authors:
Marian Võsumets
Toomas Tatar

description: Koalitsioonikõnelustelt on välja käidud mõte, et koolikohustust tuleb pikendada. Praxise eksperdid on sellega päri, kuid ei pea õigeks suunata noori vaid põhihariduse baasil kutset omandama.

title: Praxis valitsuse plaanist: kutseharidusel keskhariduseta pole mõtet

maintext:
Praxise ekspertide hinnangul on koolikohustuse pikendamine põhjendatud, sest Eesti on üks lühema koolikohustusega riike Euroopas ning iga kümnes Eesti inimene vanuses 25-64 omab ainult põhiharidust või puudub neil seegi.
Koolikohustuse pikendamine tähendab, et noor peaks põhihariduse-järgselt siirduma kas gümnaasiumisse ja omandama üldkeskhariduse või siirduma kutseõppeasutusse ja omandama kutse ilma keskhariduseta või siis kutsekeskhariduse. See tähendaks, et pikas perspektiivis peaksid vaid põhihariduse omandanud inimesed olema omandanud ka teatud eriala kutsekoolis.
«Eestis on võimalik pärast põhihariduse omandamist minna kutsekooli ja omandada kutse ilma keskhariduseta. Kuigi on oluline, et haridusteed oleksid paindlikud ja vastaksid erinevate sihtrühmade vajadustele, ei pea me õigeks suunata noori pärast 9. klassi lõpetamist teele, mis lõpeb ikkagi ilma keskhariduseta,» selgitab Praxise hariduspoliitika programmijuht Hanna-Stella Haaristo.
«Tegemist on tupikteega, sest kõrgemal tasemel edasi õppimiseks, kas siis näiteks kutseõppe kõige kõrgemal, 5. tasemel või kõrghariduses, on eelduseks keskhariduse olemasolu,» selgitab Haaristo.
«See tähendab, et kui noor 9. klassi lõppedes läheb kutseharidusse ja mõne aastaga saab kutsekvalifikatsiooni, tuleks tal haridustee jätkamiseks siiski asuda uuesti õppesse, et paari aastaga saada keskhariduse diplom ja alles seejärel on ta võimalik õpinguid kõrgemal tasemel jätkata. See ei tundu mõistlik aja ja ressursi kasutamine,» märgib ekspert. Ta toonitab siiski, et hetkel me ei tea veel täpselt, millise skeemi kaudu on plaanis koalitsioonil koolikohustuse pikendamine.
Praxise töö- ja sotsiaalpoliitika analüütiku Kirsti Nurmela sõnul ei anna kutseharidus ilma keskhariduse omandamiseta tööturul olulist eelist. «Kõrgelt kvalifitseeritud tööjõu puuduse tingimustes on oluline tagada inimeste võimalused jõuda kõrgemate haridustasemeteni,» sõnab Nurmela.
OSKA tööjõu ja -oskuste vajaduse prognoosi senised raportid viitavad vajadusele selliste universaalsete tulevikuoskuste järele, nagu mõtestamine, sotsiaalne intelligentsus, loovus ja kohanemine, kultuuridevaheline kompetents, programmeeriv mõtlemine, disain-mõtlemine, virtuaalne koostöö. Need on oskused, mida ekspertide hinnangul ei ole võimalik omandada vaid põhihariduse ja kutse baasil, ilma keskharidust omandamata.
«Seega kui küsimus on selles, kuidas suurendada kvalifitseeritud tööjõu pakkumist, siis oleks olulisem keskenduda vähemalt keskhariduse tasemeni jätkavate noorte arvu suurendamisele. Põhiharidusega omandatud kutse ei anna suuremas osas loodetud lisandväärtust ei inimesele endale ega ühiskonnale tervikuna kui sellele ei järgne kutsekeskhariduse õpet,» lisab Nurmela.
«Selleks, et suurendada kutseõppe suunal õppivate noorte osakaalu võiks pigem mõelda atraktiivse kutsekeskhariduse õppe peale. Näiteks pakutakse kutsekeskharidust praegu üksnes päevases õppevormis, mis ei ole aga realistlik valik nendele inimestele, kes peavad või soovivad oma õpingute kõrvalt juba töötada,» selgitab Nurmela.
Ekspertide sõnul on keskhariduseta inimesed tööturul kõige haavatavam rühm, olgu see siis kutsega või ilma. Näiteks 2014. aastal oli viis aastat varem põhihariduse omandanud noorte keskmine sissetulek pea 25 protsenti väiksem kui samal ajal üld- või kutsekeskhariduse omandanud noortel. Seega on oluline tagada noorte jõudmine vähemalt keskhariduse tasemeni, olgu see siis gümnaasiumis või kutseõppe suunal.


authors:
Mart Vain
Riigikontrolli Auditijuht
Peeter Langovits

description: Riigikontrolli vastulause Irja Lutsari artiklile «Lapsed ei jõua õigel ajal ravile – kas tõesti?» (Postimees 15.11.2016)

title: Riigikontrolli vastulause Irja Lutsarile: tähtis on jälgida protsessi

maintext:
Riigikontroll kinnitab, et erinevalt Tartu Ülikooli meditsiinilise mikrobioloogia professori Irja Lutsari käsitlusest, mis tugineb auditi «Riigi tegevus laste tervise hoidmisel ja ravimisel» meediakajastusele ja kust võib jääda mulje, nagu oleks auditis analüüsitud ainult söömis-, aktiivsus- ja tähelepanuhäiretega lapsi, käsitles riigikontroll laste haigusseisunditest nii eelmainituid kui ka rasvumist, astmat ja I tüüpi diabeeti.
Lisaks vaadati tervisekontrollis käimist. Samas nõustub riigikontroll ka oma auditiaruandes Lutsariga, et Eesti laste tervis on iseseisvuse taastamise järgsel ajal mitmes aspektis paranenud: imikute suremus on vähenenud ning ka nakkushaigustesse haigestumine on saadud kontrolli alla. See on kindlasti süsteemse ja läbimõeldud tegutsemise tulemus ning arenenud riigi tunnus.
Kui Lutsar arvab, et vaktsineerimisega hõlmatuse tõusu taga on paljude Eesti arstide ennastsalgav töö ja ühiskonna teadlikkuse tõus, siis leiab riigikontroll, et peale selle on väga oluliselt edasimineku taga just süsteemsed muudatused, mida on juhtinud eelkõige sotsiaalministeerium, terviseamet ning Tervise Arengu Instituut – kehtestades riikliku vaktsineerimiskava, mille täitmist jälgitakse hoolikalt.
Samuti väidab Irja Lutsar, et laste madala vaktsineerituse taseme pärast ei peaks ei arstid, tervishoiusüsteem ega lapsevanemad praegu muretsema, sest umbes 97 protsenti 0–14-aastatest lastest on vaktsineeritud. Ta lisab, et kuigi keeldujate arv on aastate jooksul suurenenud, on nende lapsevanemate hulk marginaalne.
Riigikontroll jääb eriarvamusele ja leiab, et muretsemiseks on põhjust küll. Kui arvestada, mis aastal laps mingit vaktsiini peab saama ning võtta samal aastal sündinud laste arvust vaktsineerimisest keeldujate osakaal, siis oli vaktsiinist keeldujaid 0–14-aastaste hulgas umbes 5100. Riigikontrolli jaoks on üllatav, et mikrobioloogiaprofessor peab 5100 last marginaalseks hulgaks.
Samuti tuleb arvestada, et igal aastal on vaktsineerimisest keeldujaid üha rohkem. Vaktsineerimine on ette nähtud tõsiste ja raskete tüsistustega haiguse vastu ning ühe lapse haigestumise korral on ohus kõik need, kes on vaktsineerimata.
Lisaks näitavad terviseameti andmed, et 2014. aastal oli nt difteeria ja teetanuse, läkaköha, poliomüeliidi, leetrite, mumpsi, punetiste ja b-viirushepatiidi vastu vaktsineeritud kuni 2-aastastest lastest 94,5 protsenti või vähem.
Eelnevast tulenevalt ei täida Eesti mitut Maailma Terviseorganisatsiooni (WHO) kriteeriumit, mis puudutavad vaktsineerimist. Kuni 2-aastaste immuniseerimise osakaalu kriteerium on püstitatud nelja vaktsiini kohta. Need eesmärgid on kahe vaktsiini puhul (difteeria, teetanus ning poliomüeliit) täitmata 0,5 protsenti ning ühe vaktsiini (leetrid, mumps ja punetised) puhul täitmata 1,5 protsenti. Läkaköhavaktsiini puhul on kriteerium täidetud.
Tervisekontrollis regulaarselt käimine on nii haigekassa (tervisekontrollides käimise juhendi koostaja) kui ka teaduskirjanduse põhjal üks efektiivsemaid viise avastada tervisehäireid ja haigusi varakult, seega seostub tervisekontrollis mittekäimine väljaravimata haiguste esinemisega. Samas on riigikontroll ka oma auditiaruandes päri Irja Lutsari väitega, et profülaktiliste kontrollide sagedus vajaks ülevaatamist.
Lutsar olulisustab pigem lõpptulemust – teadmist, kui palju täiskasvanute haigusi on põhjustatud lapseeas välja ravimata haigustest, mitte niivõrd vajadust saada ülevaade ka protsessist (kui palju arsti juures käiakse).
Riigikontroll on seisukohal, et tähtis on jälgida nii protsessi kui ka tulemusindikaatoreid. Meie riigi terviseandmestiku põhjal ei ole võimalik hinnata praeguste täiskasvanute lapsepõlve haigusi, seda eelkõige sellepärast, et ühetaolisi andmeid ei ole kogutud veel piisavalt pika aja vältel. See on kindlasti tuleviku jaoks mõttesuund. Samuti ei ole võimalik sellist trendi praegu välja tuua, kuna puudub agregeeritud terviseandmestik. Vajalike alusandmete puudusest tulenevad probleemid on auditi aruandes välja toodud.
Auditi aruanne on kättesaadav riigikontrolli kodulehelt ning sellega on võimalik kõigil tutvuda. Riigikontrolli auditiaruandes on toodud ära metoodika kirjeldus. Riigikontroll soovitab enne alati tutvuda algdokumendiga, mille kohta arvamust avaldatakse.

fasttext_language: et


authors:
Janek Mäggi
Suhtekorraldusfirma Powerhouse Juht
Eero Vabamägi

description: President ei pidanud õnnistama kirikut, kirik tahtis õnnistada presidenti, oma keeles. Siit tekkiski mõistmatus, kirjutab suhtekorraldusfirma Powerhouse juht Janek Mäggi.

title: Janek Mäggi: miks president Kersti Kaljulaid Jumalat kardab?

maintext:
Vaevalt on Eestis avaliku elu tegelast, kes julgeks kõvahäälselt tunnistada, et ta ei ole kunagi lugenud Eesti kõige kuulsamast kirjandusteosest, viieköitelisest sookuivendamise käsiraamatust ühtegi osa. Jutt käib A. H. Tammsaare «Tõest ja õigusest».
Mõned sõnahullud päriseestlased defineerivad «Tõe ja õiguse» kaudu kohaliku inimese vaimset võimekust – intelligentne inimene on suutnud «Tõde ja õigust» lugeda, tsiteerib seda regulaarselt, ning kui meelde tuletada ei viitsi, tungleb iga kuu esimesel päeval kümne sõrmega Tallinna Linnateatri e-piletisabas, et Elmo Nüganeni kunstiliselt voolitud tükid teatrilaval ära ja/või üle kaeda.
Ometi on terve maailm täis intelligentseid inimesi, keda soode kuivendamine ei morjenda.
Kui ma kirikus ei käi ja Jumalat ei usu, ei tähenda see, et Jumalat olemas ei ole. Ta võib siiski olla. Kui ma kirkus käin, ei tähenda see, et ma Jumalat seal kohtan ja ma usun tema olemasolu.
Iga kristlane on aeg-ajalt ateist – me kõik oleme oma südames teda salanud; ning iga ateist on aeg-ajalt kristlane – nende üle, kes evangeeliumit kuulnud ei ole, mõistetakse kohut südametunnistuse järgi.
«Kuid riiklike tähtpäevade, samuti kiriklike pühade puhul kirikus käimine ei oleks siiras olukorras, kus kirikuskäik pole olnud minu jaoks varem nende tähtpäevade osa,» kirjutas president Kersti Kaljulaid oma Facebooki seinale, ja sai 3957 laiki.
Ma talun presidendi otsust, aga pean seda siiski väga kehvaks. Presidendi jaoks ei ole ka eliidi kätlemine olnud varem tema vabariigi aastapäeva tähistamise osa. Siis poleks siiras ka kätlemisega algusttegemine, mis tuleb tänase seisuga 2017. aasta 24. veebruaril kindlasti.
Kuigi kätlemisel osalemine ei olnud pikki aastaid ka minu vabariigi aastapäeva osa, olen selle riituse austusest nende vastu, kes seda oluliseks on pidanud, neli korda kaasa teinud. Olles armastuses oma riigi ning tema juhtide vastu jäägitu ja siiras.
Kui presidendil kõlbab helistada medali võitnud sportlasele ja teda õnnitleda (kuigi ta seda ala ei harrasta), või Eurovisiooni laulvõistluse võitjale, kuigi ta ei pruugi ise laulumees või laulunaine olla (ning tal võib olla ka sootuks erinev muusikamaitse), sobib tal lubada kristlaskonnal oma institutsiooni õnnistada.
President ei pidanud õnnistama kirikut, kirik tahtis õnnistada presidenti, oma keeles. Siit see mõistmatus tekkiski. Kui president kiriku ja usu keelt ei mõista, ei tähenda see, et ta muutub kohe ebasiiraks, kui selle keele rääkijatega kokku puutub või neile külla läheb.
Maailmas on 6000–7000 keelt. Neid kõiki ei suuda keegi vallata. Aga üksteisele arusaadavaks suudame me ennast siiski teha. Kui käisin Jaapanis, järgisin igas templis täies siiruses kõike, mis oli mulle võõras. Ka Marokos ja Peruus ei tulnud mul pähe kohalikele traditsioonidele mitte kaasa elada.
Mis muidugi ei tähenda, et president peaks muutuma oma tahte vastaselt kirikusõltlaseks või tegema nägusid, mida talle teha ei meeldi. Ta peab jääma iseendaks. Kuid pidama traditsioonist lugu. Jumal pani meie ette elu ja surma, kuid ta ütles: vali elu. Soovitus on, aga vaba valik jääb.
Riigikogu esimees Eiki Nestor kinnitas presidendivalimiste kampaania ajal korduvalt, et ta on ateist, kuid see ei häirinud mind kuidagi. Usuvabadus tähendab õigust uskuda või mitte uskuda. Eiki ei usu, mina usun. Mõlemad oleme demokraadid.
Kui me mõistame homoseksuaale, peame suutma mõista ka kristlasi, tahaks öelda kõigile, kes jälgivad kabe- või malelauda ainult sellelt poolelt, kus nad ise mängivad. Kui tõusta korraks püsti ja vaadata oma seisu ka vastase poolelt, näeme oma seisu (ja seisukohti) hoopis avaramalt. Leiame mõne kombinatsioonigi üles, mida muidu ei oleks märganud.
Üksikkodanikule võib teine kodanik ja tema vaated meeldida või mitte. Kuid riigipea peab kõiki seaduskuulekaid sotsiaalseid gruppe ning nende ajalugu ja traditsioone armastama ja austama ühetaoliselt. Palavalt. Avatult. Tundma kõigi kodanike vastu huvi.
Kui ma ei ole kunagi kirikus käinud, ei tähenda see, et sinna tohivad ja peavad minema vaid need, kes on seal alati käinud. Sünnist saati. Traditsioone saab alati luua või neid hävitada. Edukamad on need, kes loovad. Hukkuvad need, kes hävitavad.
Traditsioonidel võivad olla väga eriskummalised põhjused. Suurbritannia kuningas Edward VII (valitses 1901–1910) jättis pintaku alumise nööbi alati lahti peamiselt põhjusel, et ta oli large gentelman, kuid praegu peame seda etiketi osaks. Sest kõik järgisid teda.
Lennart Meri leidis, et kirik on Eesti kultuuri lahutamatu osa ning presidentide ametissenimetamise protokollilise tseremoonia juurde kuulub ka jumalateenistus. Küsimus ei ole selles, kas president usub, et Jeesus tõusis surnuist üles või mitte. Nagu diplomaatide kooli asedirektor Vahur Made eravestluses tabavalt märkis: riik ei ole ratsionaalne asi. Nagu ei ole ka perekond. Riigil peavad olema traditsioonid, regaalid. Kas ei kõla absurdselt, et veel tänapäeval lööb Inglise kuninganna Elisabeth II oma poega või pojapoega rüütliks? Aga ta on seda teinud. Kui Arvo Pärdi käest küsida, kas Jumal on olemas, vastab ta, et on. Kas helilooja leiab, et tema kirikuskäik on sarnane filatelistide aastakoosolekul või sadomasohuviliste peol käimisega, nagu kirjeldas Andrus Kivirähk? Kardan, et mitte.
2011. aasta rahvaloenduse andmeil pidas Eestis ennast õigeusklikus 176 776 inimest, luterlaseks 108 513 inimest, lisaks ca 24 000 ülejäänud konfessioonide peale kokku. Üle 300 000 inimese. Filateeliaklubist on asi ikka kaugel.
Autor oli Siim Kallase presidendikampaania nõustaja.


