplikult mõelda ainult kehtivates seadustes kirja pandu raamides. Õigusakti muutmist ei algatata ka siis, kui selleks ilmneb vajadus.
Näiteks viis majandus- ja kommunikatsiooniministeerium 2013. aastal Riigi Teataja andmete põhjal läbi analüüsi ja koostas selle kohta memo, millest selgus, et 71 seaduses oli nimetatud 172 dokumenti, mida võis üle anda või saata üksnes paberil.
Mul on hea meel, et majandus- ja kommunikatsiooniministeerium on e-teenuste kvaliteedi parandamiseks astunud samme ning on näiteks välja töötanud soovitusi ja juhendeid teenuste kvaliteedi juhtimiseks. Siiski jääb sellest väheks, sest neid ei kipu kõik teenusepakkujad arvesse võtma. Arvatakse, et soovitatud kvaliteedisüsteemi rakendamine on keerukas ja liialt raha nõudev ning et juba olemasolev praktika tagab teenuste piisava kvaliteedi. Ja ega suures plaanis polegi midagi ette heita – praegu puudub asutusel kohustus jälgida ühtset reeglistikku, sest juhendid ongi soovituslikud.
Audit näitas, et e-teenuste arendamist tuleks senisest jõulisemalt keskselt suunata, alustades juba kooskõlastusringile saadetud teenustele ühtseid kvaliteedinõudeid kehtestava Vabariigi Valitsuse määruse eelnõu vastuvõtmisest. Nii on võimalik riigi e-teenuste kvaliteedi ühtlustamisel astuda samm edasi.


authors:
Ott Karulin
Sirbi Peatoimetaja

description: I pilt. Presidendikandidaadid on kogunenud Delfi ja EPLi ühistoimetusse, et pidada maha ei tea mitmes debatt. Meeleolu on mõtlik, sest esimese hääletusvooruni riigikogus pole enam nädalatki. Kandidaatidest eemal, omaette, istub šatäänide juuste ja tooni võrra tumedama mõnepäevase habemega noormees. Tema pilk on enamjaolt nutitelefoni ekraanil, aga teeb aeg-ajalt kontrollkäigu üle terve ruumi, kirjutab Ott Karulin Sirbis.

title: Ott Karulin: üks roll - presidenditegija Taavi Linnamäe

maintext:
II pilt. Sama koht ja kandidaadid, kes aga nüüd lõbusamas meeleolus: aasitakse vastaskandidaatide riietuse, sh käekoti üle, meenutatakse eelmisi kordi – on ju see kamp killavoorina liikunud juba kuid. Õhus on siiski pinget, sest valimiskoguni on vaid neli päeva. Šatään noormees (ega ta ilmselt nii noor olegi, aga mõjub poisikeselikult) on samuti kohal ja istub omaette.
III pilt. Estonia kontserdimaja keskrõdu. Presidendikandidaadid istuvad reas, Allar Jõksi vasemal käel, ülejärgmisel istmel, on koha sisse võtnud tuttav noormees. Ikka halli riietatud, ninal tugeva kandilise raamiga prillid.
IV pilt. Mõned päevad hiljem. Noormees saadab endiselt varjuna – on küll lähedal, aga ikka mõni samm eemal – presidendikandidaati. Sel korral on see Kersti Kaljulaid.
Taavi Linnamäed on juba nimetatud presidenditegijaks: Jõks jõudis tema nõustamisel ehk üllatuslikultki valimiskogu II hääletusvooru, mistõttu pole ka imestada, et in medias res kampaaniasse sekkunud Kaljulaid just tema abi palus. Nüüd on nad mõlemad Kadriorus: üks presidendi, teine avalike suhete nõunikuna.
Taavi Linnamäed on nimetatud ka krõbedamate sõnadega, eriti pärast seda, kui tema vend ühismeedias Oudekki Loonele eakohatut seelikupikkust ette heitis. Õige pea kaevati välja ka presidenditegija enda vanad postitused, kus ta muu hulgas ironiseeris soolise võrdõiguslikkuse voliniku üle. Muidugi leidus kohe neidki, kes vennakesi kaitsma asusid.
Olukord meenutab Orgoni ja proua Pernelle’i vastasseisu ülejäänud majarahvaga Molière’i «Tartuffe’is», kus esimesed on veendunud nimitegelase vagaduses ja süütuses, teised aga näevad temas kurjuse ja patu kehastust ega mõista sugugi, kuidas saab tahta esimese naisena Eesti presidendiks valitud Kaljulaid sellist matsi oma meeskonnas näha. Sest kui ka nentida, et matslikult väljendus tema vend, on ikkagi kahtlane, et Taavi Linnamäed ümbritsevad inimesed muudkui labasuse reha otsa astuvad (Jõks arvamusfestivalil Paides!).
Hent Kalmo on draamateatris mängitavat «Tartuffe’i» arvustades kirjutanud: «Mulje Tartuffe’ist kui nööritõmbajast on petlik. [—] Need, kes jäävad näidendis Tartuffe’i juttu uskuma, pole sugugi passiivsed ohvrid. [Nad] leiavad selles võltsvagamehes väärtusliku liitlase, kelle abil ülejäänud majakondsetele koht kätte näidata» (Sirp 27. XI 2015).
Kas tõesti on ka Kaljulaid lasknud end ära petta Taavi Linnamäe paist väljanägemisest ja malbest olekust? Kas me sellist presidenti tahtsimegi?
Nagu Tartuffe, kes ilmub lavale alles kolmandas vaatuses, pole ka Taavi Linnamäe end õigustama kiirustanud. Las koerad hauguvad, tema liigub edasi. Kirjutatakse ju vendade Linnamäede asutatud Cloud Media kodulehelgi: «Taavi teab, kuidas koostada ja edastada oma sõnumeid nii, et need viiksid soovitud tulemuseni.» Ilmselt teab ta kogenud spin doctor’ina sedagi, millal parim sõnum on vaikimine.
Nii et kaval on see Taavi Linnamäe, meelitades ka üle tõlgendama. Näiteks presenteeris ta kolm aastat tagasi Facebookis oma kunstikogu esimest maali, Mihkel Maripuu „Embust“, millel võib suurema fantaasiatagi näha üksteist hoidmas kaht naist. Foto kommentaarideski küsiti, kas maal ikka esindab piisavalt konservatiivseid väärtusi. Võib-olla oli seegi postitus Taavi Linnamäe spinn, ettevaatusabinõu avaliku arvamuse rahustamiseks, kui peaks kunagi juhtuma, et tema seisukohad paksu pahandust tekitavad?
On siiski kaheldav, et Linnamäe juba kolm aastat oma Kadriorgu minekut ette on valmistanud (on ju?). Nii osav pole isegi Tartuffe. Kui aga nõustuda arvustajaga, et Tartuffe’i uskujad «pole sugugi passiivsed ohvrid,» on võimalikud järeldused uue presidendi kohta isegi hirmutavamad. Aga ärme rutta sündmustest ette – me pole kolmanda vaatusegagi ühele poole saanud, sest Tartuff’i avarepliik pole veel kõlanud. Magusamad paljastused ootavad kõik alles ees.


description: Pealkirja lahti seletades – arvate, et pensionärid hakkavad varsti sõitma isejuhtivate autodega? Vale vastus, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tarmo Pikner.

title: Tarmo Pikner: mis on ühist isejuhtival autol ja pensionäril?

