description: Tööinspektsiooni peadirektor Maret Maripuu (Reformierakond) kutsub tööandjaid üles suurima varanduse - inimeste - heaolu parandama ja töökeskkonda ohutumaks muutma.

title: Maret Maripuu: töökeskkond ei tohi olla lahinguväli

maintext:
Aasta pärast on Eesti Euroopa Liidu eesistujamaa. Oleme olnud tublid ja eeskujulikud Euroopa direktiivide täitmisel ning igati Euroopaga lõimunud. Gustav Suits, kes 20. sajandi algul tõstis lipukirjaks «Olgem eestlased, kuid saagem ka eurooplasteks», võiks olla meiega rahul. Tõepoolest, hindame oma rahvuskultuuri ning järgime euroopalikke väärtusi pea kõiges. Vaeslapseks on aga jäänud ohutuskultuur, sealhulgas ohutu töötamine.
Meie ees on karm fakt: seitsme kuuga juhtus tööl üle 2800 õnnetusjuhtumi. Oma igapäevast tööd tehes on elu kaotanud 15 inimest. See on rohkem kui kõigil meie sõjalistel välismissioonidel kokku. Eestis on tööga hõivatud ca 640 000 inimest, kes igal tööpäeval oleks justkui lahingutandril. See on absurdne võrdpilt, mis kuuluks pigem Oliver Twisti aegadesse, kus väikelaps läks paljajalu kaevandusse või kangrukotta tööle. 21. sajandi Eestis tuleb meil väga tõsised järeldused teha ning otsustavalt sekkuda. Peame võtma eesmärgiks, et iga töötaja tuleks töölt koju sama terve ja rõõmsana, kui ta sinna läks.
Riigihangetele ei tohiks asja olla ettevõttel, kel pole tööohutusega asjad korras.
Arvud näitavad, et tegemist ei ole üksikute õnnetute juhustega, vaid viga on süsteemne. See tuleb üles leida, takistus eemaldada ning hammasratas õigesti tööle panna. Ohutus töökohal saab sündida vaid tööandja ja töötaja koostöös. Mõlemal poolel on oma selged õigused, kohustused, ootused ja nõudmised. Kõige alus peab olema märkamine, kuulamine ning ennekõike hoolimine.
Tööandja peab riske maandama
Tööandja ülesanne on juhendada, välja õpetada, hinnata riske, luua ohutusjuhiseid ja pakkuda vajalikke isikukaitsevahendeid. Töötaja asi on kuulata, meelde jätta ning teadmisi igapäevatöös rakendada. Töötaja roll on ka tööandja tähelepanu juhtimine probleemsetele ja ohtlikele kohtadele töös. Tööandja peab neid märkusi tõsiselt võtma ning olukorda parandama. Tööohutus pole naljaasi või mõttetu teema. See aitab päästa inimelusid, töötunde ning hoiab firma majanduslikult jätkusuutlikuna.
Kolmas osaline töösuhtes on riik. Riik peab valvama, et kehtestatud nõudeid järgitaks ning tegema leebemaid või karmimaid meeldetuletusi. Riigi asi on ka ise ennast jälgida. Kehtestatud nõuded peavad olema asjakohased ning tõesti aitama luua paremat töökeskkonda, mitte seadma arusaamatuid nõudmisi. Tööinspektsioon tegi Sotsiaalministeeriumile ettepanekud kaasajastamaks töötervishoiu- ja tööohutuse seadust. Me soovime vähendada tööandjate halduskoormust, bürokraatiat ja seda aega kasutada töötajate sisuliseks väljaõppeks ning juhendamiseks.
Mitmed määrused on ajale jalgu jäänud – näiteks kuvari kasutamise määrus aastast 2000. Üha rohkem tehakse tööd sülearvutite ja taskutelefonidega, mille kasutamise terviseriskid on üsna teistsugused. Liigne bürokraatia on näiteks nõuda redelile eraldi ohutusjuhendi koostamist, kuigi juba kasutusjuhendis on kirjas, kuidas töövahendit ohutult kasutada. Näiteid leiab veelgi.
Tegime ka riigikogu majanduskomisjonile ettepaneku, et uues riigihangete seaduses tõstetaks tööohutuse teemad samale pulgale korraliku maksumaksmisega. Riigihangetel saavad osaleda vaid ettevõtted, kellel ei ole maksuvõlgnevusi. Nii ei tohiks riigihangetele asja olla ka ettevõttel, kel pole tööohutusega asjad korras. Kokkuhoid tööohutuse arvelt annab ebaausa konkurentsieelise, aga seda vaid näivalt. Lüngad tööohutuses makstakse kinni inimeste tervise ja eludega.
Tööinspektsioon pakub juba teist aastat võimalust, et meie konsultant tuleb ettevõttesse, analüüsib ohutegureid ja annab nõu, kuidas muuta töökeskkond ohutuks. Teenus on tööandjale tasuta. Konsulteerimine pole «luuramine» eesmärgiga karm inspektor ettekirjutisi tegema saata. See on koostöö-, mitte järelevalvesuhe. Kui mõni probleem leitakse, ei too see kaasa karistust, vaid tööandja saab vead parandad. See on aus mäng, eesmärgiga säästa Eesti suurimat varandust – inimesi.