authors:
Kalev Stoicescu
Kaitseuuringute Keskuse Vanemteadur
Eero Vabamaegi

description: Kreml ei väsi väitmast, et NATO üritab Venemaad «sisse piirata», «nihutab (oma) infrastruktuuri Venemaa piiridele», «provotseerib võidurelvastumist», «rikub regionaalset tasakaalu» Arktikast Musta mereni jne. Kas need ongi NATO eesmärgid ja kas Venemaad on üldse võimalik «sisse piirata», kirjutab Kaitseuuringute Keskuse vanemteadur Kalev Stoicescu.

title: Kalev Stoicescu: miks Kreml süüdistab NATOt Venemaa "sisse piiramises"?

maintext:
2014. aastani, mil «idarinde» liitlased - Eestist Bulgaariani välja - olid juba olnud vähemalt kümme aastat NATO liikmed, ei arutatud NATOs tõsiselt mingeid kollektiivkaitse plaane, rääkimata suurõppustest ja liitlaste ettenihutatud kohalolekust nendes riikides. Isegi Balti riikide rahuaegse õhuturbemissiooni laiendamist (st renoveeritud ja kaasajastatud Ämari õhuväebaasi kasutuselevõtmist) ei peetud otstarbekaks, mõistagi eelkõige poliitilistel põhjustel, et mitte «liigselt» Venemaad ärritada.
Põhja-Atlandi allianss oli selleks ajaks hõlmanud kümmet uuemat liikmesriiki peamiselt poliitilises võtmes. Sõjalises plaanis seisnes nende integratsioon alliansiga osalemisest suurtes operatsioonides (eelkõige ISAF Afganistanis, kuid ka KFOR Kosovos) ning teatud ametikohtade täitmises pea eranditult «vanas NATOs» asunud sõjalistes struktuurides.
Nii reset-poliitikat üritanud USA presidendi Barack Obama administratsioon, kui paljud Euroopa liitlased olid sel ajal vägagi vaoshoitud Venemaa suhtes. Saksamaa ja Prantsusmaa vetostasid 2008. aastal NATO Bukaresti tippkohtumisel Ukrainale ja Gruusiale «liikmesuse teekaardi» andmist ning olid valmis isegi Venemaa Gruusia-vastase agressiooni järel Kremliga võimalikult kiiresti business as usual’it taastama.
Võiks arvata, et Venemaal ei saanudki olla enne 2014. aastat mingeid tõsiseltvõetavaid ettekäändeid NATO süüdistamiseks vaenulikkuses, sisse piiramises jms, kuigi alliansi laienemist pidas Kreml dogmaatiliselt strateegiliseks ohuks. Paraku, Venemaa ei saanud ka siis kuidagi rahul olla NATO poliitikaga ja eriti USA raketikaitsealaste initsiatiividega. Kremlis leiti, et USA raketikaitsekilbi osiste paigutamine Euroopas kahjustab Venemaa heidutuspotentsiaali.
SM-3 rakettidega, mis paiknevad (alates 2015. aastast) Deveşelus, Rumeenias, ja (varsti) Redzikowos, Poolas, mille ainus võime on ründavate ballistiliste rakettide hävitamine, ei ole võimalik Venemaad ohustada. Moskva aga väidab, et neid raketisüsteeme on hõlpsasti võimalik ümber seadistada ja relvastada Venemaa ründamiseks. Kremli juhid näevad tonti seal, kus seda pole, kuivõrd see on neile poliitiliselt kasulik.
Venemaa paranoia
Õigemini, Venemaa näitab paranoilist ärritust igasuguse USA sõjalise kohaloleku suhtes Euroopas, mis sest, et ameeriklaste kohalolek on pärast külma sõja lõppu vähenenud pea kuus korda. Hiljuti teatas Norra valitsus, et võtab vastu umbes 400 USA merejalaväelast, kes hakkavad paiknema mitte lähemal kui 1000 km Venemaa piirist. Seegi iseloomustati Moskva poolt suureks ohuks, mis võib lausa tingida Norra sattumist Venemaa tuumasihtmärkide hulka.
Siinjuures tasuks meenutada, et Venemaa kaitsedoktriinis on selgelt kirjas, mis tingimustel tuumarelvi kasutatakse: ainult vaenlase tuumarünnakule vastulöögi andmiseks või siis, kui Venemaa sattub koguni tavajõude rünnaku tõttu eksistentsiaalsesse ohtu. Niisiis, kas 500 USA merejalaväelast on Venemaa jaoks surmaohtlik jõud? Kas Venemaa hindab oma kaitsevõimet nii madalalt?
Ukraina sündmustest tingitud liitlaste kohalolek ja selle suurendamine Eestist Bulgaariani ei kujuta endast samuti mingit reaalset ohtu Venemaale. Nelja pataljoniga või ka kahe brigaadiga ei ole mõistlik isegi Kaliningradi oblastit rünnata, rääkimata suurest Venemaast. Seda mõistavad Kremli võimud suurepäraselt, kuid neil pole võimalik loobuda NATO-vaenulikust retoorikast, mis ühtviisi «konsolideerib» vene rahvast, toidab ametlikku desinformatsiooni- ja propagandamasinat ning annab «õigustuse» hambuni relvastumiseks (selle asemel, et raha mõistlikumalt kasutada, näiteks oma rahva heaolu suurendamiseks). Samuti peaksid Venemaa juhid teadma, et NATO-l on üksnes kaitse-, mitte Barbarossa taolist plaani.
NATO ja Venemaa eesmärgid
Kui vaadata gloobust, siis on igale koolijütsilegi selge, et Venemaad sisse piirata ei ole lihtsalt võimalik. Enamgi veel, see pole üldse NATO eesmärk, mille tegevused on eranditult kaitseiseloomuga. Samas võib eksimatult ära tunda Venemaad ümbritsevate sõjaliste eelpostide süsteemi rajamist ja tugevdamist, mis meenutab hiiglaslikku Vaubani kindlust: Kaliningradi oblast, Valgevene, Krimm, Dnestri-äärne «vabariik», Abhaasia, Armeenia, Kesk-Aasia vabariigid, Kuriili saared, isegi kogu Arktika rannik ja saarestikud.
Probleem on paljuski selles, et Venemaa mõistab «sissepiiramist» omal moel.
Esiteks, läänemaailma kaitseliinide rajamine (paraku kaugelt väiksemates mastaapides kui külma sõja aegsel Saksamaal) Venemaa ekspansionismi tõkestamiseks, on juba iseenesest «sisse piiramine».
Teisalt, Venemaa on võidelnud sajandeid selleks, et saada ligipääsu «soojadele meredele» (Läänemeri ja Must meri) ja neid konkurentsitult domineerida. Külma sõja järel kaotati suuremat osa varem kontrollitud rannikualadest ja sadamatest antud meredel, mida nüüd püütakse kuidagi taastada või kompenseerida. Krimmi alatu hõivamine Ukrainalt oli sellel taustal Kremli jaoks märgiline võit.
Lõpuks, Venemaa retoorika ei muutu kuni NATO eksisteerib ning kaitseb igat liitlast. Samuti ei muutu Venemaa ekspansionistlik ja agressiivne poliitika, mis on n-ö vahelduva eduga kestnud juba tuhat aastat. Seetõttu, meie ülesanne on Venemaad jätkuvalt «sisse piirata» ehk muidugi mõista omaenda kaitset kindlustada.


description: Mõne päeva eest olin sunnitud hüvasti ütlema oma armastatud pereliikmele, kallile sõbrale, kellega koos üles kasvasin. See oli raskeim, mida oma senise elu jooksul kogenud olen, ning see jääb mind pikaks ajaks painama.

title: Kerstin Meresma: miks ma ei või otsustada surra?

maintext:
Veel üks hetk, üks päev, üks kallistus – sooviks midagigi veel. Teda polnud kunagi liiga palju ja koos veedetud aastad näivad hetkena, mis jääb alati liiga lühikeseks. Kurbadel hetkedel oskas ta mind lohutada, rõõm muutus temaga jagades alati suuremaks. Elu ilma temata – seda ei osanud ma ettegi kujutada.
Otsus lõpetada tema piinad. Ainus lohutav asjaolu selle otsuse juures oli, et lõpuks saabub kergendus valule, mida on pidanud taluma väike olend, kes seda mitte millegagi ära polnud teeninud. Kui oleksin mõelnud enda peale ja isekale soovile teda mitte oma elust kaotada, piinleks ta tänaseni. Enne otsust lasta tal lahkuda olime perega ära kasutanud iga vähegi mõeldava võimaluse teda ravida. Anda talle natukenegi aega – veel mõni hetk, mõni päev. Miski ei aidanud, see oli reaalsus, millega pidime leppima. Surm oli saabumas ja meie otsustada jäi, kas muudame selle talle kergemaks või laseme tal vaevaliselt hääbuda.
See, et ta polnud inimene, ei muutnud teda kuidagi vähemaks isiksuseks või teisejärguliseks. Prioriteet oli tema ja parim võimalik lahendus talle, mitte meile. Seetõttu lahkus ta süsti abiga, teda saatmas pereliige. Teades, et surijat pole võimalik päästa ja küsimus seisneb vaid piinades veedetud ajas, ei saa ma aru, miks on meil võimalus kergendust pakkuda ühele, kuid mitte teisele pereliikmele, kes seda veel ise ka soovib. Et eutanaasiaotsuse taga poleks sotsiaalset survet, hetketuju või lihtsalt teadmatust, millised on haige ravivõimalused ja kas tegu on teadliku otsusega – need on nõndanimetatud halastussurma vaidluskohad.
Tean, et samasuguses olukorras tahaksin ma samasugust lõppu. See oleks parem mulle ja samuti mu lähedastele. Neil oleks võimalik minuga hüvasti jätta ja nende viimane mälestus minust poleks pilt, kuidas ma juba elusast peast kõdunema hakkan. See oleks väärikas ja inimväärne lahkumine. Kas surijal pole selleks õigust? Kas ta peab ootama hetke, mil tänapäeva meditsiin pole suuteline teda enam kunstlikult elus hoidma?
Tundub, et seni pole avalik debattki keskendunud mitte patsiendi heaolule, vaid toonud esile teise poole ehk meditsiinitöötajate suutmatuse pakkuda patsiendile seda, mida ta võib vajada. Jutt ei keerle selle ümber, et mida me peaksime tegema, et eutanaasia oleks valikuvõimalus neile, kellele see oleks kahjuks ainus leevendus. Selle asemel tuuakse esile vaid ettekäändeid ja muresid, millega ei viitsita seadusemuudatuse korral tegeleda. Kus on inimlikkus?


description: «Ah, kuidas Keskerakond nüüd oma vene valijaga käituma hakkab?!» Ausalt öeldes ei saa ma aru meeleheitlikust seletamisest selle küsimuse ümber, mis käib ühismeedias alates laupäevase kongressi lõpust. Vene valijal pole põhjust muretseda Keskerakonna võimuvahetuse pärast ühel väga lihtsal põhjusel: need praktilised sammud, mis Keskerakond oma venekeelse valija jaoks tegi, olid nii mõõdukad, et uuel juhtkonnal pole mingit põhjust nendest loobuda.

title: Jevgenia Värä: rahu, vene valija!