maintext:
Kõigepealt vaatame, mis pole pensionäril ja isejuhtival autol ühine. See, et esimene kuulub eelmise sajandi nähtuste hulka ja teine pärineb järgmisest sajandist. Siitsamast saamegi tuletada selle, mis neil on ühist – nimelt, tegeleb meie võimuladvik mõlema teemaga ja seda mainitud kahe sajandi vahelisel sajandil ehk praegusel ajal.
Mis imeloom see pensionär küll kunagi oli?
Tuletan meelde mõne nädala taguse telepildi, kus terve telestuudio täis publikut arutasid tõsimeeli – kas pikendada pensioni iga 70 eluaastani aastaks 2040 ja kui palju on ikkagi maksumaksjaid näiteks aastal 2060! Tõsise näoga seletas sotsiaalkaitseminister Margus Tsahkna, et kui täna on keskmine pension 396 euri, siis aastal 2040 on see 280 euri.
Ehk siis loogika oli selline – veerand sajandi pärast tammub meie maailmakuulus küberühiskond samal paigal kus täna, et arvutame palkasid ja riigi eelarve ridasid tänaste tingimuste ja tänase taustsüsteemide kohaselt. Lisaks kõigele kummitab meid üleilmne häda, et rahvastik vananeb ja üleüldse elavad inimesed liiga kaua.
Kuna suur hulk inimestest arvas seepeale, et nad surevad hoopiski enne 70. eluaastat ära, tuli läinud nädalal Tsahkna rahva soovile vastu ja lubas aastal 2057 veel elus olevad inimesed pensionile 68-aastase ja nelja kuu vanuselt. Igaks juhuks meenutan, et praegu on aasta 2016.
No tulge taevas ja põrgu üheskoos appi – kus on arusaamine elust ja arengust? Aastaks 2057 on isegi sõnaraamatud kadunud, kus on kirjas, mis imeloom on kunagi olnud pensionär ja mis tähendus oli kunagi pensionieal ja pensionisammastel. Ja kust pagana pärapõrgust pärinevad andmed, kuidas ja kui palju tehakse tittesid aastal 2037, kui hakkavad sündima need, kes peaksid ülal pidama sajandi teise poole pensionäre?
Titemajandusest elukogenute toetusprogrammideni
Niisiis, homsete pensionäride ülalpidajaiks on tänased tited ja on tõdetud, et neid peaks rohkem sündima. Kusjuures tegelikult – küsitluste järgi soovivad meie pered endile keskmiselt 2,4 last, sealjuures 2,1 oleks elu jätkumiseks piisav. Tõsi, on olnud kuulda, et liiga paljud inimesed lahkuvad Eestist. Ja et eesti rahvas laiali ei jookseks või üldse välja ei sureks, räägitakse vajalikest programmidest, et noored ülikoolilõpetajad ja haritlased riigist ei lahkuks.
Ometi, kaldun arvama vastupidi: noori ei pea mitte sunnismaisusega ähvardades kodus kinni hoidma. Selleks nad noored ongi, et leiavad ise endile sobivaimad paigad, kus vajalikke kogemusi omandada. Ja kes ütles, et väljarändajad ei tule tagasi? Seda muidugi eeldusel, kui lähteriigis on loodud vastuvõetavad tingimused.
Pole saladus, et kultuuri- ja looduskeskkond on meil juba praegu parem, kui enamikus paikades. Jääb siis üle keskenduda sotsiaalsele keskkonnale ja selle kaasajastamisele. Ja isegi kui väljarändajaist pooled tulevad tagasi ja tulevad kahekesi, on rahvastikubilanss ikkagi tasakaalus. Nii et titemajanduse kaela ei saa veeretada elukeskkonna parandamise tegematajätmisi.
Märkamata on jäänud, et meil tuleks hoopiski luua toetusprogramme elukogenud 50–70- aastastele inimestele, kes rassiksid hea meelega igapäevatööl, mida pakutakse vaid kena väljanägemisega värskelt koolipingist tõusnud särasilmadele. Praegu aga, kui keegi 50–70- aastane julgeb astuda, oma CV näpus, mõnda pealinna säravate klaasseintega kõrghoonesse, siis suure tõenäosusega öeldakse viisaka tervituse asemel: te olete eksinud vanadekodu uksega.
Niisiis, selle asemel, et tegeleda järgmise sajandi riigireformiga, stiilis «Marsil peab asuma 5000 elanikku ja asteroidist Ceres saagu Kuu osavald», võiksid riigiisad lahendada probleeme, mis täna tõeliselt pakitsevad, tegelikult juba eile pakitsesid.
Ahjaa, pidingi unustama – algul vihjasin peagi meie tänavatel vuravatele isejuhtivatele autodele. Aga pigem räägime neist järgmisel sajandil (kuigi aastal 2030 pidid 90 protsenti meie autodest olema isejuhtivad). Aga sel sajandil oleks aeg isejuhtivast riigikorraldusest üle minna juhitud riigikorraldusele.
PS Siinkohal pakun välja rahvastiku väljasuremise indikaatoriks ühe tänapäevase näitaja: väikerahvas on määratud väljasuremisele, kui telesaadete jututubadesse ei jagu enam staarinimesi ja saatejuhid hakkavad ise ringiratast käima üksteise saadetes jutustamas.
Tarmo Pikner on töötanud 18 aastat Saare maavalitsuses arendusjuhi ja välissuhete juhina ning samuti ELi programmisekretariaadis. Ta on endine Lümanda vallavanem ja kuulunud rahvusvaheliste organisatsioonide Eurohouse, B7 ja CPMRi juhatusse. Pikneri sulest on ilmunud raamat «Eesti orhideed».


description: Kersti Kaljulaidi on viimaste päevade vältel kiidetud nii ülevoolavalt, et isegi kui kõik kiidusõnad on õigustatud, on peaaegu piinlik neid siinkohal korrata.

title: Juhtkiri: tervist, proua president!

maintext:
Inimlikult on igati mõistetav, et sellistel valimistel, nagu eile nägime, on tegelikel valijatel – s.o riigikogu liikmetel – lisaks soovile kandidaati adekvaatselt iseloomustada ka sisemine vajadus veenda nii ennast kui avalikkust, et nende valik on õigemast õigem.
Nüüd tasuks rahuneda ja anda maad mõistmisele, et tegu on siiski lihast ja luust inimesega, kellele ta uues ametis seavad raamid nii seadustega antud volitused, protokoll ja tavad kui paraku ka loodusseadused. Kersti Kaljulaidil seisab ees suur töö esmalt kasvõi uute olude ja ametiga kohanemisel. Selge, et väga pikka «õpiaega» ei võimalda talle ei avalikkus ega poliitikutest ja ametnikest kolleegid. Ometi hoidkem heatahtlikult meeles, et oleks ilmaime, kui just temast saaks esimene inimkonna ajaloos, kellel ühtegi viga või apsakat ette ei tule. Me kõik loodame, et oleme saanud Eestile tubli presidendi, ent pole mõistlik panna ta turjale ebarealistlike ootuste koormat ja etendada seejärel pettumist.
Järgmine vabariigi president on valitud. Lõpuks ometi – võime kergendusega ohata pärast pikki kampaaniakuid ning mitut ebaõnnestunud valimisvooru. Ja kiita seda, kui heast küljest näitas end esinemistes Kersti Kaljulaid, kellest sai ju kandidaat kõigest nädal aega tagasi.
81 riigikogu liikme toetushääl talle on esiteks muljet avaldav usalduskrediit ja üksiti tugev vundamendikivi järgmise presidendi ametiajale. Teiseks osutab see, et vähemalt viimases hädas on riigikogu fraktsioonid täiesti võimelised koostööd tegema ja jätma üksteise ületrumpamise väikeste, presidendivalimistesse õigupoolest mittepuutuvate punktivõitude nimel. Kaljulaidi isikuomadused tegid vaatamata mitmeti ebamugavale olukorrale tema poolt hääletamise lihtsaks.
Mõistagi pole eilne kandidaat, nüüdne valitud president süüdi oludes, milles ta valiti, ega reeglites, mis tegid võimalikuks eelmiste valimisvoorude ebaõnnestumise. Selge on aga see, et presidendi valimise korda tuleb muuta, et ei korduks see, et isegi valimiskogus presidenti ei valita. Vabaerakond on pannud ette muuta seadust nii, et nn valged valimissedelid enam võimust ei saaks ja presidendiks valitaks see, kes saab valimiskogus teises voorus kõige rohkem hääli. See on kõige lihtsam võimalus vältida piinliku jandi kordumist, muutmata samas võimuharude tasakaalu, mis on meil Eestis ju siiani üpris hästi toiminud.
Kaljulaid ise ütles vägagi sümpaatselt, et ta eesmärk on, et viie aasta pärast ei tehtaks enam suurt juttu sellest, kas Eesti president on mees või naine. Ametis on tähtis inimese tegu ja sisu, mitte sugu. Ometi, tahame või mitte, on märgilise, mõjusa tähtsusega ka see, et Eesti sai esimese naispresidendi.


description: Paar päeva tagasi juhtisime tähelepanu sellele, kuidas lühikese aja kestel Tartut on külastanud juba 8 saksa professorit, kes pidasid loenguid Saksa kultuurvalitsuse kutsel. Ühtlasi oli meil võimalik kindlate andmete põhjal näidata, et sellega on alanud sakslaste tung itta. Tahetakse välisilmale näidata, et tegelikult Eestis valitseb saksa kultuur, kuna saksa professoridki käivad siin vaimuvalgust külvamas.

title: Postimees 1933. aastal: sakslaste "teine ida rügement" teel Tartu

maintext:
Esimesele rünnakule on järgnenud teine. Saksa kultuuromavalitsus on kohale kutsunud veel kümmekond uut professorit, et need esineksid Tartus loengutega. Meil maksab aga kord, et välismaalased ei või siin töötada, ka loenguid pidada ilma sellekohase tööloata. Politseivõimud ei saa loenguteks, mis registreeritud peavad olema, luba anda enne tööloa saamist. Sellepärast on hakatud ründama ministeeriumi, et sealt töölubade saamiseks takistusi ei tuleks. Liikuma on pandud hulk inimesi, et töölubade saamist hõlbustada.
See osa seltskonnast, kes nendest loengutest huvi peaks tundma, ütleb et neid meile tarvis ei ole, kuna loengud on propaganda sisuga ja ilma teadusliku kvalifikatsioonita. Nende pidamiseks ei ole välismaalasi tarvis.
Kuidas «pealetung» areneb, näitab lähem tulevik. Kui tööload antakse, siis on sakslaste propaganda igatahes täielik.
4.10.1933


description: Kogu nn sotsialismileeri vastasseisus Läänele oli tubli annus näitlemist. Neid kes siiralt uskusid kommunismi-ideede realiseerimisse, oli alati vähe ja aja jooksul jäi veelgi vähemaks, kirjutab politoloog Karmo Tüür oma blogis.

title: Karmo Tüür: miks Lääs ja Venemaa üksteist ei mõista?