authors:
Aune Valk
Htmi Analüüsiosakonna Juhataja

description: Mul on unistus. Ma unistan, et eri rahvusest ja erineva koduse keelega lapsed võiksid õppida Eestis koos sellises koolis, kus igaühe päritolukultuuri ja -keelt austatakse ja seda oleks võimalik heal tasemel omandada ning kus lastest kasvaksid Eesti ja Euroopa kodanikud. Selliseid koole Eestis on, kuid siiski õpib eesti keelest erineva koduse keelega lastest eestikeelses põhikoolis koos eesti lastega vaid väike osa – alla kümne protsendi, kirjutab haridus- ja teadusministeeriumi analüüsiosakonna juhataja Aune Valk.

title: Aune Valk: ma unistan mitmekultuurilisest koolist Eestis

maintext:
Viimane Eesti ühiskonna lõimumismonitooring (2015) näitas, et selline unistus on ka paljudel teistel. Eestikeelset põhiharidust eelistab oma lastele või lastelastele kolmandik vene emakeelega vastajatest ning see on sama populaarne valik kui venekeelne õpe. Vaid viis protsenti mõlemast rahvusest vastajatest ei poolda üldse mitmekeelset ja -kultuurilist klassi.
Reaalsus on aga selline, et seni Eesti koolidesse tulnud uussisserändajate kohanemisel on mõne kooli väitel kõige keerulisem koht just seniste vanemate vastuseis. Tõenäoliselt on üks põhjus ka selles, et koolid pole mitmekultuurilisusega tegelemiseks valmis. Sel kevadel valminud Tartu Ülikooli rändehoiakute uuring näitas, et eestimaalased tajuvad sisserännet võrreldes 15 teise Euroopa riigi elanikega sagedamini kahjulikuna, eriti negatiivne on vanemate inimeste suhtumine.
Mis peaks muutuma, et unistus võiks reaalsuseks saada?
Sellise mitmekultuurilise kooli eesmärk on kasvatada vabalt kahte kuni kolme keelt valdavaid, kultuuriliselt avatud ja ühiskondlikult teadlikke noori, kes on kindlad oma kultuurilises kuuluvuses ning kel on sõpru eri kultuuridest. Need koolid peaksid olema suunatud võrdselt kõigile Eesti õpilastele, aga ka siia pikemalt elama tulnud välismaalastele, uussisserändajatele.
Kindlasti tuleks mitmekultuurilisemaks muuta eesti laste õpet kõigis koolides, ka nendes, kuhu mingil põhjusel teisest rahvusest lapsi ei jõua. Mitmekultuurilisi koole võiksid iseloomustada järgmised tunnused:
Mitmekultuuriline suunitlus (enam keele, kultuuri, ühiskonna ja suhtlemise õpet) võiks olla ennekõike põhikooli tasandil. Nooremana on lihtsam omandada teist keelt, samuti ollakse avatumad uuteks kontaktideks ning nende mõju on suurem. Põhikoolijärgsed valikud (kutsekool või mõne aine süvendatud õppimine gümnaasiumis) võiksid õppijaid ette valmistada juba edasiseks erialavalikuks.
Kooli loomine peaks toimuma proaktiivselt, et valmis oleksid nii õpetajad, lapsevanemad kui õppematerjalid, sellisele koolitüübile tuleks luua positiivne kuvand (analoogselt Hea Algusega nt Avatud Algus vms). Koolidel peab olema väga selge strateegia mitmekultuurilisuse- ja mitmekeelsuse arendamiseks, sh ka õpilaste värbamiseks nt printsiibil, et eesti emakeelega laste osakaal poleks väiksem kui 50 ja mitte suurem kui 80 protsenti.
Õppetöö põhikeel on eesti keel. Lapsed, kelle kodune või lasteaia keel pole eesti keel, võiksid vajadusel saada täiendavaid eesti keele tunde. Eesmärk on, et lapsed omandaksid võimalikult kiirelt suhtluskeele. Täna saavutab oodatud (B1) eesti keele oskuse põhikooli lõpuks vaid umbes 2/3 eesti keelest erineva kodukeelega noortest. On ilmne, et keelt on palju lihtsam õppida, kui seda tuleb iga päev praktiseerida ja keeleõppega alustatakse vara.