maintext:
Muidugi räägime siin just praktilistest asjadest, mitte sellest, kuivõrd rohkem või vähem ebamääraselt vastatakse küsimusele, kelle oma on Krimm. Ka sellest ajast, kui Keskerakond viimati valitsuses oli, et mäleta ma, et riigi poliitika nn vene küsimuses, olgu see haridus, kodakondsus või suhted naaberriigiga, oleks kuidagi radikaalselt muutunud.
Ma ei usu ka, et miski ohustaks erakonna vene poliitikuid, kelle pärast erakonna toetajad erilist muret tunnevad. Need hääled, mille saavad Mihhail Kõlvart ja muidugi eeskätt Yana Toom, on just nimelt nende personaalsed hääled, mitte erakonna omad. Yana Toom on üldsegi omaette fenomen, üksikmängija, kelle lend oli vist ootamatu ka tema erakonnakaaslaste jaoks.
Kui Keskerakond tõesti peaks moodustama uue valitsuse, siis selge see, et Yana Toomile ministriportfelli ei pakuta, kuid ta võib rahulikult edasi pidada oma eurosaadiku ametit – uute valimisteni on veel aega küll ja küll. Ja pole põhjust arvata, et Jüri Ratas sellest häältemagnetist loobub.
Mis puudutab nooremaid vene poliitikuid, kes kasutavad Keskerakonda kui trampliini oma karjääris, siis on tõesti võimalik, et nüüd ootab neid natuke tihedam konkurents kohaliku võimu tasandil, ehkki seegi pole, sest inimeste nappus probleem ja mitte ainult Keskerakonnale. Seda kinnitavad kõrged kohad, mille said kohe Tallinnas erakonda vahetanud vähegi kogenud poliitikud, näiteks praegune Kristiine linnaosa vanem, endine sots Vadim Belobrovtsev.
Küll aga peaks Keskerakond ise natuke rohkem seletama: selgitama vene valijale, et teda tõesti miski ei ohusta, ja püüdma mitte kaotada neid tuhandeid hääli, mille toob endaga Edgar Savisaar. Aga riskin ütelda, et ka teatud häälte kaotus pole lühiperspektiivis tragöödia. Kui valida, kas olla igavene opositsionäär parima tulemusega riigikogu valimistel või saada natuke vähem parlamenditoole, kuid olla koalitsiooni liige, siis teine variant näib palju sümpaatsem.
Ainus koht, kus asi pole sugugi nii kindel ei erakonnale ega ka tema vene toetajaskonnale, on Tallinn. Küsimus, kas Keskerakonna ainuvõim pealinnas jääb püsima ka pärast järgmisi kohalikke valimisi, on praegu vägagi avatud.


description: Eile keskpäeval likvideerisid päästeameti töötajad Kiisa külas Männiku põik 4a eramaja köögis radioaktiivse kiirguse allika, mis tekitas looduslikust foonist tuhandeid kordi kõrgemat kiirgustaset. Vähemalt kaks korda looduslikku fooni ületava radiatsiooniga piirkonda jäi 15 maja, mille elanikud osaliselt evakueeriti.

title: Postimees 1994. aastal: surmavalt kiirgav objekt Kiisa eramaja köögikapis pärines Saku radioaktiivsete jäätmete hoidlast

maintext:
Üleeile kell 9 suri kiirgusallika asupaigaks olnud majas ootamatult koer. 13-aastase perepoja Rain Tubli kätele ilmusid põletushaavu meenutavad villid. Poiss sõitis Tallinna ja näitas käsi tädile, kes kutsus kiirabi. Poiss toodi kell 19.30 Tallinna Lastehaiglasse, kus konstateeriti teise astme põletushaavu.
Kell 22.46 sai päästeamet Harju politseist teate, et haiglasse on viidud poiss, kel on radioaktiivsete ainete poolt tekitatud põletik. Viiest spetsialistist ja abiväest koosnev rühm sõitis välja kell 23.03.
Nagu rääkis Postimehele päästetöid juhatanud Päästeameti peadirektori asetäitja Kalev Timberg, paigutati kiirgusallikas tinakonteinerisse ja viidi eriautoga minema.
Kiirgavaks objektiks oli Timbergi jutu järgi 3-4 cm kõrgune ja 1,5 cm läbimõõduga metalliline pronksivärvi silinder, aravatavasti tseesium. Kaitsepolitsei andmeil oli surmavalt kiirgav objekt pärit Saku radioaktiivsete jäätmete hoidlast. Objekti oli hoidlast kaasa toonud 21. oktoobril metalliotsinguilt naasnud majaperemees Riho Hiiob.
19.11.1994


description: Ilmneb, et rahvas ei tahagi alati tsirkust. Mida võiks sellest järeldada USA presidendivalimiste kontekstis, on veel vara öelda, ehkki minu sealsete sõprade sõnul on kampaania ületanud mitut senise poliitilise kultuuri piiri. Küll aga võib sellest teha täiesti teaduspõhiseid järeldusi Eesti kõrgkoolides toimuva õppe kohta.

title: Mart Raudsaar: oskust - ja leiba!


authors:
Edward Lucas
Briti Ajakirjanik
Ajakirja The Economist Toimetaja

description: Kes USA presidendivalimisi ka ei võidaks, on nii kodus kui ka võõrsil suur kahju juba sündinud. Ühendriikides on hävitatud usaldus poliitilise süsteemi ja kaaskodanike terve mõistuse vastu, kirjutab briti ajakirjanik Edward Lucas BNSi kolumnis.

title: Edward Lucase kolumn: USA valimistel on kahju juba sündinud

maintext:
Hillary Clintoni toetajad tõrvavad Donald Trumpi leeri tema halvimate omaduste – seksistlik, rassistlik, ebaaus, ennast imetlev, võhiklik – põhjal liiga kergekäeliselt «taunimisväärseteks».
Härra Trumpi toetajad näevad omalt poolt proua Clintoni poolehoidjaid moraalselt eksiteele sattunutena: kuidas saate te hääletada kellegi poolt, kes nii hoolimatult valetab ja petab? Enamgi veel, riik vajab selgelt ja meeleheitlikult muutusi. Status quo kandidaat on väljakannatamatu.
USA ei ole enam usutav liider
Ka meie Euroopas oleme kaotajad. Kui maailma tähtsaim demokraatia viib sellisel moel – kahtlasest rahast, valedest ja räpastest trikkidest nõretavana – valimisi läbi, ei ole tegemist enam vaba maailma usutava liidriga. Kui valimistulemus peaks olema ebaselge või leidma vaidlustamist, on oodata veelgi suuremat kahju.
Kahju ei ole siiski ainult sümboolne. Euroopa julgeolek sõltub ülekaalukalt Atlandi teiselt kaldalt lähtuvast praktilisest juhtimisest. Iga sõjalise kriisi korral meie piiridel vajame USA diplomaatilist kaalukust, finantssanktsioone, luuret, logistikat, sõdureid, tuumarelvi – peaaegu kõike, mida Ühendriikidel on pakkuda.
Miski sellest ei ole enam tagatud. Härra Trump lasi veel enne USA presidendiks saamist käiku retoorilise kirve. Tema sünge, nullsummamängul põhinev maailmavaade käsitleb suhteid läbinisti tehingulistena. Arusaam inimelude ja rahaliste kulutuste hinnaga ühisel ajalool toetuvate ühisväärtuste kaitsmisest on talle sama võõras kui õigeaegselt arveid tasuv firma.
Trump ei pruugi olla nii halb, kui paistab
On tõenäoline, et härra Trumpi presidentuur ei kujuneks nii halvaks, nagu võib järeldada tema avalikest väljaütlemistest. USA institutsioonid – kaitseministeerium ja välisministeerium – ei muutu üleöö. Tema valitsusse ei kuuluks ainult küünikud ja võhikud. Oletatav asepresident Mike Pence näib mõnede teiste Trumpi leeri liikmetega võrreldes olevat tõsine isik. Kongress pooldab laialdaselt tugevate Atlandi-üleste sidemete säilitamist.
Ent kõige tähtsamad otsused langetatakse tipus. Kui Vladimir Putin ohustab mõnda liitlast Euroopas, kas saab ta siis verdtarretavalt kindla telefonikõne Valgest Majast, mis oleks iga eelmise presidendi ametiajal samasuguste tegude eest vältimatult kaasnenud? Me ei saa selles enam kindlad olla. Kogu Ühendriikide julgeolekuaparatuuri muskel on kasutu, kui aju on segaduses.
Proua Clinton pakub välispoliitikas praeguse liini jätkumist, ent kui ta võidab, on ta president senisest nõrgemas ja lõhestatumas USAs. Ilmselt vaidlustab härra Trump valimistulemuse. Clintoni presidendiaega saadaksid nii isetekitatud kui ka leiutatud skandaalid. Ei tasu unustada ka, et sarnaselt Ühendriikide välispoliitika paremtiivaga valitsevad ka vasaktiival isolatsionistlikud meeleolud.
Euroopat ootavad ohtlikud kuud
Eurooplasi ootavad ees kõige ohtlikumad kuud ja aastad alates külma sõja kõrgpunktist. Oleme aastaid toetunud USA julgeolekugarantiile ja kui aus olla, pidanud seda iseenesestmõistetavaks. Me oleme laskunud tänamatusse antiamerikanismi, võimendades mõistlikud erimeelsused paranoiliseks pahameeleks (mille peamine näide on «Snowdeni operatsioon» ja selle järelmid). Me oleme kulutanud kaitsele selgelt liiga vähe ja sedagi halvasti.
Teoreetiliselt võiks rohkem kui 500 miljoni elanikuga ja 16 triljoni dollari suuruse SKTga Euroopa ise oma julgeoleku eest hoolitseda. Siiski oleks Ühendriikidest maha jäetud tühimiku täitmine kulukas. See võtaks umbes aastakümne ning selleks läheks vaja uusi poliitilisi institutsioone ja visiooniga poliitikuid – Adenauereid, Monet'sid, Schumaneid ja Spinellisid – selliseid, kes ehitasid pärast Teist maailmasõda üles kontinendi lääneosa.
Sellist tahtejõudu ja meelekindlust leidub üldiselt alles pärast rahvas viha ja hirmu tekitavaid sündmusi – kriis või katastroof.


description: Tänavuses aastaülevaates ongi riigikontroll keskendunud sellele, kuidas tõhustada riigi ülesannete täitmist ja ette valmistada ja ellu viia riigi ülalpidamist puudutavaid reforme; kuidas parandada riigi varaga seotud otsuste tegemise kvaliteeti ja läbipaistvust ning kuidas kasutada riigi ja maksumaksja vara tõhusamalt ja tulusamalt, kirjutab riigikontrolör Alar Karis riigikontrolli blogis.

title: Alar Karis: surve riigi toimimisele ja ülalpidamiskuludele suureneb

maintext:
Andsin täna riigikogu esimehele Eiki Nestorile üle tänavuse riigikontrolli aastaraporti, kus kokkuvõte riigi majanduse ja rahanduse väljavaadetest ning riigi varaga seotud probleemidest. Läheme uuele aastale vastu olukorras, kus Eesti riigivõlg on kogu Euroopa Liidu kõige väiksem, raamatupidamine on korras, tööhõive on saavutamas maksimumi, tööjõu tootlikkus on aga tagasihoidlik ja võrreldes muu Euroopaga tasemel, kus see oli viis aastat tagasi. Oma värskeimas aastaaruandes on Eesti Pank märkinud, et Eesti majandus on teelahkmel ja majanduse sisuline kasvumootor – tootlikkus – on juba pikka aega paigal tammunud.
Eesti majanduskasv oli 2015. aastal pea poole kasinam Euroopa Liidu liikmesriikide keskmisega võrreldes ning kahanenud on ka Eesti ostujõud – keerulisema nimetusega sisemajanduse kogutoodang inimese kohta ostujõu standardi alusel –, mis näitab tinglikult riigi ja selle inimeste tulutaset, võrreldes teiste riikidega ja võttes arvesse hinnaerinevusi. Eesti majanduse ja riigi rahanduse lähiaastate väljavaated on varem prognoosituga võrreldes veidi halvenenud ja nii on tulevikus keeruline kasvatada riigitulusid soovitud tempos.
Surve riigi toimimisele ja ülalpidamiskuludele aga suureneb. Riigieelarve kasvab ka edaspidi, ent paindlikult kasutatavat vaba raha on jätkuvalt vähe. Ette broneeritud kulude osakaal suureneb tänavuselt 78 protsendilt ligikaudu 80ni aastaks 2020. Ehkki riigikontroll ja rahandusministeerium on fikseeritud kulude suurt osakaalu näinud probleemina aastaid, ei ole riigieelarve kasutamise paindlikkust suudetud suurendada.
Juba mõne aasta pärast võtab riigieelarve kuludest poole sotsiaal- ja tervishoiuvaldkond ning see jätab vähe võimalusi toetada riigi muude tegevusalade arengut. Rahandusministeeriumi prognoosi kohaselt on aastal 2020 kõigi ülejäänud riigi tegevusvaldkondade kulud suhtena SKTsse samal tasemel või väiksemad kui praegusel 2016. aastal. Riigi investeeringutest tehakse jätkuvalt suur osa Euroopa Liidu toetuste abil.
Riigijuhtidel on keeruline eirata vajadust vaadata põhjalikult üle väga paljud, kui mitte kõik riigi ülesanded ja kohustused oma inimeste ees ning püüda leida võimalusi neid järjest paremini ja tõhusamalt täita. Kui riigi ülesanded ja nende sisu on selge, alles siis selgub, kui palju ja milliseid inimesi meil nende ülesannete täitmiseks vaja on, kus vähem, aga kus ka rohkem. Ja kui palju selleks kõigeks raha on vaja.
Kui Eesti ettevõtted ei tee tuleviku kasvu toetavaid investeeringuid ja riik majanduskasvu soodustavaid reforme, siis võib meil ees seista olukord, kus aktuaalne ei ole mitte küsimus, kuidas majanduse arengut kiirendada, vaid see, kuidas olemasolevatki taset säilitada.
Eesti demograafiline väljavaade raskendab arengueesmärkide saavutamist veelgi ja lisab nõudlikkust riigivalitsejate suhtes, kes peavad tegutsema läbimõeldult ja edasiviivalt. Ja selleks peab olema värskeid ja toimivaid ideid.
Riik täidab oma ülesandeid elanike ees, kehtestades õigusakte ja kasutades vara. Riigi vara ei piirdu pelgalt riigikassasse laekuvate tuludega, mida valitsus riigikogu loal Eesti elu edendamiseks tarvitab. Riigile kuulub ka näiteks miljardite eurode väärtuses maad ja metsa, tuhandeid hooneid, rajatisi, kümneid äriühinguid, sihtasutusi jms. Sellest, kui oskuslikult käib riik ümber oma varaga, on riigil rahas ning inimestel teenustes palju võita või kaotada.
Riigikogu ja valitsuse otsustest ning nende tegemise viisist sõltub, kas vara kasutatakse Eesti kestliku arengu toetamiseks parimal moel, vältides ebamõistlikke kulusid, saavutades seatud arengueesmärke ning suurendades ühiskonna kui terviku tulusid või mitte. Riigikontroll on oma töös näinud riigi varaga tõhusa ümberkäimise ja hästi ettevalmistatud otsuste kõrval ka seda, kuidas reforme algatatakse ja/või viiakse ellu ebapiisavale infole tuginedes, kiirustades või hoopis vajalike otsustega viivitades.
Tänavuses aastaülevaates ongi riigikontroll keskendunud sellele, kuidas tõhustada riigi ülesannete täitmist ja riigi ülalpidamist puudutavate reformide ettevalmistamist ning elluviimist; kuidas parandada riigi varaga seotud otsuste tegemise kvaliteeti ja läbipaistvust ning kuidas kasutada riigi ja maksumaksja vara tõhusamalt ja tulusamalt.
Teiste teemade hulgas leiate ülevaate ja õppetunnid nüüdseks juba 15 aastat kestnud riigi kinnisvarareformist ning veelgi kauem käimas olnud maareformist. Analüüsitud on riigi äriühingute ja sihtasutuste majandamise korralduse probleeme ning arengut.
Aeg on andnud riigi juhtidele juba ammu märku, et kosmeetilistest muudatustest enam ei piisa. Elu ise sunnib meile peale põhimõttelisemad muudatused.
Loodan, et ka tänavusest ülevaatest saavad otsustajad tuge ja nõu, kuidas teha valikuid veelgi läbimõeldumalt. Et aga üldse valikuid teha, on vaja kõigepealt ideid.