maintext:
Väga suurelt üldistades – mõlemal on oma nägemus n-ö õiglasest maailmakorraldusest, mis omavahel ei haaku. Selles nägemuses on ka teatud mängulisust, poosi kui soovite, kuid sellest pisut hiljem.
Venemaa on otsustanud näidata, et teda on ebaõiglaselt koheldud. Moskva on ilma jäetud õiguspärasest kohast otsustusprotsessides, mis peaks talle kui Nõukogude Liidu järglasele ja üleüldse suurriigile kuuluma. Et ta on ülekohtuselt kuulutatud kaotajaks nn külmas sõjas... kes andis Läänele sellise õiguse?
Lääs aga leiab, et külma sõja lõppemise järel lakkas vastaspool sisuliselt olemast ning Venemaa on vaid üks osa endisest idablokist. Jah, suur ja ressursirohke, kuid siiski vaid üks osa kokkukukkunud kolossist. Moskva katseid ennast taas suureks rääkida vaadatakse kerge kohmetunud hämminguga. Jõulisi valuvõtted enese taaskehtestamisel võetakse aga vastu mõistetava ärritusega – n-ö läänekeskses paradigmas ei peaks Venemaa niimoodi käituma.
Tubli annus teatraalsust
Miks Venemaa on otsustanud sel moel tegutseda? Alustan sellest, et väidan – kogu nn sotsialismileeri vastasseisus Läänele oli tubli annus näitlemist. Neid, kes siiralt uskusid kommunismiideede realiseerimisse, oli alati vähe ja aja jooksul jäi veelgi vähemaks.
Suurriikliku rivaliteedi looritamine ideoloogilise hämaga võimaldas näiliselt puhta südametunnistusega tegeleda maailma ümberjagamisega, nn sotsialismilaagri ülesehitamisega. Süsteemi sees ehk Nõukogude Liidu südames istuvad seltsimehed põimisid enda ümber näiliselt ideoloogial, sisuliselt lojaliteedil põhinevaid toitumisahelaid. Väljapool olijad – vormilt kõikvõimalikud vasakpoolsed, sisuliselt toonased antiglobalistid – kasutasid pakutavaid hüvesid ära.
Praeguse Venemaa liidrid on üles kasvanud toonasel võltsideologiseeritusel põhineva mängu aegadel ning tunnevad, et on paljustki ilma jäetud. Tajudes oma toitepinnase ahtrust ning nähes omaenda võimetust peatada riigisiseste probleemide kuhjumist, võetakse kasutusele tuntud teatraalne poos – astume koos vaenlasele vastu!
Lugude haakumatus
Toomaks näidet kahe maailmanägemuse haakumatusest, kasutan meie jaoks mõistetavaimat juhtumit ehk Eestit ennast.
Eesti on otsustanud ennast mõelda vaba maailma osaks. Jättes kogu filosoofilis-historiosoofilise tausta kõrvale – me oleme otsustanud mitte olla Vene impeeriumi osa. See, et taoline võimalus meile asjaolude kokkulangemisel suuresti ise sülle kukkus, pole praegu oluline. Oluline on see, et meie nägemuses on selline impeeriumis-mitte-olemine hea.
Venemaast impeeriumi/suurriigi võtmes mõtlejatele on aga selline lahtihaakimine halb. Tõenäoliselt ei vaevu suurriiklane (ja sellised on praegu Venemaal jälle võimul) isegi mõtestama, mis asi see Eesti on. Nende mätta otsast vaadatuna on suure riigi lagundamine halb ja punkt.
Haakumatud mängureeglid
Lääs koosnebki paljudest Eesti-taolistest otsustest. Venemaa post- või siis neoimperiaalses mõttemaailmas ei saa aga selliseid vabu otsuseid olemas olla. Kui Venemaa midagi kaotab, siis see ei saa olla selle lahkuja vaba otsus, vaid vastaspoole ehk Lääne alatu käik, mis on suunatud Venemaa rolli murendamisele.
Akadeemilise aususe ja analüütilise täpsuse huvides pean tõdema, et eks ka nn kollektiivse Lääne (mida iganes see antud juhul ka ei tähendaks) käitumises on samaoodi paljuski teatraalsust ja mängu. Kuid ühe määratu suure ja olulise erinevusega. Sellel mängul on selged ja enamasti läbipaistvad reeglid.
Toon vaid ühe näite. Tuttav tippametnik SRÜ valimisvaatlusega tegelevast kontorist tõdes kord eravestluses – kui ta ei kirjutaks valimisvaatluse protokolli valmis vähemalt kaks nädalat enne valimisi, siis «teda lihtsalt ei mõistetaks». Ja nüüd mõelgem esimesena meeldetulevatele valimistele väljaspool Venemaad... tajute erinevust?


authors:
Elizabeth Drew
Ajakirjanik Ja Raamatute Autor

description: Paljud inimesed ümber kogu maailma tõenäoliselt imestavad, et Hillary Clinton, kes on silmnähtavalt paremini ette valmistunud ja sobilikum Ameerika presidendiks kui tema vastane Donald Trup, ei liigu tantsiskledes võidu poole. Ka mitmed ameeriklased jagavad ülejäänud maailma hämmingut, kirjutab USA poliitajakirjanik Elizabeth Drew.

title: Elizabeth Drew: kuidas sai juhtuda, et Clintoni ja Trumpi võitlus on nii tasavägine

maintext:
Riiklike arvamusküsitluste tulemused jäävad kõikuma kuni 8. novembril toimuvate valimisteni. Viimastel nädalatel on Trumpi toetus aga Clintoni omale lähenenud ning ähvardab sellega isegi võrdsustuda valijameeste kogus, kus Clintonil on mõningane eelis tänu demokraatide ülekaalule kõige rahvarohkemates osariikides nagu New York ja California. Miks see nii on?
Miks toetavad vabariiklased Trumpi?
Alustuseks, hoolimata sellest, et Trump ei tea peaaegu mitte midagi valitsemisest ega avalikust korrast, on tal õnnestunud koondada enamik vabariiklastest enda selja taha. Üheks ajendiks on vabariiklaste pikaajaline viha Clintoni vastu. Järgmiseks Ülemkohus, kus juba on üks vaba koht, kuhu president peab täitja määrama ja nelja aasta jooksul tekib neid tõenäoliselt juurde.
Trump on ära kasutanud ka paljude ameeriklaste majanduslikku ärevust, haarates kinni samast immigrandi- ja eliidivastasusest, mis on kanda kinnitamas mitmes Euroopa riigis. Trump ei saa aga võita ainult ülikoolikraadita valgenahaliste meeste toel, mistõttu on ta kohmakalt üritanud mõista anda, et hoolib ka afroameeriklastest ja latiinodest – mitte afroameeriklaste ja latiinodega suheldes, vaid rääkides nendest liialdatud stereotüüpide abil valgele publikule. Pole just üllatav, et afroameeriklased ja latiinod peavad tema kommentaare taktitundetuks ja patroniseerivaks. Lisaks pole Trump suutnud veel veenda oma tegelikku sihtrühma, kelleks on valgenahalised naised.
Edu ja kaotused
Samal ajal on Clintonil omad probleemid sellega, et saada kokku president Barack Obamat toetanud naiste, afroameeriklaste, latiinode ja Y-põlvkonna koalitsioon. Mitmed noorukid, kes toetasid kirglikult Clintoni oponenti demokraatide partei eelvalimistel - Bernie Sandersit -, on eiranud Sandersi enda manitsusi Clintonit toetada ning räägivad kolmanda partei kandidaatide poolt hääletamisest, see aga tähendaks sisuliselt Trumpi toetamist.
Parteide juulis toimunud riiklikest kongressidest saadik on mõlemad kandidaadid vaheldumisi saavutanud edu ja kandnud kaotusi. Septembris, kui Trumpi tulemused küsitluste andmetel paranesid, püüris ta eemalduda rassistlikust niinimetatud sünnijärgsuse liikumisest, mis vääralt väidab, et Ameerika esimene mustanahaline president Obama ei sündinud USAs, olles seetõttu presidendi ametikohale kõlbmatu.
Trumpi napisõnalised ja vimmakad märkused tuletasid kõigile meelde, et ta oli ise üks kõige valjemaid sünnijärgsuse liikumise eestvedajaid. Tema püüdlused kahju kontrolli alla saada andsid veel ühe tagasilöögi, sest Trump väitis valelikult, et kuulujutu algatas Clinton koos oma 2008. aasta presidendikampaania meeskonnaga. Mitmed uudisteagentuurid kasutasid lõpuks sõna «valetama» oma kajastustes Trumpi kohta - varasemal on ta valskusega sisuliselt puhta nahaga pääsenud.
Clintoni probleemid
Trumpi toetuse hiljutine tõus küsitlustes ei näita niivõrd seda, et tast on saanud parem kandidaat, kui Clintoni nõrkust ja halba õnne. Väljaspool oma kirglike toetajate ringi on Clintonil alati olnud probleeme valijate entusiasmiga. Ta näib paljudele ninatarga kõigeteadjana – selle supertarga tüdrukuna, kes koolis kõik poisid eemale peletas. Ta seisab silmitsi ka rohke seksismiga ja seda isegi omaenda toetajate seas. (Üks demokraadist endine kuberner ütles hiljuti, et Clinton peaks rohkem naeratama. Kas ta oleks sama öelnud ka meesterahva kohta?)
Mõned oma probleemid on Clinton ka ise tekitanud. Tema halb otsus kasutada eraserverit välisministri ametis e-kirjavahetuseks ja riskida sellega salastatud materjalide avalikuks saamisega on muutunud tema kampaaniale krooniliseks koormaks. Ta muutis probleemi ka teravamaks, kui ta väitis vääralt, et tema eelkäijad olid käitunud samamoodi ja välisministeeriumi julgeolekuametnikud olid selleks loa andnud. Erinevalt Trumpist ei andnud press talle sel teemal mingeid järeleandmisi.
E-maili saaga suurendas valijate kauaaegset muljet, et Clinton ei ole aus ega usaldusväärne ning see muutis ta see muutis ta parempoolsete vastaste rünnakutele haavatavaks. Väga konservatiivne survegrupp Judicial Watch on probleemile korduvalt tähelepanu tõmmanud, sundides Clintonit avaldama ka need e-kirjad, mida ta polnud välisministeeriumile edastanud. (FBI leidis Clintoni serverist peaaegu 15 000 sellist e-kirja.) Arvukad praegu veel avaldamata kirjad, mis võivad potentsiaalselt Clintonile kahju tekitada, võivad veel enne valimisi avaldatud saada.
Kuigi FBI direktor James Comey otsustas, et ei soovita Clintonile e-kirjade probleemi pärast süüdistust esitada, kahjustas mees tema kampaaniat kommentaariga, et Clinton oli olnud äärmiselt hooletu. Igal juhul pani otsus süüdistust mitte esitada vabariiklased ja konservatiivsed kommenteerijad lärmama, et Clinton on saanud demokraatide administratsiooni eeliskohtlemise osaliseks. Küsitluste tulemused näitasid, et 56% vastanutest nõustusin, et Clintoni oleks pidanud kohtulikult vastutusele võtma.
Probleemid annetustega
Augustis kerkis Clintonil esile uus probleem, kui Associated Press teatas, et mitmed Clintoni Fondile annetajad olid välisministeeriumis Clintoni ametiajal saanud erikohtlemise osalisteks, peamiselt kohtumiste saamisel. Paljud neist inimestest oleks aga kokkusaamise niikuinii saanud ning puuduvad tõendid, et selle tulemusena muudeti midagi välisministeeriumi käitumises.
Väljaanne Washington Post on aga samal ajal alustanud Trumpi enda heategevusorganisatsiooni küsitavate ja võibolla isegi ebaseaduslike kulutuste kajastamist. Trump, kes ei olnud oma fondile annetanud 2008. aastast saati, kasutas hiljem selle rahasid isiklike esemete ostmiseks (sealhulgas üks tema enda kahemeetrine portree) ja juriidiliste kulude katteks. Eelnevalt oli avalikuks tulnud ka fakt, et Trumpi fondi rahasid oli kasutatud ka Floridas ja Texases peaprokuröri valimiskampaaniatesse panustamiseks, mis on samuti ebaseaduslik.
Lõpetuseks oli Clintonil ka halb õnn haigestuda ja jääda videosalvestistele, mis näitab teda peaaegu kokku kukkumas, kui ta 2001. aasta 11. septembri terrorirünnaku mälestuseks pühendatud tseremoonialt New Yorkis varakult lahkus. See lisas veel õli tulle parempoolse meedia spekulatsioonile, et Clintoni tervis pole piisavalt hea, millele Trump lisas seksistliku süüdistuse, et Clintonil puudub presidendiameti pidamiseks vajalik vastupidavus.
Olles alguses väitnud üleväsimust, teatas Clintoni leer, et tal on kaks päeva varem diagnoositud kopsupõletik. Suur osa meediast oli vihane, et seda infot varem ei avaldatud. Ameerika presidendivalimised on aga jõhkrad maratonid ning on mõistetav, et Clinton ei soovinud juba planeeritud üritusest ära öelda. Hilisem küsitlus näitas, et enamik rahvast nõustus sellega.
Clintoni nelja päeva pikkune haigestumine tuli just siis, kui ta oli valmistumas põhjendama, miks inimesed peaksid tema poolt hääletama, selle asemel et võtta sõna teemal miks Trumpi poolt ei tohiks hääletada. Tema kampaaniarajale naasmise ajal toimusid pommitamised New Yorkis ja New Jerseys ja veel kaks tulistamist, mille käigus politseinikud lasid maha kaks relvastamata afroameeriklast. See tiivustas meeleavaldusi võtmeosariigis Põhja-Carolinas. Sündmused said osaks debatist ning Trump mängis, nagu tavaliselt, rassierinevuste ning Obama ja Clintoni süüdistamisega.
See on olukord, mille keskel suundusid kandidaadid näost-näkku debattidesse, mis kipuvad mängima suurt (isegi liiga suurt) rolli USA valimistulemustes. Oleks rumal nimetada neid valimisi lõppenuks, enne kui see päriselt nii on.
Elizabeth Drew on regulaarne kaasautor väljaandes The New York Review of Books õige hiljutisemana Washington Journal: Reporting Watergate and Richard Nixon’s Downfall autor.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org