Teiste keelte õppimine toimub eri tasemetel, oluline on võimalusel pakkuda süvendatult emakeele õpet, mis vajadusel võib toimuda ka nt liitklassides vm viisil. Lisaks õpitakse 1-2 ainet teises keeles (reaalselt vene, inglise), alustades võimalikult vara. Ka eesti kodukeelega lapsed võiksid ühel hetkel olla valmis õppima mõnda ainet või tegevust (osalema huviringis) teises keeles.
Koolis tuleks eri viisidel tähelepanu pöörata Euroopa kodanikuks kasvamisele ning teisest rahvusest laste puhul ka kakskultuurilise identiteedi arengule. Täna defineerib end kakskultuurilisena ja nimetab end Eesti venelaseks vaid iga kolmas siin elav venelane. Eesti vene keskkoolinoorte jaoks on kurvastavalt vähetähtis olla Eesti kodanik.
Paari aasta taguses nelja riigi noorte uuringus selgus, et vaid 42 protsenti pidas seda tähtsaks, Läti vene noortest väärtustas Läti kodanikuks olemist 62 protsenti. Võrdluseks, et oma riigi kodanikuks olemist väärtustas Eesti eestlastest 83 ja Läti lätlastest 91 protsenti. Euroopa kodanikuks peab end sama uuringu järgi 53 protsenti Eestis elavatest vene keskkoolinoortest ning 69 eesti noortest.
Nooremates klassides võiksid olla mängulised suhtlemistunnid, mis õpetaksid last panema end teise inimene olukorda; käituma, kui ei oska end hästi väljendada jne, hilisemates klassides tulevad kultuuridevahelise suhtlemise tunnid.
Oluline, et mõnes võtmeaines (ajalugu, kirjandus, ühiskonnaõpetus) oleks võimalik valida ka nn mitmeperspektiivset õpikut, mis pööraks tähelepanu mitmekultuurilisusele ja vähemuskultuuridele ning emigrandiks olemisele. Nt ühiskonnaõpetuse õpikus tuleks rääkida mitmekultuurilisuse plussidest ja miinustest. Kriitiline on ajalooõpikute vaatenurga(nurkade) küsimus ning Eesti kultuuris oluliste vähemusrahvuste esindajate parem esiletoomine. Kirjanduses tuleks kindlasti tutvustada Eesti vene autoreid, samuti teoseid, mis räägivad emigratsiooni-immigratsiooni, mitmekultuurilisusega seotud küsimustest.
Oluline, et kõik õpetajad oleksid kultuuriliselt teadlikud ja avatud ning mh valmis toetama noorte identiteedivalikuid, mis mitmes kultuuris kasvavate noorte puhul vajab tähelepanu. Algklassiõpetajad võiksid olla kakskeelsed, et toetada laste sisseelamist ja lahendada võimalikke probleeme.
Unistus pole vaid unistus
2015. aastal algatati haridus- ja teadusministeeriumis mitmekultuurilise kooli kontseptsiooni loomine. Esmane kaardistus näitas, et senine praktika eeskätt nendes eesti õppekeelega koolides, kus õpib palju vene kodukeelega õpilasi, on suunatud eesti keele õppele ja laste sulandamisele Eesti kultuuri. Vähem tegeletakse omavaheliste suhetega e korraldatakse ühisüritusi õpilastele.
Vene keelt emakeelena vene kodukeelega õpilastele reeglina ei õpetata, minimaalselt tegeletakse vähemusrahvaste kultuuriõppega. 2016. aastal alustatakse koostööd nelja mitmekultuurilise pilootkooli ja ühe lasteaiaga, et olemasolevat praktikat edasi arendada. Pilootkoolide kogemuste tulemusel on plaanis välja arendada poliitika toetada mitmekultuurilist õppekeskkonda koolides ja lasteaedades.