description: Eestis pole mitte kunagi jälgitud USA presidendivalimisi sellise ärevusega kui praegu – jäänud on loetud päevad (8.11). Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse direktor, suursaadik Jüri Luik avas Postimehe Trehvunksil Washingtoni tegelikke otsustusmehhanisme ning rääkis põneva detailsusega, kuidas Eesti sai NATOsse ning kuidas vaatamata üldisele vastuseisule jõuti viisavabaduseni.

title: Jüri Luik: Trump või Clinton? Kuidas USAs tegelikult otsustamine käib?

maintext:
Jüri Luige kõne ajal saalis valitsenud vaikus oli muljetavaldav. Meie avatud klubisse –
Trehvunks / Sander Ilvest
Trehvunksile – kogunenud 130 Postimehe sõpra kuulasid kolmapäevase õhtusöögi ajal hiirvaikselt, kartes kaotada kasvõi üht sõna Luige jutust – ei ühtki kahvlikolksu, ega klaasikõlinat. Vaadake ja kuulake ise.
Saate teada, mis roll on USA poliitika kujundamisel lobistidel, mõttekodadel, ajalehtede kolumnistidel, erakondade sponsoritel ning kuidas kõiki neid otsustele soodsa pinna ettevalmistamiseks ära kasutatakse. Küllaga põnevust jagus ka näitlikesse tagasivaadetesse. Näiteks: kas teadsite, et oli täiesti reaalne võimalus, et Balti riikidest oleks saanud NATOsse üksnes Leedu?
Kõige parema pildi, mis kolmapäeva õhtul Postimehe Trehvunksil toimus ja millest räägiti
Trehvunks / Sander Ilvest
saab vaadates täismahus salvestust.
Jüri Luigelt võttis jutujärje üle Eesti Teaduste Akadeemia president Tarmo Soomere. Küsisime temalt, kuidas on nii USAs, Eestis kui Euroopa suurriikides võimalik, et kampaaniate ajal kuuleme kõige hullumeelsemaid jaburusi, aga tegelikus valitsemises toetuvad osad otsused siiski teadmistele. Soomere ettekanne «Faktijärgne poliitika ehk Kuidas mõistlikkus võidab laamendamise kiuste» andis üllatava vastuse. Tuleb välja, et nii Eestil kui kogu Euroopal on USA süsteemist õppida, kuidas
Trehvunks / Sander Ilvest
teadlastelt nende teadmine kätte saada. Tarmo Soomere hinnang praegusele seisule ses vallas: «Tulemus: 500 miljoni elanikuga arrogantne Euroopa nurub kaitset välisjõudude vastu 320 miljoni elanikuga USA-lt.»
Täispika salvestuse lõpus näete Ameerikast pärit ja 18 aastat Eestis elanud koomiku Stewart Johnsoni etteastet.
MIS ON POSTIMEHE TREHVUNKS?
Postimehe trehvunks. / Eero Vabamägi
See on esiteks päriselu trehvamine (mitte virtuaalkontakt) teiste toredate ja arukate
inimestega, keda sa oma igapäevases tööelus ei pruugi kohata. Teiseks on ettekanded alati inspireerivad ja õhtusöögi ajal pärast tööpäeva just paraja pikkusega.


description: Keskerakonnas käib klassikalise võimuvõitluse õpikunäide – ükskõik, millise leeri otsast vaadata, ainuke liikuma ja kaklema panev jõud on võim ja atribuudid, mis võimu juurde kuuluvad, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tarmo Pikner.

title: Tarmo Pikner: Keskerakond visises tühjaks ja sai esimeheks Savisaare andeka õpilase

maintext:
Plahvatusohtlik Keskerakond demineeriti
Kes Keskerakonna kongressilt pauku ootasid, pidid pettuma. Aastatagusel kongressil kogunenud pinged visisesid läinud kuude jooksul törtshaaval välja ja see, mis Paides juhtuma pidi, ka juhtus. Seekord oli arvajate ja politoloogide armee ennustustes ühtne – Ratas võttis selle, mille Savisaar oma ebaadekvaatse tegevusega talle sülle oli veeretanud. Kui võim veereb maha, korjatakse see üles.
Savisaar sai järglaseks enda koolitatud hea õpilase. Reporteri kümnele küsimusele kaks nädalat tagasi vastanud Jüri Ratas näitas üles savisaarlikku jutupilotaaži. Ei julge vanduda, kas reporter oma küsimustele vastused sai, kuid siinkirjutajal nõudis suurt fantaasialendu, et Ratase jutust mingit ideed välja lugeda.
No, mis te arvate, kui läheksin Toompeale loosungiga «me ei võitle täna ju oma erimeelsustega programmilistes seisukohtades, meil on väga selged ühtsed seisukohad poliitika kujundamisel», kas pääseksin valitsuskoalitsiooni?
Kuigi Ratase väljaütlemised kongressil muutusid jõulisemaks ja lendulastud sõjahüüd – olen valmis asuma peaministri kohale – kõlab uhkelt, kuid see kajab tagasi Kremli müüridelt. Pigem veereb vanker kenasti edasi ja olukorda tuleb võtta kui tuttavalt kõlavat näovahetuse saadet.
Kremli uksed on valla
Teate küll, need nelja meetri kõrgused kuldsed Kremli uksed, kust aeg-ajalt Putin küljelt küljele karu kombel taarudes välja ilmub. «Me jätame selle Kremli ukse lahti,» vastas Mailis Reps Postimehe küsimusele, kas riiulil külmutatuna seisev protokoll Ühtse Venemaaga tuleks tühistada.
Kiibitsejate palavalt oodatud uue koalitsiooni sünni (keskid, sotsid, uusisamaalased) esimene, viimane ja ainuke võimalus enne parlamendivalimisi on vaid juhul, kui Mailis Reps võtab oma allkirja Ühtse Venemaa koostööprotokollilt tagasi. Kui vastne partei esimees Jüri Ratas sellist otsust kohe välja ei kuuluta, häälestab Reformierakond meie riiki peenelt edasi.
Õigupoolest, kindlaim garantii uue võimu sünnile olnuks, kui Ratas oleks kohe pärast väljavalituks osutumist teatanud koostöö lõpetamisest Putini parteiga. Muidugi, Yana Toomi kamp koos tuuslaritega oleks seepeale saalist välja tormanud ja Putinile kaebama läinud, kuid Ratas–Simson–Reps saanuksid kohe toolid valitsuses.
Kõige tragikoomilisem asja juures on, kui allkirjavahetus tegemata jäetakse, siis pole küll mõtet patuhunti Hundisilmalt hüüda. Savisaarele ei saa seekord näpuga näidata, tema on puhas kui prillikivi, sest ega tema Putini lepingule alla ei kirjutanud – seda tegid omal ajal oma naiivsuses Reps ja Seppik.
Yana Toomi ideoloogilised võitlused
Palju selgesõnalisem oma seisukohavõttudes on olnud europarlamendi liige Yana Toom, kes ETV «Ringvaates» pani sujuvalt paika Marko Reikopi. (On suur vahe, kas intervjueerida eurolaulikut või eurosaadikut. Näiteks Mihkel Raud ei pidanud paljuks kaotada aastapäevi riigikogus, õppides küsima poliitikuilt õigeid küsimusi – pigistaski Urve Palolt välja Reformierakonda hävitava arvamuse.) Toomi seisukohtadega võib nõus olla või mitte, kuid vähemalt on need selged ja neist saab teha järeldusi.
Samas, Toomi põhipostulaadiga – Keskerakonna eri leeride vahel käib ideoloogiline võitlus, mitte küsimus pole erakonna juhtimises – ei saa kuidagi nõustuda. On ju Jüri Ratas, kes üldse ei näe erakonnas mingeid leere, öelnud, et partei terasest programmilised raamid on olnud paarkümmend aastat samad ja kehtivad selliselt ka edaspidi. Ja selles peab kahjuks Ratast tõepoolest uskuma.
Maailmavaatega on siinjuures pistmist samapalju kui hommikuuduse horisondiga, mis liigub eest koos maakera kumerusega. Kahtlustan, et Toom on europarlamendis oma ideoloogilisse võitlusse nii sisse elanud, et ajas Tallinna ja Brüsseli sassi. Selguski, et Toom kavatseb oma võitlused Tallinna üle kolida, soovides asuda linnapea ametisse – see oleks tema teine valik, kuna partei teda esimeheks ei usaldanud. Kuid diilil – Hundisilma söönud ja lambad terved – pole võimalus täituda, kuna Toomi mittenimetamist partei aseesimeheks Ratase poolt, tuleb tõlgendada umbusaldusena.
Tegelikus elus käib Keskerakonnas klassikaline võimuvõitlus – ükskõik, kust leeri otsast vaadata, ainuke liikuma ja kaklema panev jõud on võim ja atribuudid, mis võimu juurde kuuluvad. Eri leerid tahavad samal ajal juhtida üht ja sama parteid ning olla igal võimalikul juhul võimul. Ja seda tehakse ennastunustavalt, isegi ratastoole kummuli keerates.
Ratastoolitants
«Ma käisin oma jala üle arutamas,» selgitas Edgar Savisaar, naastes Moskvast koos Lasnamäe linnaosa vanema Maria Juferevaga, kes lisaks viibimisele Balti jaama perroonil täitis samal ajal tööülesandeid Laulasmaal. Muidugi, inimlikust vaatenurgast tuleb kadunud jala üle arutleda, kuid panna uue jala otsinguiks tööle Tallinna linnaosad ja Keskerakonna osad – see on juba teine lugu.
Nagu äraeksinud meilidest nähtus, peab Savisaare «vana sõber» riigiprokurör Hristo Evestus lugudel silma peal. Lugude nimestik on aga nii pikaks saanud, et ei mäleta, millest prokuratuur kunagi kinni haaras, kui Savisaare Tallinnas võimult kõrvaldas. Ega Savisaare endagi mälu pole endine, kuigi väheseid aatekaaslasi Peeter Ernits pidas vajalikuks nimetada: «Edgar Savisaar on täie mõistuse ja tervise juures ning tegutseb iseseisvalt.» Seega andis Savisaar Helsingin Sanomate kaudu tormihoiatuse täie teadmise juures: «Aasta pärast on kõik teisiti.» Jaanus Karilaiu järel teiseks partei lapsesuuks tõusnud Raimond Kaljulaid pajatas, et Savisaar on koguni nii krapsakas, et tuleb kongressil välja «uue käiguga, mis avalikkust ja erakonnakaaslasi üllatab ja on ootamatu». No ei tulnud, isegi kongressile ei tulnud, hüljates oma 25-aastase «lapse». Lihtsalt visises tühjaks. Plahvatusohtlik olukord demineeriti. Aplausiga tuleb siiski oodata – miiniväli pole veel puhastatud, see oli alles algus.
Kui Kremli kassikullast uksed mingi ime läbi siiski pauguga kinni lüüakse, siis kaldun arvama, et poliitikud lähevad Jüri Ratase ukse taga järjekorras oodates omavahel purelema ja minivürstiriikide rapsiv valitsemisvorm jätkub.
Mis võib tõesti muutuda, on see, et Keskerakonnal õnnestub end taas siduda Eesti õigusruumiga, millest Savisaar end koos parteiga lahutas. Ja selle vastu ei saa eesti rahval ometi midagi olla.
___________________________________________________
Tarmo Pikner on töötanud 18 aastat Saare maavalitsuses arendusjuhi ja välissuhete juhina ning samuti ELi programmisekretariaadis. Ta on endine Lümanda vallavanem ja kuulunud rahvusvaheliste organisatsioonide Eurohouse, B7 ja CPMRi juhatusse. Pikneri sulest on ilmunud raamat «Eesti orhideed».


description: Isegi kui USA vabariiklaste presidendikandidaadi Donald Trumpi erandlik tähelend vajub unustusse, ei ole oodata trumpismi taandumist, kirjutab Märt Väljataga Sirbis.