description: Toomas Hendrik Ilves on rahvusvaheline talent, kelle ümber on praegu küll palju kolllast udu, aga loodetavasti jääb ajas alles tema positiivne panus, kirjutab meediaekspert ja kommunikatsioonikonsultant Raul Rebane.

title: Raul Rebane: hindan kõige enam Ilvese tööd Eesti julgeoleku kindlustamisel

maintext:
Augustis, eriti aga pärast riigikogu valimiste ebaõnnestumist, hakkasid mitmed presidendikandidaadid ennast defineerima millegi sellisena, «mida Ilves ei ole». Et näoga rahva poole ja käin igas vallas aastas vähemalt korra, soovitavalt kaks. See oli puhas sihtgrupiline populism ja valijamehed seda lõpuks sellisena ka hindasid. Paljudele on aga sellest jäänud ettekujutus, nagu peaks president peamiselt olema mingi sisepoliitiline nutumüür. See ei ole nii.
Nagu igas valdkonnas, jagunevad ka poliitikas inimesed kohaliku, rahvusliku ja rahvusvahelise tasandi talentideks. Kõikjal on aga üks reegel: rahvusvahelisi talente on igas riigis ja igal rahval väga vähe. Missugusesse gruppi Toomas Hendrik Ilves kuulub, suuri vaidlusi ei teki.
Kas keegi kahtleb selles, et ta on kõrge rahvusvahelise tasandi poliitik? Kas keegi kahtleb selles, et ta on täitnud lubaduse teha Eesti suuremaks? Kas keegi kahtleb selles, et tema ajal on Eesti lugu maailmas muutunud palju positiivsemaks? Põhiseaduse kaitse, vabakonna eelisarendamine, IT edulugu jne on seotud tema ametiajaga. Temast jääb alles suur hulk tipptasemel kõnesid ja poliitikaanalüüse, seejuures jällegi rahvusvaheliselt konkurentsivõimelisi.
Isiklikult hindan ma aga kõige kõrgemalt tema rolli Eesti turvalisuse kindlustamisel. President Barack Obama visiit Tallinna ja siin antud pretsedenditud julgeolekulubadused on meie kõigi jaoks erakordse tähendusega. Kui see oleks ka ainuke asi, mida ta tegi, ka siis oleks Ilvese aeg õnnestunud.
Hetkel on tema ümber palju kollast udu ja päris kummalisi lahkuja seljatagant löömist, aga loodan, et see läheb üle. Aja jooksul jääb alles läbi aegade parim Eesti riigi PR-mees, ning loodan, et kohtame tema nime suure poliitika tegijate mõttekodades ka tulevikus.


description: Hindan president Toomas Hendrik Ilvese tegevust väga kõrgelt, kirjutab ettevõtja ja pangandustegelane Indrek Neivelt.

title: Indrek Neivelt: Twitteris võinuks Ilves tagasihoidlikum olla, aga ta oli väga hea president

maintext:
Kõigepealt meenub mulle üks aastapäevakõne, kus president Ilves kutsus kõiki Eestit suuremaks tegema. Ta ise sai sellega väga hästi hakkama. Olen seda kümneid ja kümneid kordi näinud. Oma teadmiste ja inglise keele oskuse tõttu meenutab ta pigem mõnda tehnoloogiaettevõtte juhti kui Ida-Euroopa riigipead.
Täna tuntakse ja hinnatakse Eestit tehnoloogiamaailmas väga kõrgelt. Vahel on isegi tunne, et me peaks rohkem sisuga tegelema, sest muidu läheb maine eest ära. Arvan, et meie IT ja idufirmade maine on vähemalt kümme korda suurem, kui on meie riik.
Kindlasti tuleb president Ilvest tunnustada selle eest, et selle kümne aasta jooksul külastasid Eestit mõlemad Ameerika Ühendriikide presidendid (George W. Bush ja Barack Obama – toim). Seni olid nad käinud vaid meie lõunanaabrite juures.
Kümne aasta eest seadis Ilves ülesandeks kodanikuühiskonna arendamise. Ma ei oleks nii kiiret arengut kümme aastat tagasi küll uskunud. Ta tunnetas ära ühiskonna valmisoleku ja andis sellele hoogu juurde.
Kui midagi negatiivset otsida, siis Ilves oleks võinud Twitteris vahel veidi tagasihoidlikum olla. Presidendile ei ole sobilik vaielda ilma argumentideta maailmakuulsa majandusteadlasega ega suure naaberriigiga tüli norida.
Ilves oli väga hea president ning tegi meie väikese riigi oluliselt suuremaks ja isikliku eeskujuga ka tänapäevasemaks. Vaatamata oma piiratud võimalustele, suutis president omal moel tasakaalustada meie erinevatest valitsustest levivat stagnatsiooni.


description: Ansambel Virmalised kinnistas end Eesti muusikalukku 1960ndate lõpus ja 1970ndatel. Bändi ei teata küll enamasti nii hästi, kuigi tuntakse nende klassikaks saanud ja palju kaverdatud «Naeru» Jaak Joala esituses, kirjutab Sirbis Janno Zõbin.