fasttext_language: et


description: Deutsche Welle Euroopa ja Vene osakonna juht Ingo Mannteufel rääkis intervjuus, et peab ohtlikuks seda, kui Kreml jääb oma propagandat uskuma ja neil tekib väärastunud arusaam reaalsusest.

title: Deutsche Welle Vene osakonna juht: ma kardan, et Kreml on kaotanud reaalsustaju

maintext:
Deutsche Welle uudised jõuavad umbes saja miljoni elanikuni maailmas. Kui keeruline on teil Venemaal tegutseda ja konkureerida võimsa Kremli rahastatud meediaga?
Ingo Mannteufel: Te alustate kohe meie (Deutsche Welle – T.R.) jaoks kõige olulisema küsimusega ja sellele pole lihtsat vastust. Esiteks, keegi ei suuda suurte Vene telekanalitega konkureerida. Neil on väga suured vaatajanumbrid ja nad on raskekaallased Venemaa meediamaastikul.
Selliste meediaväljaannetega pole võimalik konkureerida. Aga arvan, et me ei peagi nendega konkureerima. Tahame pakkuda Venemaa ja Ukraina lugejatele usaldusväärset alternatiivi ning teeme seda internetis, sest seda on palju keerulisem kontrollida või tsenseerida. Võrreldes Hiina või Iraaniga on olukord Venemaal parem ja lugejad pääsevad meie veebilehele ligi.
Aga kas Kremlilt on tulnud osutusi, et nad tahaksid Deutsche Wellet tsenseerida?
Keeruline küsimus, sest Venemaal pole Hiina või Iraaniga võrreldavat tsensuuri internetis. Seega, kui nendega võrrelda, on vastus ei. Aga kui rääkida üldiselt viimastest aastatest ja koostööst, siis mitmed partnerluslepped on lõppenud. Kümme aastat tagasi oli koostööpartnereid kergem leida.
Kas viimase viie aasta jooksul on Deutsche Welle lugejaskond Venemaal kasvanud või kahanenud?
Kasvanud, loomulikult. 2014 oli aasta, kus lugejate arv kasvas märkimisväärselt Ukraina sündmuste tõttu.
Mõtlete siis Venemaa lugejaid või Ukraina omi?
Mõlemaid, aga Venemaa inimesed moodustavad meie venekeelsel lehel kõige suurema osa lugejatest, teisel kohal on ukrainlased ja kolmandad valgevenelased. Pärast 2014. aastat lugejate arv pisut kahanes, kuid on ikkagi suurem kui enne Ukraina kriisi.
Deutsche Welle jaoks on väga oluline, et vene keelt kõnelevad inimesed tulevad meie lehele ja teevad seda kasvõi selleks, et kontrollida, kas mujalt allikast kuuldud info vastab tõele.
Inimesed vaatamas televiisorist Venemaa presidendi Vladimir Putini kõnet. Foto: Scanpix
Räägime nüüd Lääne ja Venemaa vahel toimuvast infosõjast. Tundub, et Venemaa on Ukraina kriisi algusest alates selles eriti aktiivseks muutunud, kuid millal Venemaa Teie hinnangul selles eriti agressiivseks muutus?
Esiteks ma tahaks selgitada termineid, mida kasutame. Ajakirjanikena peame kajastama seda, mida inimesed «infosõjaks» nimetavad, kuid me ei peaks endid nägema osalemas «infosõjas».
Sest tegelikult on vastasseis info ja desinformatsiooni vahel?
Täpselt! Me oleme ajakirjanikud, me pole infosõdalased, me ei tee sama, mida nemad. Siin Eestis minu loengute üks põhisõnum oli ka see, kuidas võidelda propagandaga nii, et ei hakkaks ise tegema vastupropagandat. Mõistan, miks seda «infosõjaks» nimetatakse, kuid rõhutan, et me pole infosõdalased, vaid ajakirjanikud, kes tahavad probleemi ajakirjanduslikult lahendada.
Sõna «propaganda» kasutatakse tihti kirjeldamaks asju, mis ei meeldi. Ma arvan, et termin «propaganda» on seetõttu devalveerunud. Ma eelistan öelda «desinformatsioon», sest see näitab, et tegu on infoga, mis üritab anda väära pildi reaalsusest ning seda tehakse meelega.
Sõnastan siis oma eelmise küsimuse ümber: millal hakkas Venemaa Teie hinnangul agressiivsemalt desinformatsiooni levitama?
2007. aastal Eesti pronkssõduri intsidendi järel kasutas Venemaa desinformatsiooni levitamist minu meelest esimest korda rahvusvahelisel tasandil.
Me hakkasime seda strateegiat paremini mõistma Ukraina kriisi ajal. Kui Ukrainas Maidanil protestid algasid, maalis Venemaa meedia väära pildi sellest, mis Kiievis toimus.