title: Märt Väljataga: valge mehe allakäik

maintext:
Teisipäeval toimuvad USA presidendivalimised – või jõuavad oma lõpu algusse. Need on nimelt kestnud juba poolteist aastat ning – arvestades ühe kandidaadi mõistaandmisi, et ta ei pruugi kaotust aktsepteerida – lõpptulemuse kinnitamine võib võtta aega. Tänavune kampaania on jõudnud kummutada mõned politoloogia käibearvamused. 2008. aastal pälvis suurt vastukaja John Zalleri, Hans Noeli jt raamat «Partei otsustab» («Party Decides»), kus väidetakse, et presidendikandidaadid pannakse Ameerikas alati paika parteide tagatoas juba enne eelvalimisi ning küsitlustes väljenduv lihtliikmete arvamus ei loe või on kujundatav. Loeb see, kelle poolt on partei ladvik ja sponsorid. Donald Trumpi fenomen aga kummutab selle reegli: mitte keegi vabariikliku partei ehk GOPi ladvikust pole soovinud tema saamist presidendikandidaadiks. Kuid demokraatia toimis. Paraku.
Nõnda on konservatiivsete intellektuaalide seas mõtiskletud selle üle, et Trumpi juhtum annab kinnitust Platoni tõdemusele demokraatia enesehävituse ja türanniasse kaldumise kohta. USAs XX sajandil domineerinud tehingupoliika, kui eliidid omavahel tingisid, kauplesid ja kompromisse tegid, olevat murenenud just liigse demokraatia ja läbipaistvuse pärast.
See, et poolteist sajandit tagasi orjandusvastasest liikumisest tekkinud partei etteotsa tõusis üks räme ja võhiklik, valelik ja absurdne kloun, «Mantlipärija» tõsielu-show Ameerika variandi juht, kes oli varem toetanud hoopis vastasparteid, näitab, et tagatoasüsteem ei tööta. GOPi baas ehk ustav püsivalijaskond tahab midagi uut ja teistsugust. Nad ei lase endale kaela määrida professionaalseid poliitikuid, ei libedaid ega käredaid, pragmaatilisi ega ideoloogilisi, kui saadaval on Donald.
Teine politoloogias aastakümneid küpsenud käibearvamus on see, et presidendivalimise tulemus on ennustatav fundamentaalsete majandusnäitajate (tööpuudus, börsiindeksid, majanduse kasvutempo) ning valimiskampaaniale kulutatava rahaga (umbes miljard dollarit kandidaadi kohta). Kandidaadi isikuomadused, skandaalikesed, sõnavääratused, esinemine teledebattides jne on rohkem pinnavirvendus. Trumpi tõenäoline kaotus peaks paigast nihutama sellegi arvamuse, sest fundamentaalnäitajad soosivad sel aastal pigem vabariiklasi.
Demokraadid ja vabariiklased võivad polariseerunud riigis arvestada enam-vähem kindlalt 45%ga häältest, kampaania käib ülejäänud 10% poolehoiu võitmise ning oma valijate mobiliseerimise nimel. Isegi kui kandidaadiks oleks hobune või laternapost, saaks ta tõenäoliselt umbes 40% häältest. Vabariiklaste ja demokraatide poolus ei ole aga peegelsümmeetrilised. Nüüdisaegne USA demokraatide partei kujutab endast vähemuste pragmaatilist koalitsiooni. Sellele kuulub kindlalt neegrite, Aasia ja Ladina-Ameerika taustaga valijate, juutide, naiste ja ülikooliharidusega meeste enamuse toetus.
Laias laastus pooldab partei riiklikke sotsiaalprogramme, kontrolli tulirelvade üle, keskkonnasäästlikke seadusi, soolist võrdõiguslikkust, vähemuste järeleaitamist, kuid seda kõike viimased 30 aastat eklektiliselt, pragmaatiliselt ja kompromislikult. Vabariiklik partei on ideoloogilisem, selle on neil aastakümnetel hõivanud konservatiivne liikumine. Sellegi ideoloogia koosneb mitmest komponendist ja Trump on nähtavale toonud pinged nende kooseksistentsis.
Esiteks esindab GOP suurettevõtjate majandushuve, seistes rikaste maksumäära langetamise, majanduse reguleerimisest hoidumise ning vabakaubanduse eest. Energiatööstusel on õnnestunud teha kliima inimtekkelise soojenemise eitamisest GOPi dogma. Vabariiklasi iseloomustab põhimõtteline umbusk valitsuse ning valitsemise vastu ning soov kärpida sotsiaal- ja tervisekindlustusprogramme. Kui demokraadid on võimul, siis seistakse häälekalt eelarvetasakaalu eest. Kui ollakse ise võimul, on eelarvedefitsiiti maksukärbetega suurendatud. Partei baasi seas ei ole see suund kunagi populaarne olnud, küll aga sponsorite hulgas.
Teiseks koondab GOP nn moraalset enamust, eelkõige evangeelseid kristlasi, kes on seni esinenud pereväärtuste kaitsjatena ja keda paneb muretsema Ameerika ühiskonna moraal ja liigne sallivus. Nende põhieesmärk on abordi ja homoabielude keelamine ning riigi ja kiriku lahususe lõdvem tõlgendus (nt pühakirja lubamine koolis ja kohtus).
Kolmandaks on vabariiklased tavapäraselt pooldanud mõnevõrra jõulisemat julgeolekupoliitikat, pigem sõjalise jõu kui diplomaatia kasutamist laia maailma ümberkujundamiseks. Sellist vaateviisi esindasid noorema Bushi ajal mõjuvõimsad neokonservatiivid, kellest nii mõnedki on nüüdseks üle läinud Clintoni leeri.
Siis tuli Donald ja lõhkus konservatiivse ideoloogia kolmainsuse. Selgus, et partei valijaskond pole tahtnudki vabakaubandust ega madalat maksumäära rikastele ning armastab vägagi juba juurdunud riiklikke tervise- ja pensionikindlustusprogramme, mille erastamise ja kärpimise näeb ette GOPi ideestik. Samuti on selgunud, et pereväärtused ja poliitikute hindamine nende moraalse palge järgi on tähtsad vaid siis, kui tegu on vastasparteiga. Igatahes vahepeal poliitikat tugevasti mõjutanud evangeelsed kristlased – muidugi mitte kõik neist – on usuasjades võhiklikku New Yorgi playboy’d toetama asudes oma variserluse paljastanud. Ja sõdimine välismaal pole kuigi populaarne mõte. Trump nimelt esitas algul kõigi nende dogmade seisukohalt ketserlikke vaateid. Tõsi, ta on nendest juba taandunud ja joondunud parteiliini järgi. Aga veendumuste olemasolu on tema puhul üldse kahtlane.
Mida siis baas Donaldis leiab, kui tema seosed parteidogmadega on nii lõdvad? Tundub, et dogmadest rohkem ajendab baasi – ja on võib-olla alati ajendanud – n-ö identiteedimure, kui viisakalt öelda, või ebaviisakamalt öeldes rassism. Valged ameeriklased, kelle hulka pole ametlikult arvatud hispaaniakeelset vähemust, ühesõnaga Euroopa taustaga ingliskeelseid valgeid on selle sajandi keskpaigaks alla poole USA elanikkonnast. Valgete ülikoolihariduseta meeste käekäik on olnud viimastel aastakümnetel lohutu. Aasta eest avalikustasid Princetoni sotsioloog Anne Case ja majandusnobelist Angus Deaton uurimuse, kust selgub, et ainus etnilis-vanuseline grupp USAs, mille suremus on viimasel 15 aastal kasvanud, on 30–65aastased ülikoolihariduseta valged (peamiselt mehed, kuid trend puudutab ka naisi). Surmapõhjus on enamasti n-ö väline: uimasti- ja alkoholimürgistus või enesetapp. Mis on sellise anoomia (anomie) taga?
Pakutud on kaht seletust. Esiteks, et vabakaubandus, globaliseerumine, tööstuse kolimine Hiinasse jms on kõige rängemalt tabanud just valgeid sinikraesid ja jätnud nad ilma tööta. Teine seletus lähtub etnilisest identiteedihirmust, sest paistab, et Trumpi toetajate hulka ei kuulu sugugi majanduslikult kõige halvemal järjel kihid. Tema toetajaskonnast moodustavat suure osa mehed, kes kogevad iga päev, kuidas neile harjumuspärane Ameerika on kadumas, kuidas avalikkuses figureerivad eksootilised näod, Valges Majas elab neegriperekond. Ja kui nina oma väikelinnast välja pista, siis hakkavad liberaalid, valitsusametnikud, igasugu õiguslased ning paksud ja peenikesed mammad tänitama, kuidas tohib rääkida, istuda-astuda ning kuidas mitte. Mõnikord nimetatakse neid isegi rassistideks!
Siis tuleb Donald, vaese mehe ettekujutus rikkusest, ning lubab teha Ameerika jälle suureks, uhkustab naiste krabamisega ühest kohast ning lubab moslemeid ja mehhiklasi maale mitte lasta ning sisselastud deporteerida. GOPi ametliku ideoloogia – rikaste huvide, pereväärtuste ja maailmas domineerimise – all on varemgi varjatult hingitsenud rassism, aga vihjamisi. Sotsiaalprogramme kujutatakse näiteks rassilise ümberjagamisena, aga ikka ridade vahel ehk nn koeravile meetodil, nii et valijaskond saaks aru, aga poliitkorrektsel ajakirjandusel ei oleks millestki kinni hakata. Donald aga ütleb asjad otse välja ja taevas ei kukugi alla.
Staatuse languse pärast kannatavate valgete meeste tunnetele mängimisest siiski valimisvõiduks ei piisa, kui selle hind on muude gruppide eemalepeletamine. Nagu ütles vabariiklaste senaator Lindsey Graham neli aasta tagasi: vabariikliku partei probleem on see, «et me ei sigita piisavalt vihaseid valgeid kutte». Seetõttu tehtigi pärast viimast kaotust presidendivalimistel plaane, kuidas meeldida hispaaniakeelsele vähemusele ning leida viis miljonite USAs elavate immigrantide staatuse seadustamiseks. Kuid partei äärmustiib laskis need majanduseliidile meelepärased plaanid allavett.
Mis saab pärast valimisi? Siin-seal on väidetud, hiljuti näiteks filmimees Michael Moore’i suust, et Trumpi valimiskampaania polnud algul üldse tõsiselt mõeldud. Selle eesmärk oli hankida soodsamaid telelepinguid ning edu eelvalimistel tabas magnaat-meelelahutajat ennastki ootamatult. Samuti on kuuldusi, et Trump plaanib asutada paremäärmusliku või alternatiivparempoolse telejaama, kuhu kogunenud poliitiline kapital investeerida.
Isegi kui Trumpi erandlik tähelend vajub unustusse, ei ole oodata trumpismi taandumist. GOPi võivad ees oodata sisetülid ja arveteklaarimine, aga tõenäoliselt ühinetakse nagu üks mees selleks, et takistada sihipäraselt senatis ja esindajatekojas kõiki Hillary Clintoni plaane veel vingemini kui Obama omi. Trumpi fenomen näitab suunda poliitikale, mis taotleb libertaarseid eesmärke – riigi mõju, maksude, reguleerimise, sotsiaalprogrammide vähendamist – autoritaarsete vahenditega – seadustest ja headest tavadest mööda minnes. Selleks tuleb kindlustada suure raha ja rassiviha liit. Vanamoodi poliitikaajamine, tehingud, tagatoad, lehmakauplemised ja kompromissid jäävad minevikku.
Valge mehe allakäik ei ülenda aga kedagi.


authors:
Aimar Ventsel
Peeter Langovits

description: Enne valimisi väideti, et Trump suutis solvata kõiki USA vähemusi, ent valimistulemused näitavad, et sellel polnud oodatud mõju. Etnoloogiadoktor Aimar Ventsel kirjutab, miks nende samadegi vähemuste kaldumine Trumpi poole ei ole nii ebaloogiline, kui esmapilgul paistab.

title: Aimar Ventsel: Trumpi edu üle üllatumine näitab, kui vähe tunneb üks ameeriklane teist