title: Janno Zõbin: Sisepilk Virmalistele. ENSV dissidentidest rokkarid Melike Amjärv ja Toivo Kurmet

maintext:
Ansambli vaimne liider Toivo Kurmet (1) mõttekaaslastega tegi Eesti roki ajalugu, kuid võimudega pahuksis noorte tegevusel oli ka ühiskondlik-poliitiline mõju. Toivo ja tema tollase tüdruku Melike AmjärveNõukogude Eestist Rootsi emigreerumise lugu näitab, mis võib juhtuda kardinaalse kultuurivahetuse tingimustes. (2)
Komeedina Eesti rokitaevasse
Ansambel sündis Männikul asuvas Tallinna 39. keskkoolis 1965. aasta sügisel. Nagu paljud biitmuusika hüsteeriaga kaasa läinud Eesti noored, kuulas ka teismeline Kurmet välisraadiojaamadest biitleid ja rollinguid, süstis klassikaaslastesse huvi biitmuusika vastu, õppis Uno Loobi õpikust kitarrimängunippe ja pani sõpradega kokku bändi, et esineda koolipeol.
Bänditegemine oli lääneliku rokkmuusika vaimus üles kasvavale põlvkonnale populaarseim ja asendamatu väljund. Vanema põlvkonna haridus- ja kultuuritöötajate seas oli ikka neid, kes noortele rokkaritele kaikaid kodaratesse loopisid ning nende elu keeruliseks tegid.
Oma koolist oldi sunnitud suunduma Tööstuskaubastu klubisse, kus astuti lavale estraadiorkestri Valgusfoor esinemiste vaheaegadel, kuid sealgi ei andnud nõukogude bürokraadid poistele asu. Proovidega jätkati taas Männikul Kurmetite kodus. Toivo pereliikmete toe ja abiga (bändi esimene mänedžer oli tema ema, lugude lindistamisel vajutas nuppu vanaema ja bändi finantseeris isa) loodi platvorm edasiseks eduks. Päevi ja öid oma mänguoskust ja mitmehäälset laulu lihvinud bänd tõusis komeedina Eesti biitmuusika taevasse. Koos Optimistidega hakati mängima peoõhtutel populaarses Vanas Tombis,(3) kuhu kogunes üle tuhande inimese ning umbes sama palju jäi ukse taha. Edasine on juba ajalugu.
Kurmet – dissident juba pärast Kosmose festivali?
Tööstuskaubastu klubi aegadel bändiga liitunud helitehniku ja hilisema Virmaliste mänedžeri Malburg Preastiga asutas Toivo Kurmet Biitklubi, mis ka ametlikult registreeriti. Klubi korraldas 28. IV 1968 kinos Kosmos ENSV esimese rokifestivali ja loomulikult esinesid seal ka Virmalised. Esimest korda suure rokifestivali tunnet kogev publik käitus kontserdil nii, nagu läänes rokifestivalidel ikka käitutakse: aplodeeris tormiliselt, karjus ja kiljus. Sellest piisas võimudele, et igasugused rokifestivalid ära keelata. Kõnekas on seegi, et Eestimaa Kommunistliku Partei keskkomitee võttis 30. IV 1968 vastu määruse võimalike massirahutuste ennetamiseks ja likvideerimiseks. Määrus kohustas massirahutuste tekkimisel või vastava eelinfo saamisel nii siseministeeriumi kui ka KGB isikkoosseisu lahinguvalmidusse viima.
Määruse kehtestamise seos festivaliga näib olevat ilmne. Eesti kohalikud võimurid olid ilmselt ärevuses ka Praha kevade sündmuste tõttu. Tollal, tõsi küll, polnud need veel militaarvägivallaks eskaleerunud. Toivo Kurmet oli festivali ühe „peasüüdlasena“ astunud seega esimesed sammud dissidentluse teel, nii et Rootsi emigreerumine oligi ehk loogiline sündmuste käik.
Eesti muusikalukku pole Virmalised läinud siiski vaid lääne biitansamblite jäljendajatena. 1967. aastast kirjutas karismaatiline Kurmet bändile omaloomingut ning just see vallutas ja vallutab siiani muusikasõprade südameid. 1968. aasta mais alustas Kurmeti pikaajaline sõber Jüri Lina Eesti Raadio 2. programmis ehk Vikerraadios biitmuusika saadetega «PoBiFo revüü». Ta organiseeris raadios ansambli esimese lindistamise: salvestati «Üksinda» ja «Ainult sul». Virmaliste loomingut on kogunud ja ansambli kolm plaati välja andnud just Jüri Lina, keda seovad Kurmetiga ühised emigratsiooniaastad 1980ndatel Rootsis.
Uued naissolistid ja pöördeline aeg
Pinevaks ja ettearvamatuks kujunes Virmaliste saatus 1970ndate keskel. Toivo Kurmeti ja Virmaliste lugu oli kestnud juba peaaegu kümme aastat, kui bändiga liitus noor, võluv ja andekas Melike Amjärv, kelle ema oli insener ja isa arhitekt. Tulevane solist alustas lauljana just isa Ain Amjärve töökoha EKE Projekti ansamblis ja esines oma sünnipäevapeol. Kohal oli ka temasõbranna Tiiu koos oma Tallinna varietees töötava pianistist poisiga. Viimane kiitis Melikese lauluoskust ja julgustas tüdrukut muusikaga edasi tegelema.
Hiljem tutvus aga Tiiu Virmalistes soolokitarri mängiva Paavo Sootsiga ning mõne aja pärast nad abiellusid. Kui Virmalised endale naislauljat otsisid, soovitas just Tiiu bändile Melikest. Paavo võttis noore laulja kaasa ja viis Männikule Kurmetite juurde bändiproovi. «Ma läksin trepist üles, Toivo tuba oli teisel korrusel, ja ma mäletan, et ta just võttis mingisuguseid plaate alla. Nad olid nagu kolm musketäri [Paavo Soots, Toivo Kurmet ja tema vend Ülo Kurmet]. Tõepoolest, kõik peod, kogu aeg koos, ja noh, siis lõpuks ma hakkasin seal nagu lausa elama,» meenutab Melike esimest kohtumist Toivoga. Kuna Melike ja Toivo töötasid koos pikki tunde, said neist lõpuks mõttekaaslased ja paar. Virmalistega töötas koos ka teine naislaulja, Silvi Juhanson, kes jäi teiste muusikaprojektide tõttu bändist edaspidi kõrvale.
Melikese hinnangul tahtis Toivo Kurmet naissolistide kaasamisega muuta Virmaliste senist kontseptsiooni. Võimalik, et oldi väsinud 1960ndatel levinud biitmuusika standarditest, võimalik, et Kurmet kirjutas uued lood just naissolistidele mõeldes. Osa lugusid lõidki tegelikult Melike ja Toivo koos. Jüri Lina on dokumentaalfilmis «Kosmos 68» märkinud, et Virmaliste lood ei olnud tavaline lihtne biitmuusika, vaid laulutekstides on sees ka filosoofiline idu. Näiteks «See meeletu päev» on kaasakiskuva meloodiaga, vahetu noorusliku energiaga ja garage rock’i esteetikaga laetud. Laulusõnad «… sa ju teadsid, sa ju teadsid siis, tuleb õhtu, kodu on kaugel siit, otsas viimne vein ja leib, kuid mis sellest, meel on niigi hea, loobuks kõigest, kui ainult olla saaks veel kord nii kui siis …» näivadki tagantjärele naiivsed ja tollele ajale tüüpilised.
1970ndatel mõjus aga selline hetkes olemise ülistamine ja osavõtmatus kommunistlikust ülesehitustööst, passiivne mäss, paljudele noortele kindlasti inspireerivalt. Samasugust vajadust end ühiskonnas üldlevinud normidest ja käitumismustritest distantseerida võib välja lugeda ka Jack Kerouaci ja teiste biitnikute loomingust. Melikesel on loo sünd hästi meeles: «Meil oli kontsert Võrus. Võttis kümme tundi, et sinna jõuda. Ja me istusime Toivoga bussi taga ja tegime seda laulu. Sa istusid seal ja loksusid ja loksusid ja mitte ainult ühes suunas, vaid ka tagasi. Ja me muidugi jõime seal veini ja sealt see tuli.»
Trotsi täis noored süsteemi vastu
1974. aasta veebruaris algaski Melikesel, Toivo ja Ülo Kurmetil ning Paavo Sootsil tihe turneede aeg. Nad sõitsid rendibussiga ringi, kogu helitehnika kaasas, ja andsid mõnikord lausa kaks kontserti päevas. Põhiliselt esineti kultuurimajades väljaspool Tallinna. 1970ndate alguses ja keskel ei olnud rokkbändidel enam seda vabadust, mis oli enne 1968. aasta Praha sündmusi. Kuna muusikute võimalused Tallinnas mängida kitsenesid, hakati otsima esinemisvõimalusi pealinnast väljaspool. Virmaliste üheks sagedaseks esinemiskohaks kujunes Rapla.
Bändile järgnesid ka julgeolekutöötajatest nuhid. Melike sai isa töökoha kaudu trükkida pileteid, mida kultuurimajades müüdi (pool piletitest müüs kultuurimaja ametlikult, pool bänd mustalt). Melikesele oli piletikohver liiga raske. Märganud kontserdi eel end jälginud nuhki, palus ta viimasel rasket «raamatukohvrit» tassida aidata. Julgeoleku töötaja ei aimanudki, et aitab võimudega vastuollu sattunud bändil totalitaarset riiki petta. Melikese sõnul käisid nii Toivo kui ka Ülo Kurmet KGBs aru andmas, kuid nendest teemadest omavahel väga ei räägitud.
Kuna nii Melike kui ka Toivo tunnetasid nõukogude võimu vabadust piiravana ja tosina aasta pärast algavaid muutusi ei osatud ette näha, küpses mõlema peas mõte Eestist lahkuda. Sündmused hakkasid arenema, kui Melike töötas lauljana Viru hotelli 22. korrusel välismaalastele mõeldud restoranis. Ta hakkas seal meeldima Rootsi soomlasele Terhole, kes lubas noore naise n-ö kohvris riigist välja viia. Terho järgnes Virmalistele ka nende tuuril. See kasvatas julgeolekutöötajate huvi bändi vastu veelgi. Toivo ja Melike sellest enam ei hoolinud, nooruslik trots ja protest totalitaarse süsteemi vastu ületasid kartuse. Kõigepealt pidi Melike fiktiivselt abielluma, ENSVst Rootsi elama minema ja seejärel aitama Toivol järele tulla. Soov minna oli nii tugev, et seda ei kaalunud üles isegi hirm kaotada perekonnaga igasugune side. «See oligi laeva peale minnes psühholoogiliselt kõige raskem, et võib-olla ei näe ma neid enam kunagi,» tunnistab Melike.
Uus väljund Stockholmi orkestris
Melikese ja Terho abielu sõlmiti Eestis. Terho sõitis Rootsi pabereid vormistama ja tuli siis tagasi. Melike käis Leningradis ja sai sealt ümberasumiseks vajaliku passi. Enne laeva väljumist kutsuti ta julgeolekusse aru andma. Esitati kõikvõimalikke küsimusi bändi ja selle tegevuse kohta.Melike kinnitas, et tal on vaja oma mehe juurde minna ja kõik muu ei puutu asjasse. Lauljat hoiti kinni kolm tundi, mistõttu tuli laeva väljumisaeg edasi lükata. Virmaliste linte kaasa võtta ei lubatud.
Rootsis kulges Melikese elu värvikalt. Terhol, kes oli ühe restorani omanik, oli plaan panna ta rootsi folklaule laulma. Melikesele kui roki- ja džässitaustaga lauljale oli see muusika täiesti võõras ning idee vastuvõetamatu. «See oli täiesti teistsugune ühiskond, ootused ei vastanud absoluutselt tegelikkusele,» toob Melike välja. Terho oli ka teiste lauljate mänedžer, kuid nendega ei saanud Melike isegi rääkida, sest ei osanud sõnagi rootsi keelt.
Ekspluateerijast ärimees oli armukade ja hoidis Rootsis tõsise kultuurišoki saanud neiut korteris luku taga. Melikesel õnnestus sealt lõpuks põgeneda. «Ma leidsin Eesti Maja. Sealt anti mulle ühe naisterahva nimi, kellel oli samasugune lugu juhtunud. Sain temaga kokku, läksin tema juurde elama ja hakkasin siis otsima, kus töötada,» meenutab ta. Mõne aja pärast õnnestus Melikesel saada töökoht Sven-Roland Engströmi juhitud Stockholmi linnaorkestris, kuhu ta pikema jututa vastu võeti.
Melike rääkis Rootsis ühe naisega, maksis talle ja nii sai tänu fiktiivsele abielule Rootsi emigreeruda ka Toivo Kurmet. Melike proovis Virmaliste muusikat turustada ka Rootsis, ent tulutult. «See ei läinud seal absoluutselt. Öeldi, et liiga vana,» meenutab ta. Paraku läksid Toivo ja Melikese teed Rootsis lahku. Kurmetil tekkisid uued ambitsioonid ärimaailmas. Võimalik, et täiesti uues keskkonnas, piiramatute võimaluste võluriigis, hävis Toivo idealism, mis oli olnud üks teda ja Melikest, võib-olla ka kõiki Virmaliste liikmeid liitev jõud. Melikese sõnul tahtis Toivo elada pealpool pilvi. Just sellepärast tunneme meedia vahendusel Toivo Kurmeti edasist elukäiku ehk sündmuste kaudu, millel on muusika ja loominguga vähe pistmist.
Allikad
Muusikadokumentaal «Kosmos ’68. Legendid vol. 1». Režissöör Peeter Brambat, stsenaristid Peeter Brambat ja Olavi Pihlamägi. Tootjad Film Tower Kuubis, AD Oculos Film, 2011, https://arhiiv.err.ee/vaata/135851
Jüri Lina veebileht, http://jyrilina.com/eesti/toivo-kurmet-heliplaadid/
Vello Salumets, Rockrapsoodia. Eesti Entsüklopeediakirjastus, Tallinn 1998.
1 Toivo Kurmet (16. II 1949 Tallinn – 13. VII 2003 Rapla).
2 Los Angeleses elav ja ülikoolis füüsikalist keemiat õppiv Melike Amjärv (sünd 20. X 1954) õnnestus mul Tallinnas intervjuu jaoks kinni püüda 2. III 2015.
3 Vana Tomp on Jaan Tombi nimeline kultuuripalee, tegutses Mustpeade majas Pikk 26.