Arvan, et selle alguse kohta saavad kõige parema vastuse anda tulevikus ajaloolased. Aga ma toon siiski välja mõned oma tähelepanekud. Desinformatsiooni kasutati Venemaal juba varem. Näiteks kümme aastat tagasi kasutati seda peamiselt kodupubliku peal ja räägiti, et Venemaal on kõik hästi ja Läänes on palju probleeme.
2007. aastal Eesti pronkssõduri intsidendi järel kasutas Venemaa seda minu meelest esimest korda rahvusvahelisel tasandil. Sel ajal oleks inimesed võinud aru saada tekkivast probleemist. Aasta hiljem Gruusia sõjas kasutati samasugust taktikat. Hiljem on nad lihvinud oma oskusi ja nüüd näeme tulemust.
Seega, Lääs mõistis Venemaa desinformatsiooni levitamise ohtu liiga hilja?
Jah, kindlasti. See on tingitud Euroopa või Saksamaa Venemaa-poliitikast, mis põhines illusioonidel seal toimuvast. Saksa poliitikud otsisid normaalset partnerlust Venemaaga ega uurinud, mis seal tegelikult toimub. Mäletame ju Anna Politkovskaja tapmist 2006. aastal ja Hodorkovski juhtumit.
Keegi ei tahtnud, ega taha ka praegu, Lääne ja Venemaa vastasseisu. Euroopa, ja eriti Saksa, poliitikud arvasid, et oleme õigel teel ning pole mõtet sellist vastasseisu taastekitada. 2013 ja 2014 oldi veel illusioonides Kremli süsteemi kohta ning seetõttu Vene desinformatsioonikampaaniaid ei mõistetud ega peetud probleemiks.
Nüüd on see Saksamaal muutunud, osalt tänu jaanuaris aset leidnud «Lisa juhtumi» tõttu, mille puhul Venemaa meedia väitis, et vene päritolu saksa tüdrukut väidetavalt vägistati. See lugu oli aga täielik vale. Saksamaal arutatakse meedias nüüd rohkem, kuidas Venemaa desinformatsiooni levitab ja kuidas sellele vastu astuda. Probleemi teadvustatakse rohkem, aga ühtset lahendust sellele ei ole. Ega ei saagi olla üht hõbekuuli, mis kõik lahendaks.
Kreml. Foto: Scanpix
Nagu ütlesite, pole konkreetset lahendust, aga mis võiks olla kõige efektiivsem moodus astuda vastu Kremli desinformatsioonile?
Tuleb mõista, kes on selle sihtrühm. Euroopas peame kaitsma oma demokraatlikke väärtusi ja selgitama, kuidas desinformatsioon toimib. Inimesi tuleb harida sel teemal.
Venemaal levitatakse praegu desinformatsiooni väga osavasti. Milline võiks Teie hinnangul olla nende järgmine samm? Kas nad suudavad neid samme veel rohkem ja kaugemale teha?
Ma ei tea. Ma ei taha üldse hakata pakkuma, mida nad võiksid veel hullemini teha. Kuna see intervjuu avaldatakse, siis ma ei taha neile anda ideid, mida võiksin näha õudusunenägudes.
Juhiksin aga tähelepanu ühele teisele aspektile. Praegu on väga ohtlik see, et nad hakkavad ise oma propagandat uskuma. Kreml võib langeda oma desinformatsiooni ohvriks. Neil võib tekkida irratsionaalne reaktsioon oma väärastunud reaalsusest. Ma kardan, et inimesed Kremlis on kaotanud reaalsustaju.
Millist «reaktsiooni» peate silmas?
See võib viia valede või ohtlike otsusteni nii rahvusvahelisel kui riigisisesel tasandil. Kuigi meile võib jääda mulje, et Kreml on tugev, siis tehakse ka seal vigu. Näiteks, kui nad alustasid Euroopa toodetele embargot, siis näitasid telekas, kuidas põletatakse toiduaineid. Nad tahtsid näidata, et on nii tugevad, et võivad Euroopa tooteid lihtsalt põletada. Sellele aga järgnesid protestid Venemaal. Venelased ütlesid, et nad on näljased, hinnad on kõrged ja miks toitu põletate nii avalikult. Pärast seda ei näidatud põletamist telekas, kuid nad ilmselt jätkasid sellega. Nagu näha, siis nad usuvad oma propagandat ning arvavad, et inimesed kuulavad ja järgivad. See aga pole tõsi.
Me ei peaks pidama venelasi selle süsteemi ohvriteks. Nad on ka targad ja mõtlevad selle üle, mida nad televiisorist näevad. See on ohtlik, kui keegi arvab, et suudab pikka aega inimesi kontrollida. Ühel hetkel see desinformatsiooni süsteem enam ei tööta ja me ei tea, kuidas nad (Kreml – T.R.) oma väärastunud reaalsuses sellele reageerivad. Neil on vaja kedagi, kes neile tõtt räägiks.
Ingo Mannteufel külastas eelmisel nädalal Eestit ja pidas avalikud loengud Tallinna ja Tartu Ülikoolis.
Deutsche Welle on Saksamaa avalik-õiguslik välisringlevi, mis asutati 1953. aastal.