maintext:
Lendasin nädalavahe pärast USA presidendivalimisi Inglismaalt tagasi koju ja tegin Frankfurdi lennujaamas aega parajaks tasuta lehtede sirvimisega. Näis, et kõik saksa korrespondendid olid suundunud nn roostevöösse uurima Ameerika töölisklassi meeleolu seoses Donald Trumpi võiduga. Meeleolu oli muidugi positiivne.
Maailma kõige tähtsama presidendi valimise kajastusi vaadates hakkab silma, et seal domineerib kaks liini: Ameerika valija rahulolematus eliidiga ja nentimine, et Trumpi peamine valija oli keskealine või vanem valge töölisklassi mees. Esimesest põhjusest on kirjutatud palju, nii et sellel pole mõtet peatuda. Eliit saab alati pähe ning teinekord õigusega.
Ameerika töölisklassiga on lugu mõnevõrra keerulisem. Veel mõni aasta tagasi kinnitas osa mu Ameerika kolleege, et Ühendriikides pole enam töölisklassi ja seega pole ka põhjust rääkida klassiühiskonnast. Nüüd on mu kolleegide arvamus nähtavasti muutunud. Ka Ameerika ajakirjanduses kirjutatakse praegu massiliselt ülevaateid valgest töölisklassist, kusjuures tihti väga häid ning põhjalikke.
Sattusin suvel vaatama ühte briti dokumentaalfilmi kantrimuusika juurtest. Filmitiim suundus endistesse tööstuspiirkondadesse, kus paljude väikelinnade peaaegu ainukene sotsiaalse elu keskus oligi kõrts, kus esinesid kohalikud muusikud lauludega Ameerika kadunud suurusest. Pilt oli tegelikult trööstitu: bensiinijaamad olid kinni, rahvas oli massiliselt töötu, poodides müüdi vaid hädatarvilikke kaupu, teede servas roostetasid autovrakid. Pole midagi loomulikumat, kui et kõigi nende linnakeste elanikud valisid meest, kes lubas kadunud hiilgeajad tagasi tuua.
Samas oleks Trumpi võit vaid majanduslikele argumentidele redutseerida ülelihtsustamine. Klassiühiskond on tegelikult huvitav fenomen ja klassikalises angloameerika versioonis on sinna sisse kirjutatud üks paradoks. Töölisklass ning keskklass ei saa üldjuhul omavahel läbi, ent ühiskonna alumise ning ülemise otsa (inglise keeles upper class) vahel pole erilisi konflikte.
Inglismaal näiteks võib näha lordi töölisklassi pubis õlut joomas, ent keskklassi kõrtsi ta oma jalga ei tõsta. Seda sümpaatiat seletatakse paljuski ka ühiskondliku distantsiga. Väga rikkad ning töölised puutuvad harva kokku, sellest vastastikused sümpaatiad ja ka romantiseerimine. Oleme ausad, haljale oksale jõudmine tähendab sellises kõnepruugis puhast ja hästi makstud tööd kontoris. Selline edulugu on aga vastuvõetamatu sajandipikkuste traditsioonidega töölisklassile. Sinikraelises keskkonnas hinnatakse mehelikkust, füüsilist tööd ning mehe suutlikkust oma perekonda kaitsta ning toita.
Sotsiaalsele antipaatiale lisab õli tulle ka erinev stardikapital. Sotsiaalse võidujooksu kinni pannud keskklass kipub unustama, et nad võlgnevad oma parema positsiooni haridusele, mille üldjuhul võimaldasid neile jõukamal järjel vanemad. Hariduse klassiiseloom on angloameerika ühiskonna puhul tuntav, seda ennekõike seoses hariduse kõrge maksumusega.
Arvata võib, et põhjalikumad uurimused tänavuste presidendivalimiste olemusest on veel ilmumata, ent mitmegi kommentaatori sõnul ei olnud Donald Trumpi edu puhul määrav ainult tema majanduslik või sotsiaalne programm, vaid ka isikuomadused. Trump on macho ja sirge ütlemisega ning need omadused pole alati negatiivsed. Meenutagem ühte teist presidenti, kes räägib, kuidas vaenlasi tuleb peldikus maha nottida ja et kui vanaemal oleks riist, siis ta oleks vanaisa. See president naudib oma rahva poolehoidu. Trumpi ütlus, et naistelt tuleb jalgevahelt haarata, tekitas Ameerika liberaalses meedias ning keskklassis tormi, ent selliste alla vööd naljade edu näitab, kui vähe üks ameeriklane tunneb teist. Intervjuud roostevöö (inglise k. Rust Belt - endine suur tööstuspiirkond USA kirdeosas) naistega näitavad, et nemad polnud solvunud. Pigem oldi solvunud Clintoni peale, sest too kasutas sookaarti – kutsus naisi enda poolt hääletama ja rõhus soosolidaarsusele.
Enne valimisi väideti, et Trump suutis solvata peaaegu kõiki USA vähemusi, ent valimistulemused näitavad, et sellel polnud oodatud mõju. Peaaegu kolmandik latiinosid ja suur osa idaeuroopa taustaga valijad andsid oma hääle temale. Pennsylvanias said Trumpi edule määravaks näiteks poolakate hääled.
Miks hääletavad migrandid mehe poolt, kes lubab hakata migrante deporteerima? Eeskätt on latiinokultuur oma olemuselt macho-kultuur, Clintoni hillitsetud snobism sellises olukorras ei tööta. Laiemalt vaadates on see aga nähtus, mida nimetatakse viimase migrandi sündroomiks. Lahtiseletatuna on tegemist hoiakuga, et meie tulime siia ja tõmbasime nüüd ukse kinni. Kõik, rohkem pole siia rahvast juurde vaja.
Mitte alati ei pea migrant ennast enam migrandiks, seda just Ühendriikides, kus ameeriklaseks saamiseks piisab patriootilisest hoiakust ning käitumisest. Uued migrandid ohustavad vanade migrantide heaolu samamoodi kui ükskõik mis teise elanikkonna kihi oma. Ameerika ajalugu vaadates tuleb välja, et massiline Euroopa migratsioon on alati suundunud rasketööstusse. Ehk siis sama mängu tuleb roostevöö.
Põhjus, miks paljud moslemid hääletasid Trumpi poolt, polegi nii ebaloogiline. Asma Gull Hasan annab oma raamatus «American Muslims. The New Generation» hea ülevaate sellest grupist, kes ühendab oma igapäevas ameerika patriotismi ja moslemiidentiteedi. Clinton lubas toetada Saudi Araabiat ja seega kaudselt ka islamiterrorismi. Ühendriikide moslemid on oma potentsiaalse terroristi kuvandiga enam kui rahulolematud. Peale selle tuleb arvestada, et suurt osa Ameerika moslemeid ühendavad sugulussidemed Lähis-Idaga, regiooniga, kus Islamiriik tapab valimatult nii kristlasi kui ka islamiusulisi ning nad on seal toimuvaga paremini kursis kui mittemoslemid. Peale selle, heade Ameerika patriootidena ei soovi nad uute kahtlaste migrantide saabumist Lähis-Idast – täiesti mõistetav seisukoht viimaste aastate islamiradikaalide terroritegude valguses Bostonist Californiani.
Mul oli väga huvitav suhelda mõningate Ameerika kolleegidega. Inimesed, kes kirjeldavad ennast kui sotsialisti, valisid Trumpi. Lähemalt vaadates on aga Trumpi programmis vasakpoolne kalle täiesti olemas. Plaani viia sisse majanduslik protektsionism ning piirata sisserännet kiidavad ka vasakpoolsed heaks, kuna see parandab Ameerika tööinimese elu. Ühendriikide tööstus sai peamise löögi vabaturumajandusest ning ettevõtete väljarändamisest Mehhikosse ning Hiinasse. Trump lubab selle protsessi ümber pöörata. Kui nüüd kasutada uuemat Eesti poliitilist terminoloogiat, siis on lahtine, kas Ameerikas tuleb vasak- või parempööre.
Meie ees avaneb huvitav pilt Ameerika Ühendriikide ühiskonnast kogu tema mitmekesisuses ja seda tänu vastuolulistele presidendivalimistele. Ühiskondlikud protsessid on tavaliselt märksa keerulisemad, kui nad välja paistavad, ja seda mitte ainult USA ühiskonna puhul.


description: Vene politoloog ja meediaekspert Valeri Solovei leiab, et Eestil ei tasu piirata Venemaa telekanalite edastamist Eesti territooriumil. Solovei soovitab tihendada koostööd Balti riikide vahel, et väärinfo levitamisele vastu seista.

title: PÄEVAINTERVJUU Vene juhtiv meediaekspert: vene propagandakanalite keelustamine annaks vastupidise tulemuse

maintext:
Päevaintervjuu: Valeri Solovei Allikas: Postimees
Eestis on soovitud keelustada vene telekanalite edastamist. Ja see oleks võimalik, kuna Venemaa ei ole allkirjastanud rahvusvahelist piiriülese televisiooni konventsiooni. Kui efektiivsed oleksid sellised abinõud võitluses vene propagandaga?
Kui ma ei eksi, siis sääraseid samme võeti ette Lätis ja Leedus. Kõige tõenäolisem oleks, et need meetmed annaksid vastupidise efekti võitluses sellega, mida nimetate vene propagandaks, mis suuremas osas on tõepoolest propaganda.
Ma seletan, miks see annaks vastupidise tulemuse. Asi on selles, et tehniliselt on tänapäeval suvalisest piirangust väga kerge mööda minna. Võite panna satelliitantenni katusele, jälgida neid telekanaleid internetis, et saada sealt informatsiooni.
Kuid asi polegi niivõrd selles, vaid propagandistlikus efektis, mille annaks vene telekanalite keelustamine: kui meid ära keelatakse, järelikult oleme tugevad, eks ole. Sellisel juhul hakataks vene televisioonis rääkima: vaadake, Eesti, kes nimetab end liberaalseks demokraatiaks, keelab vene telekanalite edastamise. Järelikult kardavad, mis tähendab, see pole liberaalne maa.
Vene telekanalite jälgijates tekitaks see samuti meelepaha ja trotsi. Ja ikkagi teades, et tegemist on propagandaga, ei maksaks paisutada selle tähendust. Ja poliitilist efekti.
Pean selle all silmas, et vene televisioon loob Venemaast pildi kui suurest ja võimsast riigist, mis on jäänud välise surve alla, kuid suudab sellele edukalt vastu seista, väheneb sõltuvus impordist jne.
Mulle räägiti eile, kui palju vene päritolu Eesti kodanikke või siin elavaid mittekodanikke soovisid möödunud aastal kaasmaalaste repatrieerumisprogrammi raames ümber asuda Venemaale. 24 inimest. Sel aastal 18. See on vene propaganda tulemus.
Niisiis, minu arvates on Eesti käitunud väga mõistlikult – mitte järele andnud hirmule ja mitte keelanud vene kanalite edastamist.
Telekanalite edastamise keelamine oleks õigustatud vaid ühel juhul. Kui oleks juba alanud või kohe-kohe algamas reaalne sõjaline konflikt. Sellisel juhul oleks see mõttekas.
Kuidas võidelda väärinfoga?
Teate, väärinfo vastu võitlemiseks on vaid üks moodus. Tuleb pakkuda alternatiive. See tähendab, et on vaja pakkuda alternatiivset vaadet maailmale, teistsugust informatsiooni. See ei pruugi olla parem, vaid võib teoorias olla ka propaganda. Kuid alternatiivid peavad olema.
Ehitada oma poliitikat sellele, et propagandat vaid millegagi varjutada – see on mõttetu. See tähendab, et olete kaotanud initsiatiivi, seetõttu on tarvis pakkuda alternatiive. Alternatiivide põhjal peab tekkima võrdlusmoment, kuidas kajastab teatud sündmusi üks pool ja kuidas teine seda teeb. Selline programm võiks olla mõningase valgustusliku iseloomuga, kuid tervikuna on vaja luua alternatiive. Vaja on pakkuda informatsiooni teisest vaatenurgast ja võimalik, et hoopis teistsugust informatsiooni, kuna väärinfo on üles ehitatud sellele, et keegi teatab inimestele midagi justkui väga olulist, kuid midagi teie seisukohast ebameeldivat kaotab sellega tähtsuse.
Väga oluline on mõista, et propagandaga ei ole alati võimalik edukalt võidelda, sest inimesed ise soovivad olla petetud. Asi pole selles, et propaganda on kaval, vaid inimesed tahavad sellesse uskuda. Neile meeldib nii mõelda. Seepärast, kuidas te ka ei üritaks neile tõestada, et see ei ole täpne info, see ei aita. Küsimus on usus, mitte mõistuses. Seepärast on vaja apelleerida emotsioonidele.
Kas need alternatiivid tuleks luua kohalikul või Euroopa tasemel?
Huvitav küsimus. Ma arvan, et Baltimaadel oleks mõttekam jõuda ühiselt regionaalse alternatiivi juurde, kuna on teatud ühised probleemid. Venemaa propaganda auditooriumiks on venekeelsed, kes elavad kolmes Balti riigis.
Euroopaga on teine lugu. Vene meedia töötab selles suunas teisiti, erandiks on Saksamaa, kus on palju venekeelseid elanikke.
Aga Russia Today on Euroopas ebaefektiivne kanal ning tema auditoorium kahaneb. Vaatajaskond kasvas kuni 2014. aastani, kuid sellest alates on vaatajaid vähemaks jäänud.
Euroopas on Venemaal mõju vaid tänu internetikanalitele. Venemaa on ilmselt ainus riik maailmas, kellel on riiklik internetipropaganda poliitika.
Kuidas see täpselt töötab – Venemaa juhtkond formuleerib propagandistliku sõnumi ning tuhanded inimesed, kes sõna otseses mõttes töötavad internetis, hakkavad seda levitama. Nende hulgas on palju neid, kes kirjutavad võõrkeeltes: inglise, prantsuse, saksa. Kui vaatate kommentaare, siis teatud internetilehekülgedel, sealhulgas ajalehtede omadel, on väga palju kommentaare, mis oleks nagu kopeeritud. Kuna inimesed ei tea, kes on need kommentaarid kirjutanud, tekib mulje, nagu oleks see kaalukas seisukoht.
Muidugi leidub alati ka eksootikaarmastajaid, kes neid seisukohti tõsiselt toetavad. Kuid on vaja mõista, et internetikommentaariumites luuakse seda trendi sihipäraselt ja kunstlikult. Ja kui läänes räägitakse vene propaganda mõjudest, siis peetakse esmajoones silmas just seda. Nn trollid on kujunenud väga tõhusaks propagandavahendiks.
Kui tugevalt annab Venemaa mõju ennast lääne meediaruumis tunda? Kas seda mõju on võimalik kuidagi mõõta?
Vahel on reaktsiooni mõnele teemale sotsiaalmeedias tõesti võimalik mõõta. Selleks on lihtne meetod: võime vaadata repliikide, kommentaaride, like’ide ja jagamiste arvu. See pole keeruline. Kuid seda ei maksa hakata üle tähtsustama. Siin on mõned asjad mütologiseeritud, Balti riikide ja Ida-Euroopa puhul tuleb see lähimineviku kogemusest, kui elasime veel ühes riigis või sotslaagris.
Mõne asjaga pakutakse selgelt üle. Eelkõige võimukuses ja mõjus. Venemaale tuleb see kasuks. Kujutlege, et teist räägitakse nagu mingist superkangelasest. Supermanist-Batmanist, keda keegi pole näinud, kuid kelle kohalolekut igal pool tuntakse. Ja siis hakkavadki hirmujutud, kuidas Venemaa hoiab Eestis 5000 sõdalast. No kuulge, andke andeks, Venemaa erioperatsioonide võimekuski on selle kõrval tunduvalt madalam.
Loomulikult on Eestis Venemaa mõjuagente – neid ei saa siin mitte olla. Neid, kes tegutsevad Venemaa huvides teadlikult või mitteteadlikult, mingitest isiklikest veendumustest või raha eest. Kuid ei ole vaja üle pakkuda.
Teate, ka Euroopas pole vähe inimesi, kes vihkavad Ameerika Ühendriike. Neile lihtsalt ei meeldi Ühendriigid. Seepärast on nad valmis toetama ükskõik milliseid Ameerika-vastaseid sõnumeid. Neid on Saksamaal, Prantsusmaal, igalt poolt võite neid leida.
Teiseks on igas ühiskonnas neid, kes siiralt usuvad ka kõige eksootilisemaid ideesid ja et kõige taga on mingisugune vandenõu. Mis ka poliitikas ei toimuks – see kõik on vandenõu. Kui te vihjate, et mingi sündmuse taga on vandenõu, näiteks Donbassi sõja päästsid valla ameeriklased, vabamüürlased või juudid, siis te leiate alati tänuliku auditooriumi. See pole Venemaa mõjutegevuse tulemus, Venemaa võib neid stereotüüpe vaid oma huvides ära kasutada. Neid võib ükskõik kes ära kasutada, organiseeritult või mitteorganiseeritult.
Seepärast on võimalik mõõta reaktsiooni sotsiaalmeedias, võimalik on mõõta vene telekanalite auditooriumi suurust. Kuid palju keerulisem on kindlaks teha poliitilist mõju.
Vene võimude propagandapoliitika on osa palju laiemast poliitikast, mille eesmärk on toetada riigile kasulikke poliitilisi jõude. Need võivad olla marginaalsed parempoolsed või marginaalsed vasakpoolsed. See, et Venemaa neid Euroopas toetab, pole saladus, ta üritab seal moodustada venemeelsete jõudude koalitsiooni. Ja mitte ainult venemeelseid jõude, sest Venemaa võib toetada ka paremjõude, kes avalikkuse ees ei pruugi Venemaasse hästi suhtuda, kuid astuvad üles euroskeptikutena. Miks mitte selliseid toetada?
Venemaa huvides on Euroopa Liidu nõrgendamine, Venemaa huvides on toetada Euroopa Liidu sees revisionistlikke riike, nagu Ungari, Slovakkia, Küpros, Kreeka, vahel teatud küsimustes ka Itaalia. Venemaa jaoks on see kasulik. Kuid euroliidu poliitikale tervikuna tal nõnda mõjuda ei õnnestu. See on täiesti selge.


description:
Välismaa meediaväljaannete kajastus Eesti valitsuse kukkumisest on varieeruv. Inglis- ja saksakeelses meedias domineerisid artiklites parteide puhul märksõnad «läänemeelne» ja «venemeelne». Soome meedia kajastus sarnanes sisu poolest suuresti Eesti väljaannetega.