description: Pole mingit kahtlust, et nädalatest ja kuudest vähegi pikemas plaanis on üks Eesti võtmeküsimusi rahvastiku kasvule pööramine. Iga hea uudis on ses vallas kindlasti rõõmustav, ent need ei peaks tekitama ekslikku rahulolutunnet või õigustust poliitikas käed rüppe lasta.

title: Juhtkiri: vajame jõulist ja tarka sündimuspoliitikat

maintext:
Eesti riik peab selgelt võtma sihi, et sündimuse tõstmine vähemalt taastetasemele on keskne eesmärk. Lisaks tuleb erakordset nutikust üles näidata immigratsioonipoliitikas.
Küsimus pole kaugeltki üksnes selles, milline on pension näiteks aastal 2040. Näeme väga erinevates valdkondades ja süsteemides pingeid, mida rahvastiku vananemine ja vähenemine tekitavad. Paljugi vaidlustest näiteks meditsiinisüsteemi või kasvõi politsei ning päästeameti üle juhivad ühe põhiteguri juurde – demograafilised muutused. Majandust loovad inimesed ja tööealise rahvastiku vähenemine on kahtlemata pidur.
Pikas plaanis on veel tähtsam kultuuriliste väärtuste loomine. Ka siin loeb turu suurus. Paljutki moodsale ja tuleviku kultuurile omast on keerulisem ja kallim luua väikesel ja kahaneval turul. Olgu käepäraseks näiteks keeletehnoloogia – mis keeles oleme sunnitud nüüd ja tulevikus masinatega suhtlema –, milles üks praktilise tähendusega piir on miljon selle keele kõnelejat. Suure hulga valdkondade kohta ei oska me aga öelda, millisest rahvaarvu piirist õigupoolest tõsised probleemid algavad ja hakkab kummitama allakäiguoht.
Sel esmaspäeval kirjutas kolme lapse ema Lea Danilson-Järg Postimehes, et sündimuse kasvuks on vaja ületada «kahe lapse barjäär» (PM 17.10). Arutelu ei peaks käima Eesti avalikkuses juba harjumuspäraseks saanud skeemi järgi: iga demograafiat puudutav avaldus saab vihase vastulöögi. Võtkem mõistuspäraseks eelduseks, et mitte keegi ei saa demokraatlikus riigis mitte kedagi sundida lapsi saama.
Jutt saab käia perede toetamisest selleks, et esimese ja teise toreda ning armastatud lapse kõrvale sünniks veel üks vahva pesamuna ning kui armastust ja jõudu jätkub, siis veel järgmisedki õed-vennad. Poliitikutel peab jaguma julgust teha veel jõulisemaid ja süsteemsemaid, targalt sihitud samme, kui nüüd ette võetud universaalse lastetoetuse tõstmine. Praegu pole aeg näppe keerutada ja otsuseid argade, iseendale valetajate kombel üha edasi lükata.
Samamoodi ei tohiks lasta üksikutel negatiivsetel uudistel tekitada meeleolu, et midagi ei saagi või pole mõtet teha. Näiteks leiate tänasest lehest põhjaliku ülevaate vanemahüvitise ehk nn emapalgaga seotud pettustest. Loomulikult on säärased juhtumid vihastavad. Samas on pettused seotud väga tillukese osaga kõigist peredest, keda Eesti vanemahüvitise süsteem nende elu ühel ilusaimal, ent samas majanduslikult haavatavaimal perioodil toetab.


authors:
Erik Puura
Tea Varrak

description: Ettevõtjad ja ülikoolid peavad omavahel rohkem suhtlema, kokku saama, üksteist tundma õppima, ideid arendama, kirjutavad Tea Varrak ja Erik Puura.