description: Samal ajal kui vaatlejate hinnangul on kultuurisõda Ameerikas lõppenud ja seda konservatiivide kaotusega, on esimesed lahingud rullunud lahti postsovetlikus Eestis. Ameerika kogemus vihjab, mis meid lähitulevikus ees võib oodata, kirjutab Raili Marling Müürilehes.

title: Raili Marling: kultuurisõja tandrid Ameerikas ja Eestis

maintext:
Kultuurisõja on toonud Eesti kultuuriruumi SAPTK (eestikeelne Google toob otsingus esimestel lehtedel välja ainult nende kampaania). SAPTKi sõnul on nad sõjatandrile sundinud vajadus võidelda Eesti tulevikku suunavate väärtushinnangute nimel ning kaitsta Eestit rünnakute eest perekonna ja rahvusluse vastu. Patriootlikus vormis esitatud loosungid pole aga mitte isetekkelised, vaid välismaine import, mis meenutab ameerika teleevangelist Jerry Falwelli 1980. aastate jutlusi pühast sõjast «traditsioonilise» perekonna kaitseks (seda, miks ma kasutan sõna «traditsiooniline» ümber jutumärke, seletan allpool).
SAPTKi kultuurisõja termin on laenatud otseselt USA parempoolselt kristlikult liikumiselt. USA meedias käis tuline kultuurisõda 1980.–1990. aastatel. Nüüdseks on akadeemiliste vaatlejate (nt ajaloolaneAndrew Hartman) sõnul sõda kristlikele liikumistele küll lüüasaamisega lõppenud, kuid see pole konservatiivide kirgi summutanud[1]. Killustunud poliitilisel ja meediamaastikul ei ole kultuurisõjaohu üleskihutamine olukorras, kus enamus pakutud programmiga nõus ei pruugi olla, aga kergete killast. Kui Falwell nimetas oma liikumist moraalseks enamuseks (Moral Majority), siis praegu võib julgelt küsida, kas tegu pole pigem vähemusega? See aga ainult suurendab kultuurisõdalaste kampaaniate intensiivsust. Usuleiges ja madala abielude protsendiga Eestis võib sama arvata.
Ameerika konservatiivide kriisitunnetuse juured ulatuvad tagasi kuuekümnendatesse, mil erinevad protsessid ja ühiskondlikud liikumised (ilmalikkuse levimine, kodanikuõiguste, nais-, geiliikumine) näitasid, et näiliselt ühtse valge kristliku heteromehe Ameerika kõrval olid teised Ameerikad, mida peavoolukultuur oli siiani ignoreerinud. Kirikus käiv valge ameeriklane lihtsalt ei puutunud vähemustega kokku, kuid 1960. aastatel tulid nad teleekraani kaudu tema elutuppa ja mugavustsooni. Vähemused keeldusid kappi tagasi minemast ning nõudsid endale sõnaõigust ühiskondlike küsimuste arutamisel, mis tekitaski konservatiivides kõrgendatud ohutunde. Kui varem oli nende päralt kogu avalik sfäär, siis sellest isegi osa loovutamine tundus vastuvõetamatu; kui loovutada tuli üha enam, tekkis mulje tagakiusamisest, seda olukorras, kus ühiskonna võimupositsioonid ja rahakotirauad olid endiselt valge heteromehe käes.
Siinkohal võiks ehk lisada, et kuuekümnendad polnud esimene kord, mil USAs dominantne kultuur ennast ohustatuna tundis, näiteks 20. sajandi alguses käisid protestantliku peavoolukultuuri vihakampaaniad katoliiklaste vastu. Kultuurisõja rindejoon pole alati olnud kristliku ja uskmatute leeri vahel. See, mis jääb samaks, on kõrgendatud ohutunne kontekstis, kus ühiskond muutub. Eesti on heidutavate muutuste ja eriti ühiskonna mitmekesistumisega silmitsi praegu.
Kultuurisõda peetakse traditsiooni nimel, mis on väidetavasti iidne ja tänapäeval ilmaliku maailmavaate mõju all kõikuma löönud. Eriti suurt muret tekitab konservatiividele – ka Eestis – perekonna ja seksuaalsuse küsimus. Tartu Ülikooli süstemaatilise usuteaduse professor Anne Kull on aga välja toonud, et näiteks perekonnaväärtuste laetud termini sidumine kristliku traditsiooniga on eksitav, ning ta nimetab perekonnaväärtuste ideoloogiat otsesõnu ebaajalooliseks[2]. Perekonnad on ajas muutunud ja muutunud on ka traditsioonid. Traditsiooni mõistet sõnastatakse eri ajastutel paratamatult ümber, et see oma relevantsuse säilitaks. Sellest ka jutumärgid mõiste kui konstruktsiooni ümber. Praegu traditsioonilise peremudelina tuntud nähtuse juured on palju enam puntras, kui selle propageerijad möönavad.
1980.–1990. aastatel peeti Ameerikas sõda raseduse, selle vältimise ja katkestamise, samasooliste õiguste, aga ka kirjanduskaanoni ning bioloogia- ja ajalooõpikute ümber. Keskseteks teemadeks olid religioon, sugu, rass; nüüd on sellele triumviraadile lisandunud seksuaalsus või ehk ka laiemalt soodefinitsioon (üks tänavusi suuri kaklusi käis selle üle, milliseid käimlaid saavad kasutada transsoolised).