Märkimisväärne osa ingliskeelsetest väljaannetest toetus AFP-le ja Reutersile, venekeelsed TASSile ja Interfaxile.

title: Välismeedia Eesti valitsuskriisist: läänemeelne valitsus kukkus ja Putin rõõmustab

maintext:
Helsingin Sanomat: Eesti peaminister tunnistas valitsuse lagunemist – Rõivas ei astu vabatahtlikult tagasi
Eesti peaminister Taavi Rõivas tunnistas teisipäeval Eesti ajakirjanike ees, et valitsus on lagunenud. Peaminister ei astu vabatahtlikult tagasi, vaid ootab ära kolmapäeval toimuva umbusaldushääletuse.
«On selge, et selle valitsuse koostöö on lõppenud,» ütles Rõivas.
/…/
«Nad on valmis pöörduma vasakule. Nad on valmis pidama läbirääkimisi uue valitsuse moodustamise üle. Reformierakond ei lahku ilma võitluseta,» ütles Rõivas.
/…/
Reformierakond on olnud Eestis juhtiv valitsuspartei alates 2005. aastast. Reformierakonna edu on suures osas põhinenud vastandumisele Venemaa mõjuagendiks nimetatud Keskerakonna esimehele Edgar Savisaarel. Keskerakond muutus koostöökõlblikuks möödunud nädalavahetusel, kui partei valis kongressil Edgar Savisaare asemel esimeheks Jüri Ratase.
New York Times: Eesti valitsus kõigub kokkuvarisemise äärel
USA teisipäevasest presidendivalimisest kaugel Eestis on valitsus jõudnud kokkuvarisemise äärele.
/…/
Koalitsiooni rebenemine ja ähvardav muutus juhtimises võib sillutada tee Keskerakonnale – suurimale opositsiooniparteile, millel on pikaaegsed sidemed president Vladimir Putini Ühtse Venemaaga.
/…/
«Minu esimene reaktsioon – Putin ilmselt hüppab rõõmust,» ütles Kanada-Eesti filmitegija Marcus Kolga. Selle «ajastus ja olemus on ärevust tekitav».
/…/
Keskerakonna sidemed Venemaaga olid varem takistuseks potentsiaalsetele partneritele, kuid ilma Savisaareta võivad väiksemad erakonnad näha nüüd võimalust pääseda Reformierakonna orbiidilt, mis on erinevatesse valitsustesse kuulunud alates 1999. aastast. Savisaare järglaseks valitud Jüri Ratas ei tundu Venemaad nii pooldavat ja samuti pole tal, erinevalt Savisaarest, kaelas korruptsioonisüüdistusi.
RIA Novosti: Viis kuuest Eesti parlamendierakonnast on valmis peaministrit umbusaldama
Viie parlamendierakonna liidrid kohtusid teisipäeval, et pidada nõu valitseva Reformierakonna peaministri, vabatahtlikust tagasiastumisest loobunud Taavi Rõiva asjus ja andsid talle aega tagasi astuda kolmapäeva pärastlõunani, mil toimub umbusaldushääletus parlamendis, teatasid fraktsioonide juhid ühises avalduses.
/.../
Teisipäevasel kohtumisel leidsid SDE, IRLi ja opositsioonilise Keskerakonna, Vabaerakonna ja Konservatiivse Rahvaerakonna juhid, et valitsev koalitsioon on lakanud eksisteerimast ja Taavi Rõivas peab peaministri kohalt tagasi astuma.
YLE: Eesti peaminister keeldub lahkumast - «ma ei luba ilma võitluseta Eestil vasakule pöörduda»
Eesti peaminister Taavi Rõivas keeldub tagasi astumast, kuid tunnistab, et praeguse valitsuse aeg on läbi.
Eestis lõhkes esmaspäeval poliitiline pomm, kui Rõivase Reformierakonna juhitava valitsuse koalitsioonipartnerid – sotsiaaldemokraadid ning Isamaa ja Res Publica Liit – andsid teada, et nad soovivad peaministri lahkumist.
/.../
Üllatavalt kiire valitsusvahetus sai alguse pärast seda, kui Keskerakonna kongress valis uueks esimeheks Jüri Ratase.
/…/
Eesti ajalehed leiavad tänastes juhtkirjades, et peaministri vahetus ja koos sellega ka koalitsioonipartnerite vahetus on hästi ajastatud.
AFP (Agence France-Presse): Eesti läänemeelne valitsus varises siseheitluse tulemusel kokku
Eesti kolme partei koalitsioon lagunes esmaspäeval, kui kaks väiksemat partnerit lõpetasid koostöö NATOt toetava peaministri Taavi Rõivasega.
/…/
2015. aasta aprillis moodustas parlamendis 30 kohta saanud Reformierakond valitsuse vasakpoolsete sotsiaaldemokraatide ja konservatiivse IRLiga, mis andis 101 liikmega parlamendis 59 kohta.
/…/
27 kohaga Keskerakond on populaarne venekeelse elanikkonna seas. Partei valis nädalavahetusel uueks esimeheks 38-aastase Jüri Ratase, millega kaasnesid üleskutsed, et temast uus peaminister saaks.
Reuters: Eesti valitsus võib kokku variseda, seisab silmitsi umbusaldushääletusega
Eesti koalitsioonivalitsus võib sel nädalal kokku kukkuda, sest kaks väiksemat partnerit kutsusid esmaspäeval peaministrit üles tagasi astuma ja opositsioon esitas umbusaldusavalduse.
Väikseima Balti riigi peaministril Taavi Rõivasel on manööverdamiseks vähe ruumi, et koalitsioonivalitsust päästa.
/…/
APA (Austria Presse Agentur): Eesti peaminister Rõivaselt nõutakse tagasiastumist
Koalitsioonipartnerid hüppasid alt, peaministriks võib tõusta Keskerakonna esimees Ratas.
Taavi Rõivase mõlemad koalitsioonipartnerid nõudsid esmaspäeval peaministrilt tagasiastumist. Sotsiaaldemokraadid ja konservatiivne IRL astusid Rõivase vastu pärast seda, kui opositsioon umbusaldusavalduse esitas.
Die Zeit: Läänemeelne valitsuskoalitsioon lagunes
Eestis lõpetas koostöö sotsiaaldemokraatidest, Reformierakonnast ja konservatiividest koosnev koalitsioon. Valitsusse võib pääseda venemeelne partei.
/…/
Uue koalitsiooni loomiseks peavad sotsiaaldemokraadid ja IRL läbirääkimisi venemeelse Keskerakonnaga, mis on seni opositsioonis olnud, ütles politoloog Ahto Lobjakas. Keskerakonnal on parlamendis 27 kohta. Nädalavahetusel valiti partei esimeheks 38-aastane Jüri Ratas, kellest võib Rõivase järel peaminister saada.
/…/
(Zeit hoiatab artikli lõpus, et venemeelne peaminister võib mõjutada NATO missiooni.)


description: Ansambli 2 Quick Start laulja Pearu Paulus nõuab enda au ja väärikust teotavate andmete edastamisega tekitatud moraalse kahju hüvitamiseks Eesti Telegraafiaagentuurilt (ETA) 100 000 krooni. Eile oli Pauluse hagi arutlusel Tallinna Linnakohtus.

title: Postimees 1994. aastal: laulja Pearu Paulus nõuab ETA-lt moraalse kahju hüvitamiseks 100 000 krooni

maintext:
Käesoleva aasta kevadel, 9. aprillil, said ETA tellijad arvutiside kaudu avalduse seoses ansambli Nirvana solisti Kurt Cobaini enesetapuga. Teksti viimased kaks lõiku kõlavad nii:
«ETA töötajate arvates on popmuusikamaailm kaotanud ühe oma vähestest silmapaistvatest ja intelligentsetest isiksustest.
ETA hinnangul oleks popmuusika tasemele tunduvalt kasulikumad olnud Haddaway, DJ BOBO, Pearu Pauluse, Axl Rose'i, Heldur Jõgioja, Bryan Adamsi jne. enesetapud.»
Pearu Paulus leiab hagis, et nimetatud tekst teotab tema au: «Kui ETA esindajad leiavad, et Kurt Cobaini kui muusiku tase oli palju kõrgem kui minu oma, on see nende siseveendumuse küsimus, kuid on alandav minu muusikalise stiili mittemeeldimise korral kasutada hinnangu andmiseks avalduses kasutatud vormi,» kirjutab Paulus hagis.
Nentides, et ETA pole vabandanud, nõuab Paulus moraalse kahju hüvitamiseks ETA-lt 100 000 krooni ja vabanduse esitamist.
Nüüdseks on selgunud, et kohtusse kaevatud teksti saatsid arvutivõrku ETA-le vahetevahel kaastööd teinud kaks 17-aastast koolipoissi Marek Kallin ja Rain Tolk.
10.11.1994


description: Omal ajal oli suursündmuseks, kui kolm Tallinna «Kalevi» sõudesportlast süstatasid Tallinnast spordiriistadel Helsingi. Nüüd eeloleval talvel tahab aga kaitseliit võita suuskadel Soome lahe laiuse.

title: Postimees 1929. aastal: Eesti-Soome sild pannakse proovile


authors:
Tunne Kelam
Jaanus Lensment

description: Rail Baltic pole kitsalt Eesti asi, vaid geopoliitiline projekt kogu Euroopa huvides, kirjutab Euroopa Parlamendi liige Tunne Kelam (IRL).

title: Tunne Kelam: vastuseis Rail Balticule on vesi Kremli veskile


description: Eesti Keele Instituudi võimalikku liitmist Tartu Ülikooliga on uue hooga arutatud kuu aega, alates selle direktori Tõnu Tenderi artiklist 4. oktoobril.

title: Egle Heinsar: hirm homse ees


description: Eesti valitsuste viimastel kümnenditel korratud mantra on olnud eelarvetasakaal ja see, et maksudega ei mängita ning laenu ei võeta. Nüüd võivad vähemalt viimased muutuda, kuna uues valitsuskoalitsioonis domineerivad erakonnad, kes on oma valijatele antud lubadustes traditsiooniliselt keskendunud ümberjagamisele.

title: Juhtkiri: elu pärast Exceli tabelit

maintext:
Loomulikult peab Eesti valitsuse eesmärk olema see, et meie inimesed elaksid ühtemoodi enam-vähem hästi, aga mitte ühtemoodi halvasti. Omaette küsimus on muidugi, kuidas seda eesmärki saavutada.
Vaesus on Eesti ühiskonna suurim probleem olnud kogu meie senise ajaloo vältel ning tänapäevalgi ei suuda 500–600 euro vahele jääv brutopalk ega 300-eurone pension pakkuda väärikat elu. Astmelises tulumaksus on paljud eksperdid näinud kõige tõhusamat vaesuse vastu võitlemise moodust, kuid selle vastased on osutanud mitmele kitsaskohale, alates sellest, et suureneks motivatsioon oma tulusid varjata, kuni selleni, et nõnda kasvaks veelgi keskuste ja provintside lõhe, kuna tulumaks on Eestis kõige olulisem omavalitsuse sissetulekuallikas.
Praegu võib öelda, et Eesti valija ei ole astmelisele tulumaksule oma mandaati andnud ja see ei saa juhtuda enne 2019. aasta riigikogu valimisi, kuid koalitsioonikõnelustel ettevalmistamisel olev maksusoodustus vaesematele oleks ettevalmistav samm selle poole.
Madalapalgaliste maksusoodustuse üks vaieldamatu efekt oleks asjaolu, et see vähendaks palgatõusu survet tööandjatele. Eelmistel kümnenditel olid meie konkurentsieeliseks madalad tööjõukulud, kuid nüüd oleme selle minetanud, kuna näiteks Poolas on need kuni 20 protsenti madalamad ning tunduvalt madalamad on tööjõukulud ka meie lõunanaabrite juures Lätis ja Leedus. Seepärast on küsitav, kas sellest algatusest kujuneb uus kasvumootor.
Koalitsioonikõneluste üks kindel põhimõte on Exceli tabelite põhjal majanduspoliitika juhtimisest loobumine. See on kahtlemata positiivne, kuna vaid tabeliarvudele keskendudes loobuti sageli põhjalikumast analüüsist ja tulevikuvisioon kippus seetõttu hägustuma, mis saigi üheks oluliseks seisaku põhjuseks. Uus koalitsioon on läinud seda teed, et sõnastanud põhiprobleemid ja otsinud võimalikke lahendusi nende lahendamiseks, mis on asjade normaalne käik.
Tähtis muudatus on ka see, et uus koalitsioon ei välista laenuvõtmist, lubades seda teha vaid suurte projektide ja konkreetsete eesmärkide realiseerimiseks, mitte jooksvate kulude katmiseks. Kui see plaan kunagi realiseeruks, siis on oluline, et valitsus peaks sõna ja kulutaks laenuraha rangelt vaid projektidele, mis toodaks tulevikus uut kasvu ja tooks uusi töökohti, mitte ei valaks laenuraha infrastruktuuri arendamisel lihtsalt n-ö betooni.


description: Eesti majanduse katsumus ei seisne selles, kust saada raha. Vaba raha ringleb maailmas palju. Küsimus on, millistesse finantsvaradesse võla- ja aktsiainvestorid  oma raha paigutada saaksid, kirjutab ettevõtja Aare Tammemäe.

title: Aare Tammemäe: valitsus saab majanduskasvu, kui loob investeerimisobjekte


description: Ameerika Ühendriikide president Jimmy Carter ei toonud oma seisukohavõtus konkreetseid näiteid inimõigusterikkumise kohta Eestis ja Lätis, märgitakse välisministeeriumi pressiteates.

title: Postimees 1992. aastal: Jimmy Carter kutsutakse Eestsse


authors:
Rait Maruste
Riigikogu Liige
Reformierakond

description: Paraku ei saa üle ega ümber suurima koalitsioonipartei (potentsiaalse peaministri partei) koostöölepingust Ühtse Venemaaga. Väide, et see on seisev/mitteaktiivne, külmutatud jmt, on populistlik selgitus lihtsameelsetele, kirjutab riigikogu liige Rait Maruste (Reformierakond).