title: Tea Varrak, Erik Puura: ülikooli ja ettevõtja koostöö on nagu iga teine inimsuhe

maintext:
Iga koostöösuhe ülikooli ja ettevõtte vahel on eriline. See algab esimesest kohtumisest ja võib kesta aastaid ja aastakümneid või hääbuda poole minuti möödudes. See võib anda suurepäraseid tulemusi mõlemale osapoolele või lõppeda eriarvamuste rägastikus. See on suhe nagu iga inimestevaheline suhe: me oskame planeerida esimest koostööfaasi, kuid meil ei pruugi olla aimugi, kuhu me välja jõuame.
Umbes kaks aastakümmet on teadlaste ja ettevõtjate koostööd Eestis toetatud erinevate rahastusmeetmetega. Kohe, kui meede on avanemas, algab vilgas projektiarendus ning enamus olemasolevaid ideid püütakse kalibreerida ja väänata parajaks vastavalt meetme tingimustele. Nii me oleme elanud – aastast aastasse, meetmest meetmesse, projektist projekti. Sellist elu elades, kui projekti mistahes põhjustel ei rahastata, huvi koostööd teha tavaliselt vaibub. Viitamine rahastusvõimaluste olemasolule on ka ülikoolide puhul olnud see peamine komm, millega ettevõtet võluma minna.
Aga rahastusmeetmed pole olnud järjepidevad, on olnud väga killustunud ning väga suur ressurss kulub nendega kohastumisele, enne kui peagi selgub, et raha on otsas ja valmistatakse ette jälle uusi meetmeid…
Samas me näeme kahte tendentsi: käimas on sisuliselt viimane suuremahuliste tõukefondide periood ning olemasolevad suuremamahulise toetuse programmid, näiteks rakendusuuringute ja tehnoloogia arenduskeskuste meede on oma tingimustelt ettevõtetele vähematraktiivsed kui varasematel perioodidel. Ja nii tekibki huvitav küsimus, mida polegi väga arutatud: kuidas võiks välja näha Eesti ettevõtete ja teadlaste vaheline koostöö ilma abiprogrammideta? Või missugused meetmed on parimaid tulemusi andnud, nii et Eesti riik võiks nendega jätkata?
Kõik algab esimesest kontaktist
Vastus, kuidas edasi minna, tundub meile liigagi lihtne: me peame lihtsalt hakkama rohkem suhtlema, rohkem kokku saama, üksteist tundma õppima, ühiseid ideid arendama. Mida rohkem selliseid asjalikke kohtumisi, mitte pikkade kõnede ja loengute kuulamist, suudame luua, seda paremad on tulemused. Kõik algab ettevõtte poolsest huvist ja esimesest pöördumisest.
Ka riigiesindajad küsivad ja uurivad ikka ja jälle, kuidas võiks teadlaste ja ettevõtjate suhtlemisele kaasa aidata. Seda olukorras, kus üle 250 töötajaga ettevõtteid on Eestis alla 200 ning viimase kümne aasta jooksul on Eestis juurde tulnud umbes 30 000 tegutsevat ettevõtet, samas aga keskmine töötajate arv on langenud kümnelt kuuele.
Julgeme kinnitada, et kõik suuremad Eesti ettevõtted, kes vähegi tunnetavad abi vajalikkust teha ühiselt rakendusuuringuid ja tootearendust, on ammu juba ülikoolid üles leidnud ja üldreeglina suhtlevad otse teadusgruppide ja teadlastega. Kui ühest ülikoolist ei saada piisavalt head abi, pöördutakse teise, kui ka teisest ei saada, leitakse teadus- ja arenduspartnereid välisriikidest. Meie ühiseks ülesandeks peaks olema, et uued rakenduslikud uurimisgrupid, mis tekivad ja tugevnevad ülikoolide noorte talentide ja rahvusvahelistumuse tulemusena, saavutaksid võimalikult kiiresti tugeva ja hea koostöö just Eesti ettevõtetega – sõltumata sellest, kas kohandatav meede on parasjagu avatud või mitte.
Paraku näitavad kogemused, et sellist visiooni ja ülikoolidele lootmist, mida võib näha näiteks Põhjamaades, kus suurettevõtete suuremahulised lepingud ülikoolidega toetavad ka alusuuringute ja varajases staadiumis rakendusuuringute läbiviimist, Eestis ei kohta. Või teisisõnu, Eestis polegi nii suuri ettevõtteid, mis võiksid endile sellist lähenemist lubada.
Väliskoostöö võimalused ja uued ettevõtted
Nii leiabki meie ülikoole üles üha enam välisettevõtteid ja nii edukas osalus Euroopa Liidu raamprogrammi konsortsiumides koos ettevõtetega, teiste rahvusvaheliste toetusmeetmete kasutamine kui otselepingud välisettevõtetega toovad ülikoolidele ning ühtlasi Eesti riigile sisse miljoneid eurosid aastas. Eesti riigi turundus ja müügitöö peab ühtses paketis sisaldama ka ülikoolide võimalusi.
Tänapäeva teadlase stereotüüp pole ammu enam uudishimu rahuldav nohik, vaid sisuliselt teaduse toetus- ja tellimusturgudel seilav ettevõtja. Selline äärmuslikkus paneb pigem mõtlema, kui palju aastaid oleks edasi lükkunud Darwini poolt tehtud teadusavastused, kui Beagle’i kasutus oleks tunnistatud mitteabikõlblikuks.
Mis siis aga oleks koostöömudel just Eesti ettevõtluse arendamiseks? Viimastel nädalatel on ilmunud mitmeid skeptilisi kirjutisi, mis kahtlevad nn iduettevõtete panuses majandusarengusse, kuna need liiguvad kiiresti mujale maailma. Täpselt samasuguseid kahtlusi oleme kuulnud nii Helsinkis kui Londonis, viitega ettevõtete liikumisele USA-sse. Ja mida kasulikku saab ülikool teha keskmiselt 6 töötajaga ettevõttele, millel üldreeglina pole oma teadus- ja arendusmeeskonda?
Me ei usu, et saab olla mingit muud lahendust kui suurendada kõigepealt uute koostööepisoodide arvu meie väike- ja keskmise suurusega ettevõtetega. Just sellel eesmärgil on kõik avalik-õiguslikud ülikoolid loonud koostööplatvormi ADAPTER.ee ning korraldavad igal aastal koostööfestivali „Õigel ajal õiges kohas“, mida sel aastal 6. oktoobril külastas üle 600 teadlase, ettevõtja ja ametniku ning mille videosalvestust Tartu ülikooli veebis on kolme päevaga vaadatud juba 1000 korda.
Ka uute iduettevõtete tulevikupilt ei ole kindlasti ühekülgne emigratsioon. Nii Tartut kui Tallinnat on üle-euroopalistes ülevaadetes mainitud kuuluvana parima elukeskkonnaga linnade hulka. On meie võimuses mitte ainult tagada seda, et iduettevõtted ka siia jäävad, vaid tekitada huvi ja tuua siia teadusmahukaid ettevõtteid mujalt maailmast. Juba on näiteid, kus teadlased ise on moodustanud MTÜ ning kohtunud investoritega käivitamaks uute, ülikoolist võrsunud spin-off-ettevõtete lainet.
Tähtis on uue ettevõtjate põlvkonna kasvatamine
Ning lõpuks, teemast ei saa kõrvale jätta viimaste aastate arenguid üliõpilasmeeskondade multidistsiplinaarsete ettevõtlusprojektide käivitamisel ja arendamisel ning ettevõtlusõppe programmide käivitumist, kuigi nende mõju saame hinnata pikema ajaperioodi möödudes. Ülikoolid on leidnud hulgaliselt toetajaid nii Eesti ettevõtete seast kui mujalt maailmast, Prototroni fond Tallinnas ja Vega fond Tartus on võimelised tekitama järjest suuremat huvi ja motivatsiooni. Üliõpilaste meeskonnatöö, projektijuhtimise ja digitaalse kirjaoskuse arendamine, samuti suunatult järjest tugevnev õppetöö arvutiteaduse, tarkvaratehnika, bioettevõtluse ja teiste nutika spetsialiseerumise suundades tagab teadusmahukatele ettevõtetele vajalikke töötajaid ja ettevõtlusest huvitatud üliõpilastele oskuste andmist. Nii tekib uus ettevõtjate põlvkond, mis muuhulgas väga hästi teab ja tunneb ka ülikoolide võimalusi.
Tea Varrak on Tallinna Tehnikaülikooli innovatsiooni ja ettevõtlussuhete prorektor. Erik Puura on Tartu Ülikooli arendusprorektor


authors:
Märt Leesment
Statistikaameti Peaanalüütik

description: Oleme juba harjunud olukorraga, et soomlased ostavad Eestist kaasa suure hulga alkohoolseid jooke. Tänavu on aga kasvav trend, et eestimaalased suunduvad odavama alkoholi hankimise nimel Lätti ning piiriäärsed kauplused on saanud väga populaarseks. Samal ajal kui Eesti tarbijatele tundub piiri taga asuv odavam alkohol atraktiivne, on olukord riigi jaoks tervikuna negatiivse varjundiga, kirjutab Statistikablogis Statistikaameti peaanalüütik Märt Leesment.