Erinevad küsitlused on näidanud, et liberaalsed vaated on USAs üha enam levinud (näiteks rohkem kui pool USA osariikidest on seadustanud samasooliste abielud). Isegi vabariiklaste seas peab 2016. aastal aborti, ühte kultuurisõdalaste võtmeteemadest, äärmiselt oluliseks vaid 34% vastanutest (12% kukkumine viimase nelja aastaga Gallupi küsitluses). Ajakiri Newsweek väitis nende arvude põhjal selle aasta mais, et teema on kaotamas selgelt oma keskset positsiooni poliitilisel maastikul. Ka samasooliste abielude kaasus näitab kiiret avaliku arvamuse muutust, seda eriti noorte seas.
Just sellisele andmestikule toetudes on Bostoni ülikooli usuteaduse professor Stephen Prothero oma 2016. aasta raamatus kultuurisõdadest välja toonud, et ühiskonna muutustest ärevile läinud konservatiivid algatavad kultuurisõdasid, kuid ei võida neid. Kuna kultuurimuutus on juba toimunud, ei kõiguta kampaaniad üldist mentaliteeti, isegi kui lokaalsel tasandil konservatiivsed normid kehtestatakse – näiteks tehakse legaalse abordi kättesaadavus vaesele inimesele nullilähedaseks. Prothero arvab, et nüüdseks on ka konservatiivid selgeks saanud, et kultuurisõjad magamistoas on kaotatud[3]. Kultuurisõja lahinguväljal toimub regrupeerumine – näiteks immigratsiooni ja islamivastasuse ümber –, kuid see ei tähenda, et sõja osapooled oleksid rahuläbirääkimisi alustanud.
Prothero sõnul on kultuurisõjad alati nostalgilised ja nende algatajad soovivad pöörduda tagasi nende arvates harmoonilisemasse, enda konstrueeritud minevikku, mis näib tagasivaatepeeglis ühtsem, kui see reaalselt oli. Oleme unustanud, et näiteks juba iseseisvusdeklaratsiooni autorit Thomas Jeffersoni süüdistati 1800. aasta presidendikampaanias koraani kummardamises. Prothero kasutab kultuurisõdade kohta ühe konservatiivse kõnekirjutaja terminit «mäss reaalsuse vastu». Tema jaoks on kultuurisõdade taga ärevus ebamääraste, selgesse mustvalgesse klassifikatsiooni mittesobivate nähtuste pärast. Iga kaotus aga vaid suurendab konservatiivide kirge viimse veretilgani võidelda.
Kultuurisõdade kõige ohtlikum tulemus ongi ehk sellest tuleneva kõik-või-mitte-midagi-retoorika laienemine kogu poliitilisele maastikule. Võitluse osapooli kujutatakse hea ja kurja jõududena, kellest üks peab langema. Kompromiss on reetmine ning seega on poliitilised vaidlused üha teravamad. Sel aastal on paljud ameerika kommentaatorid läinud tagasi Richard Hofstadteri 1964. aasta analüüsi juurde paranoilisest stiilist ameerika poliitikas, mis «ei näe ühiskondlikku konflikti kui midagi, mida tuleb vahendada või millega tuleb kompromisse saavutada. […] Nõue, et saavutataks täielik triumf, toob kaasa lootusetult ebarealistlike eesmärkide sõnastamise ning kuna need eesmärgid pole mingil viisil saavutatavad, siis läbikukkumine vaid suurendab paranoiku pettumustunnet».
Seega, kuigi erinevad arvamusküsitlused näitavad, et ameeriklaste väärtushinnangud üha liberaliseeruvad, on konservatiividel õnnestunud sõjahüsteeriat jätkuvalt üleval hoida. Avalik diskussioon on taandunud karjumiseks omaenda meediasfääris, mis kütab toetajaskonda üles ilma vajaduseta vastaspoole argumentidega ratsionaalsel tasandil suhestuda. Pole alust arvata, et tagasilöök soo ja seksuaalsuse küsimustes sõja vakatab, sest maailma ja väärtuste muutumise kiirus pole ju aeglustunud. Leitakse uued vaenlased ja probleemid. Vaadakem praegust presidendikampaaniat. Kultuurisõja kirg võimaldab aga juhtida suure hulga valijate tähelepanu kõrvale majandusliku ebavõrdsuse ja muude eliidile ebamugavate teemade juurest. Kas ka Eestis?
[1] Hartman, Andrew 2015. A War for the Soul of America. A History of the Culture Wars. Chicago: University of Chicago Press.
[2] Kull, Anne 2015. Kristlik perekond ja perekonnaväärtuste ideoloogia. – Ariadne Lõng, nr 1/2, lk 128–141.
[3] Prothero, Stephen 2016. Why Liberals Win the Culture Wars (Even When They Lose Elections): The Battles That Define America from Jefferson’s Heresies to Gay Marriage. New York: Harper Collins.
Raili Marling on Tartu Ülikooli dotsent, kes uurib ja õpetab ameerika kirjandust ja kultuuri. Teda huvitavad ühiskonna ja kultuuri/kirjanduse seosed eri ajastutel, eriti sooküsimused. Ta on eesti nais- ja meesuuringute ajakirja Ariadne Lõng toimetaja.