title: Rait Maruste: arusaamatu, kuidas valija neelab alla uue koalitsioonipartei lepingu Ühtse Venemaaga

maintext:
Erakonnajuhtide väitlus viimases «Foorumis», peale päevast umbusaldust istuvale peaministrile, tekitas mitmesuguseid mõtteid ja tähelepanekuid.
Foorumit vaadates tundus, et olen seda kõike kusagil varem näinud. Siis jõudis kohale, et mingil koomilisel kujul meenutas see 1991. aasta augustiputši korraldajate pressikonverentsi. Teatavasti haaras see kamp võimu, et säilitada Nõukogude Liit. Mida taotlesid säilitada/saada värsked võimupöörajad? Peale isiklike võimuambitsioonide? Taastada, kaitsta sotsialismust? Mida üks vasakparteide kooslus muud tegema peaks?
1991. aasta augustis oli see võimuhaaramine tõsiselt kõhedust tekitav, isegi hirmutav. Kolmapäevane (õnneks) pigem koomiline. «Foorumis» oli Mart Helmel naeru hoidmisega mõningased raskused. Saates polnud küll otseselt näha Gennadi Janajevi värisevaid käsi ja ebakindlat häält ega Boriss Pugo ekslevaid silmi.
Jevgeni Ossinovski ja Margus Tsahkna selget ebamugavust ja kaitsepositsiooni väljendav kehakeel, eriti «Foorumi» alguspooles, väljendas närvilisust, eelseisvast määramatusest tulenevat ebakindlust ja raskust ratsionaalselt ja veenvalt selgitada, miks seda tehti ja mida tegema hakatakse. Olid juba teada/tuntud lausungid ja loosungid, mis «seisaku» (mida võiks eritada stabiilsusest) ületamiseks ja majanduse käimatõmbamiseks pakuti. Optimismi ja entusiasmi polnud täheldada, nagu ka 1991. aastal.
Vasakpööre
Mõne erakonna juhid, eriti Ossinovski ja Herkel, võtsid väga valuliselt uue koalitsiooni nimetamist vasakpoolseks. Huvitav, miks siis? Kui vasakpoolset pööret ei taheta tunnistada, siis sellega tunnistatakse seda, et jätkatakse samal kursil?! Kui nii, siis jääb ainult edu soovida, ja pöörde ainukeseks põhjuseks jäävadki isiklikud võimuambitsioonid ja lihtlabane ärategemine. Või kui ollakse vasakpoolne, siis miks seda häbenetakse?
Ossinovski väide, et poliitikate vasak/parem jaotus pole tänases maailmas enam kehtiv, on vasaksotsioloogide hulgas populaarne, kuid siiski mitte ainuke selgitus ja tõde. Antud kontekstis näib see enda vabandamisena ja valijatele ja välismaale «müüdavamaks» tegemisena. Vasak/parem jaotus ei ole tõesti enam endine, kuid see ei tähenda, et see enam ei kehti. Kehtib küll, kuid teisenenult.
Ilmavaade väljendub selles, kuidas nähakse riigi osalust ühiskonna, sh majanduselu reguleerimisel, millist maksupoliitikat pooldatakse, kas seatakse esiplaanile ja kaitstakse majandus- ja isikuvabadusi, kas üritatakse kõikjale sekkuda ja kõike reguleerida või jäetakse inimesele vabadus ise otsustada, mis on talle parim, ning võtta initsiatiiv ja vastutus, kuidas jaotatakse toetusi, mis tähendus antakse riigieelarve tasakaalule, kuidas suhtutakse inimeste vabadusse ise määratleda oma eraelu jne.
On vara veel öelda, kuid küsimusi tekitab ka senistes väljaütlemistes domineerima jäänud lähenemine, et koalitsioonilepingus tahetakse fikseerida ainult üldised põhimõtted, suunad ja vältida konkreetsust. See segavat paindlikkust ja käigult tekkivate ideede ja lahenduste lauale tõstmist ja realiseerimist.
Pole midagi öelda, päris nutikas tee, kuidas valimiste eel valija arupärimine keeruliseks ehk isegi võimatuks teha. Mida sa pärid, kui lubadust või plaane polegi üheselt mõistetaval moel kirja pandud. Annab rääkida ja mediatiseerida seda, mida soovitakse, mitte aga seda, mida tegelikult plaaniti, tehti või mis tegemata jäi.
Leping Ühtse Venemaaga
Paraku ei saa üle ega ümber ka suurima koalitsioonipartei (potentsiaalse peaministri partei) koostöölepingust Ühtse Venemaaga. Väide, et see on seisev/mitteaktiivne, külmutatud jmt, on populistlik selgitus lihtsameelsetele.
Esiteks näitab see leping jagatud väärtusi ja meelsust, ta sisaldab ka infovahetust jmt. Kui see täna enam nii ei ole, siis miks lepingut ei ole üles öeldud? Kui leping on jõus, siis on see ühe poole soovi korral potentsiaalne allikas uue peaministri ja kogu koalitsiooni, sealt edasi aga kogu Eesti diskrediteerimiseks ja manipuleerimiseks. Kuidas valijad, eriti IRLi valija selle alla neelab, jääb vähemalt mulle sügavalt arusaamatuks.
Ei ole ilmselt ka juhus Venemaa saadiku kiire, kuigi ettevaatlik, koostööpakkumine uue koalitsiooniga. Ei mäleta, et seda oleks varem üldse või sama kiiresti tehtud.
Elu on korduvalt ja korduvalt näidanud, et kui asjad lähevad viltu või päris vääriti - kas paremale või vasakule - on liberalism nii majanduses kui isikuvabadustes see, mis «käru» jälle teele tagasi toob. Paradoks on, et heal ja turvalisel keskteel, jõukust ja vabadust nautides unustatakse see ikka ja jälle ära. Nii mujal ilmas, kuid näib, et nüüd ka meil Eestis.


authors:
Kristi Klaasmägi
Noored Kooli Tegevjuht
Johan Hallimäe

description: 25 aastaga oleme palju saavutanud, ent ometigi on haridusvaldkonna asjatundjad enamjaolt ühel meelel, et kool ja õppimine vajavad muutusi, kirjutab Noored Kooli tegevjuht Kristi Klaasmägi.

title: Kristi Klaasmägi: kui suurt ja kiiret muutust haridus vajab?

maintext:
Oleme õigustatult uhked Eesti saavutuste üle. Viimase 25 aastaga on üles ehitatud edukalt toimiv demokraatia ja majandus. Meie õpilaste teadmised on ühed Euroopa parimad, nagu näitavad PISA testide tulemused. Mõlema saavutuse juures on oluline roll meie õpetajatel. Nemad kujundasid tänaste eestvedajate põlvkonda ja on ka tänaste haridustulemuste aluseks. Ja ometigi on haridusvaldkonna inimesed enamalt jaolt üksmeelel selle suhtes, et kool ja õppimine vajavad muutuseid.
Peidusolev vajadus muutuseks
Vajadus muutumiseks on olemas, aga tänu meie edule laiema avalikkuse eest veidi peidus.
Esiteks näeb seda vajadust tänases haridusstatistikas, kui vaadata PISA keskmisest tulemusest sügavamale.
Meie vene õppekeelega põhikoolide lõpetajatest 37 protsendil on piiratud edasiõppimise valikud vähese eesti keele oskuste tõttu – samal ajal küsime endalt, kumma poole meie venekeelne elanikkond võimaliku konflikti korral valib.
Meie 18–24-aastastest noortest on 11 protsenti madala haridustasemega ega õpi edasi – samal ajal on meil kibe töökäte puudus.
Meil on palju madala ja keskmise taseme teadmistega õpilasi ning vähe tippe – samal ajal räägivad majandusanalüütikud vajadusest tõsta tootlikkust ja teha keerulisemat tööd.
Teiseks tuleneb vajadus muutumiseks ka meie tänastest teadmistest selle kohta, mis toimub lapse ajus ja psüühikas – mis teadmiste omandamisele kaasa aitab ja mis seda takistab. Teame geenide rollist, aga teame ka keskkonna mõju olulisust. Teame, et liigne stress on kahjulik. Teame, et teadmised jäädvustuvad ajus siis, kui huvi ja motivatsioon aktiveerivad kogu aju. Teame, et õppimine algab alles siis, kui laps tunneb ennast koolis turvaliselt ja hästi. Täna ei ole suurem osa meie koolides toimuvatest tundidest neile teadmistele üles ehitatud.
Kolmandaks tuleb vajadus muutumiseks ümbritseva maailma muutumisest. Masinad teevad järjest suurema osa lihtsamatest operatsioonidest meie eest ära. OECD hinnangul on tõenäoline, et 6 protsenti meie tänastest töökohtadest kaovad ja 21 protsendis ametitest toimub ülesannetes oluline muudatus. 10–20 aasta pärast ei ole enam paljusid tänaseid töökohti. Tänaseid õpilasi ei aita elus ainult needsamad oskused ja teadmised, mis meid nii kaugele on toonud.
Neljandaks tuleb vajadus muutumiseks ka sellest, et oleme viimastel aastakümnetel teadmisi ja efektiivsust sihiks seades koolis veidi vähem tähelepanu pööranud üldinimlikele omadustele ja väärtustele. Doris Kareva jagas hiljuti Kultuuri Koha konverentsil lugu sellest, kuidas teda kutsuti gümnaasiumi õpilastele rääkima voorustest – kuna noored ei tea, mis need on. Meie õpetajate üks väljakutse on olla kõigi survete ja ootuste keskel eeskätt Õpetaja ja Inimene suure algustähega, mitte inimene klassi ees, kes lastele oma ainet edasi annab.
Viiendaks vajab tunnistamist ka see, et koolis kehtivad samasugused turumajanduslikud printsiibid, nagu muudes valdkondades. Õpetajad ning koolijuhid on ka töötajad, kes valivad võimalusel paremaid töötingimusi; ressursid koonduvad sinna, kus need saavad paremini ära kasutatud – ühelt poolt väga mõistlik ja loomulik. Teiselt poolt on see vastupidine tegelikule vajadusele, kuna täna koonduvad ressursid pigem sinna, kus kool saab koostöös koduga teha väga head tööd, mitte sinna, kus neid on rohkem vaja. Ometigi on õpetajate ja koolide töö, kellel ei ole lapsevanemate näol tugevat partnerit, meie jaoks suurem väljakutse.
Vajadus 21. sajandi Õpetaja järele
Muudatuste elluviimine algab probleemi tunnistamisest ja sõnastamisest. Osaliselt on lahendused meie tänaste probleemide jaoks juba olemas, üldisel tasemel haridusstrateegias sõnastatult. Siin valitseb justkui üksmeel – muutuva õpikäsituse rakendamisele viitavad erinevate erakondade poliitilised platvormid ja senised koalitsioonilepped. Strateegia rakendamist toetavad erinevad meetmed – Haridus- ja Teadusministeerium rahastab koolitusi ja erinevaid koostöövorme, toetab ülikoolide kompetentsikeskuste rajamist.
Kuna 20. sajandi õpetajad tegid väga head tööd ja on meid nii kaugele toonud, ei ole meil kriisi, mis muutustele ja 21. sajandi õpetamisele laiemat toetust tagaks. Haridusentusiastid ja avalikkus saavad muutuste olulisusest ja kiirema liikumise vajadusest erinevalt aru. Seetõttu käib haridusmuudatuste ellu viimine suurel määral sisemiste ressursside arvelt, saades siin ja seal hoogu kas ettevõtjate või lapsevanemate rahakotist. Ja ka sisemisi ressursse on napilt. Näiteks eelmise koalitsioonileppe tasandil oli kokku lepitud haridus- ja teadusvaldkonna rahastamine 6-7 protsenti SKTst, reaalsuses jõudis rahastus kuue protsendini vaid tänu arvestusmeetodite muutumisele.
See omakorda tähendab, et reaalsuses peavad õpetajad ja koolijuhid, kui nad tahavad frontaalsest õppest, kus õpetaja annab teadmisi, üle minna õpilasi aktiveerivale ja kaasavale õppele, kus õpetaja loob keskkonna, kus õpilased omandavad ja loovad oma teadmist, lootma iseendale. Materjalid, kuidas teistmoodi õpetada, tuleb endal luua, teadmised ja oskused ise omandada. See on ka võimalik, nagu me seda siin ja seal näeme, aga eeldab suurt tahet ning pühendumist. Mida ei ole kõigil täna koolis töötavatel inimestel.
Haridus prioriteediks
Teadmine, mida ja kuidas muuta, on kui mitte täiel määral, siis suures osas olemas. Aga muudatused sisemiste ressursside arvelt on aeglased. Kiiremad muudatused vajaksid suuremat tahet ja lühiajaliselt ka märgatavalt suuremat investeeringut. Soov kiiremate muudatuste järele on haridusvaldkonna sees ja osade lapsevanemate seas. Laiema avalikkuse jaoks ei ole haridusprobleemid olulisemad teistest igapäevase elu probleemidest – meditsiini rahastamisest, julgeolekust, sotsiaalsetest tagatistest ja majanduskasvust.
Muutus hariduses jääb aeglaseks, kuni see ei ole valitsuskoalitsioonide – ja enne seda ka valijate – prioriteediks. Haridusmuudatuste eest seisjate probleem on, kuidas näidata laiemale avalikkusele seda potentsiaali, mis jääb saavutamata tervise, õnnelikkuse, kõrgema haridustaseme, ennastjuhtivate õppijate, kujundamata ettevõtlikkuse ja tulevase majanduskasvu näol.
Seni, kuni vaid väike osa ühiskonnast näeb muutuste vajadust, saame edasi loota neile eestvedajatele, kes juba täna on haridusmuutustesse investeeritud. Neid on nii ettevõtetes, mittetulundusühingutes, koolides ja ülikoolides kui avalikus sektoris.
Tänavu kümneaastaseks saav programm Noored Kooli viib võimekad ülikoolilõpetajad ja erialaeksperdid vähemalt kaheks aastaks koolidesse õpetajana tööle. Samal ajal läbivad osalejad koolitusi ja kujunevad programmi jooksul aina paremaks õpetajaks ning eestvedajaks oma kogukonnas.
Pärast programmi lõppu jätkab üle poole neist õpetajana. 80 protsenti Noored Kooli kogukonnast panustab ka edaspidi mitmel moel haridusvaldkonda.
Noored Kooli programmi saab kandideerida kuni 24. novembrini Noored Kooli kodulehel.


authors:
Mart Kivastik
Sille Annuk

description: Miks on tarvis uut viletsat raudteeühendust, millega ei saa ei Euroopa südamesse ega Tartusse, küsib kirjanik.

title: Mart Kivastik: vaba mõtte klubi