title: Statistikablogi: milline on viinaostuvõime Balti riikides

maintext:
Kas aktsiisipoliitikast tingitud hinnatõus on olnud liiga järsk? Vaatluse all on Eesti, Läti ja Leedu alkohoolsete jookide hinnaindeksite ning elanike ostuvõime dünaamika.
Alkoholipoliitika roheline raamat ütleb, et alkoholi maksustamise poliitika üks eesmärk on tagada, et «alkohol ei tohi võrrelduna sissetulekutega odavamaks muutuda ning pikemas perspektiivis peaks alkohol kallinema» (Alkoholipoliitika … 2014: 25). Võib eeldada, et sarnase eesmärgi poole püüeldakse ka Lätis ja Leedus. Lähtuvalt sellest võtame ülesandeks uurida, kuidas on varasematel aastatel saavutatud stabiilse ostuvõime tagamise eesmärk.
Alkohoolsete jookide üldise hinnataseme dünaamikat kirjeldab Eurostati avaldatav alkohoolsete jookide tarbijahinnaindeks. Kuigi kümnendi jooksul on kõigis kolmes riigis alkohoolsed joogid keskmiselt kallinenud, on riikide kasvutempo dünaamika erinev. Erinevusi ilmneb seega ka alkoholi aktsiisitõusu ajastamises, eriti majanduskriisi ning sellele eelneva perioodi jooksul.
Muidugi, arvestada tuleb ka seda, et lisaks aktsiisitõusule võivad alkohoolsete jookide keskmist hinda tõsta ka mitmesugused muud tegurid, alates tootmise kallinemisest kuni tarbijate eelistuste muutumiseni. Viimast nähtust võib näiteks täheldada õlleturul.
Sellest hoolimata võib eeldada, et tootjate ning kaupmeeste huvi on tarbijale märgatavat hinnatõusu pigem vältida või siis ajastada see kooskõlas aktsiisimäära tõusuga, mistõttu võib hüppelisi hinnatõuse ikkagi seostada aktsiisimäärade kasvuga. Kui Eestis ja Leedus toimus aktsiisitõus ning seetõttu alkohoolsete jookide kallinemine pigem varem ning aeglasemas tempos, siis Lätis toimus see järsemalt ning sügava majanduskriisi ajal.
Konkreetsemalt, Läti valitsus otsustas majanduskriisi ajal maksutulude kasvatamiseks tõsta märkimisväärselt kange alkoholi aktsiisimäära. Tulemuseks oli see, et legaalne tarbimine vähenes drastiliselt, salaalkoholi turg kasvas ning loodetud maksutulu laekumise kasvu asemel toimus hoopis selle vähenemine. (Strateičuks jt 2012)
Pärast seda on alkohoolsete jookide hinnad Lätis jäänud suhteliselt stabiilseks, Leedus tagasihoidlikult kasvanud ning Eestis on kasvutempo olnud kõige kiirem. Peamiselt seoses aktsiisimäärade tõusuga on Eestis 2015. ja 2016. aasta alguses toimunud alkoholi suhteliselt järsk kallinemine.
Kuidas on aga alkohoolsete jookide hinna kallinemine olnud kooskõlas elanike ostuvõimega ehk kui palju alkohoolseid jooke saab keskmise sissetuleku eest osta? Alkohoolsete jookide kalliduse väljendajaks on võetud viinaliitri hind. Kuigi eelduste kohaselt on viin kõigis kolmes riigis üks populaarsemaid alkohoolseid jooke, tuleks näitajasse siiski suhtuda tinglikult, kuna see ei kajasta kõikide alkohoolsete jookide hinnataset. Kui Läti ja Leedu keskmist viina hinda arvutavad vastavate riikide statistikaametid, siis Eesti kohta kohalik statistikaamet antud näitajat ei arvuta ning keskmine viina hind põhineb Eesti Konjunktuuriinstituudi vaatlusandmetel. Sissetulekute taset väljendab riikide statistikaametite avaldatav keskmine netokuupalk.
Tulemustest selgub, et hoolimata kõrgemast aktsiisimäärast ning jaehindadest on viina ostuvõime Eestis aastatel 2005–2015 püsinud pidevalt kõrgem kui teistes Balti riikides. Kõik riigid saavutasid kõrgeima taseme kiire majanduskasvu aastatel (2007–2008). Kui majanduskriisi ajal (2009–2010) langesid kõigi riigi näitajad, on Eesti näitaja järgnevatel aastatel jäänud stabiilseks, samal ajal kui lätlased ja leedukad on saanud keskmise netokuupalga eest oma kodumaal üha enam viina osta (loodetavasti nad seda ei tee). Seega riikide vahel on elanike viina ostuvõime tase ühtlustunud – kui eestimaalaste sissetulek on kasvanud viina hinnaga samas tempos, siis lätlaste ja leedukate sissetulek on kodumaa keskmisest viinahinna tõusust mõnevõrra kiiremini kasvanud.
Kuigi antud näitaja on arvutatud üksnes 2015. aastani ja 2016. aasta alkohoolsete jookide hinnatõusu pole kajastatud, võib Eesti puhul 2016. aasta esimese poolaasta netokuupalga kasvu andmete põhjal eeldada, et viina ostuvõimes drastilist langust eeldatavasti ei toimu. Kokkuvõttes võib öelda, et vähemalt viina ostuvõime näitel on Eesti kriisijärgne alkoholiaktsiisipoliitika olnud mõnevõrra optimaalsem ning erinevalt Lätist ja Leedust pole elanike viina ostuvõime kasvanud. Samas, arvestades viina ostuvõime järsemat langust Lätis ja Leedus majanduslanguse ajal, võib ostuvõime taastumist vaadata ka positiivsest aspektist lähtuvalt – salaviina atraktiivsus väheneb.


description: Rootsile teeb üha suurenevat muret salajane metallivedu Eestist. Nii raadio kui televisioon on sel teemal korduvalt sõna võtnud. Ajalehes Svenska Dagbladet alustati Eesti teema käsitlemist 13. septembril.

title: Postimees 1992. aastal: Eesti jõugud petavad Rootsi riiki

maintext:
25. septembri Svenska Dagbladetis tõdetakse, et ei peteta mitte ainult Rootsit, vaid ka Eestit. Nn. vanarauda saadetakse suurtes kogustes üle piiri ega maksta selle eest mingit maksu Eesti riigile. Rootsi tollivalitsuse töötaja Hans Peter Olssoni sõnul on Rootsi saanud 50 miljoni krooniga petta. Kui palju on siis Eestil jäänud raha saamata?
26. septembri Svenska Dagbladet kirjutab KGB organite määrusest 5. jaanuarist 1991, kus on sõjaväge kohustatud looma kommertsstruktuure. Rootsi pool on jõudnud arusaamisele, et vanarauaärisse on sekkunud nii endine NSV Liidu sõjavägi kui ka KGB.
Svenska Dagbladeti ajakirjanik Björn Hygstedt on aga imestunud, miks Eesti ametivõimud on suhtunud leigelt koostöösse Rootsi tolliga, et rauaärile piir panna ning kord luua. Sellest kirjutas ta 26. septembri lehes. Ühtlasi arvas Rootsi ajakirjanik, et Eesti lehed peaksid ise sellistest asjadest rohkem kirjutama.
3.10.1992


description: Kas te loobute koostööleppest Ühtse Venemaaga? See küsimus kõlab läbivalt peaaegu kõigis Keskerakonna juhi valimisega seotud intervjuudes.

title: Lauri Hussar: Keskerakonna valikud: pöörad paremale, kaotad pea

maintext:
Erakonna toetajate arvates on tegu väheolulise küsimusega, millele ei maksaks üldse tähelepanu pöörata. Veel enam, mantrana pidev koostööleppe meeldetuletamine olevat lausa kiuslik. Ent paradoksaalsel kombel peitub just selles teemapüstituses eksistentsiaalne pidepunkt kogu erakonna tuleviku mõtestamiseks. Veel enam, paljude arvates on tegu Keskerakonna ideoloogia ühe olulisema nurgakiviga.
Keskerakond on justkui ristteele jõudnud muinasjutukangelane – mis suunda sa ka ei valiks, igal pool ootavad ees ohud: keerad paremale, kaotad pea, keerad vasakule, jääd ilma hobusest, oma parimast abilisest, kui jätkad otse, siis on tee püstloodis ees.
Keskerakonna valikud on samasugused. Öeldes lahti koostööleppest Putini parteiga, riskitakse venekeelse toetaja kaotamisega. Tulevasi valimisi silmas pidades tähendaks see katastroofi. Tunnistades koostööleppe kehtivaks, riskitakse veel olemas olevate eestikeelsete valijate toetuse kadumisega ja templiga mällu igaveseks, et ju siis ongi tegu Venemaa võimupartei käepikendusega Eestis.
Järele jääb vaid kesktee, mille puhul saab öelda, et leping ei kohusta erakonda millekski või et koostööprotokoll on raugenud, nagu väitis riigikogu keskfraktsiooni esimees Kadri Simson Kuku raadio saates «Vahetund Postimehega». Kesktee valinud üritavad tihti ka demagoogiliselt juttu mujale juhtida, küsides, kas te olete üldse seda lepingut lugenud. Hoidku jumal selle eest, kui seda tehtud ei ole, sest siis on kohe võimalik öelda, et leping reguleerib kultuuri- ja noortekoostööd. Tutvudes dokumendiga, millel on Mailis Repsi ja Ain Seppiku allkiri, tuleb tõdeda, et koostööraamistik on oluliselt laiem, nähes ette nii üldist infovahetust, oma organisatsiooni ülesehituse tutvustamist kui ka majanduskoostööd.
Lepingu raugemisest jutlustajad peaksid teadma, et raugenud lepingut saab alati taaselustada. Leping on ju olemas ja kehtib niikaua, kuni seda ei ole kehtetuks tunnistatud. Tõsi, täna seda väidetavalt ei rakendata, kuid homne Keskerakonna juht võib sellelt jälle tolmu pühkida ja siis loeme koostööprotokolli sätteid sama piinliku tähelepanuga kui siis, kui see avalikuks tuli.
Kogu Keskerakonna ladviku käitumismustrit analüüsides jääb paratamatult mulje, et vassimise, keerutamise ja raugemise jutu eesmärk on vaid see, et leping kehtiks ja jääks kehtima. Leping peaks olema haardeulatuses ka selleks, et seda vajadusel enda huvides ära kasutada. Veel kõnekam on seejuures Keskerakonna «riigipöörajate» seisukoht, et Savisaare kukutamise järel jääb erakonna poliitika samaks, sest programmi ja poliitilise agenda on sõnastanud just tänased troonipretendid ise.