description: Soome professor Eero Paloheimo püüab leida inimkonna päästmise võimalusi. On alanud kliima muutumine globaalses ulatuses ja kangastub üleilmne katastroof. Valik on: kas leitakse ühisosa või inimkonda ootab hukk. Kas pääseme hukust? Keskkond vajab esmaabi! Paloheimot intervjueeris Sirbi jaoks Kalle Kurg.

title: Eero Paloheimo: kogu planeet on ohus

maintext:
Oled väitnud, et globaalne keskkonnakatastroof on käivitunud ja selle tõsiasja ignoreerimine viib olukorrani, mil inimkäitumise põhjustatud probleeme ei annagi enam leevendada. Kui palju aega meil veel järel on?
Eero Paloheimo: Arvamus sõltub vaatenurgast. Kakssada aastat. Viiskümmend aastat. Kakskümmend viis aastat.
Pead hädavajalikuks, et kogu maakera mõjutavate keskkonnaprobleemide leevendamise eesmärgil loodaks ÜRO egiidile allutatud keskkonnaarmee. Hiljuti soomerootsi ajalehes Hufvudstadsbladet ilmunud sinuga tehtud intervjuus on öeldud, et «relvastamata armeed võitlevad keskkonnahävingu vastu». Mida see tähendab?
See tähendab, et eri maade militaarstruktuurid toimivad ÜRO egiidi all jaomavahelises koostöös looduskaitselistel eesmärkidel ning keskkonnaprobleemide kõrvaldamiseks kõikjal maailmas, kus ainult tarvis ja viivad selleks ellu ennenägematult suuri projekte. Keskkonnakahjustused on suurelt jaolt inimese enda põhjustatud ja keskkonnaarmee ülesanne on likvideerida inimkäitumise tagajärgi ning luua uusi võimalusi, et elu maakeral saaks jätkuda.
Skeptikud leiavad, et kogu inimajaloo jooksul on ikka ja jälle pakutud maailmaparandamise eesmärgil häid ideid, kuid maailm ei parane, pigem lisandub üha rohkem probleeme, sest neid tekitatakse mõistusevastaselt aina juurde. Skeptik küsib, milleks siis see maailmaparandamine. Või üritatakse inimest parandada …? Või ehk loodust ümber kujundada – teha mingeid seda laadi meeletusi, nagu neid tehti Stalini ja Hruštšovi aegses Nõukogude Liidus.
Maailmaparandamine pole käesoleval juhul kuigi kohane termin ega kujund. Inimkond ei ole maailm. Bioloogia on bioloogia ja inimene on keskeltläbi just selline, nagu ta on. Inimese parandamine on võimatu. Aga me võime muuta ühiskonna eesmärke. Tuleb õppida inimese ahnust, egoismi, argust ja pealiskaudsust ära kasutama. Ütleksin, et inimkond peab olema nagu judokas, kes kasutab vastase jõudu tema enda vastu. Ahnus tuleb suunata heade asjade plahvatusliku kasvu heaks, egoismi tuleb laiendada nii, et see teeniks paljude sarnaseid positiivseid huve, argus peab aitama vähendada ilmselgeid riske ja pealiskaudsust tuleb hakata pilkama.
Oled 1987. aastal asutatud Soome Elukaitseliidu auliige. Olete internetis üles pannud üheksas keeles veebilehe Save the Planet. Unite the Armies1 ja loonud võimaluse anda seal allkirju seoses kirjaga, mille saatsid koos professor U. B. Lindströmiga 2014. aasta lõpul ÜRO sekretariaadile. Mis on allkirjakogumise mõte? Et toetataks keskkonnaarmee loomise ideed?
Allkirjakogumise eesmärk on esile tõsta mõte, et riikide ühistöö korras saaks maailma eri paigus teostada hiigeltöid, mis tagavad meile ja meie järglastele ellujäämise ja elu talutavas keskkonnas. Ja muidugi see, et tegelikku olukorda paremini teadvustataks ning aru saadaks, et olukorra muutmiseks tuleb endale võtta vastutus. Maade arv, kust on allkirju laekunud, on praeguseks viiskümmend ja allkirju lisandub pidevalt.
Allakirjutamiseks peab inimesel olema isikliku vastutustunde närv. Allakirjutamine sõltub vaadetest, meedialt saadud informatsioonist, eetilistest tõekspidamistest, vaimsusest ja moraalist. Olen paraku kuulnud arvamusi, et «meie riigis pole otsest häda, kuigi on probleeme», «miks peaksime sekkuma võõrastesse probleemidesse?», «igaüks lahendagu oma probleemid ise». Selliseid arvamusi on palju.
Selleks et pöördumisele toetusallkiri anda, vajatakse palju vähem argumente kui selleks, et allkiri andmata jätta.
Elukaitse aktivistide arusaama kohaselt peaksid kõik riigid loovutama 5% oma kaitsekulutustest selleks, et kusagil teises riigis looduskaitselisi töid teha. Kas riigid ja nende ametkonnad ikka on selleks valmis? 1991. aastal kerkis küsimus militaarüksuste kasutamisest keskkonnaalastel töödel üles ÜRO Peaassambleel, aga 1992. aastal, kui seda küsimust pidi peaassamblee soovituse kohaselt arutatama ÜRO Rio de Janeiro keskkonna- ja arengukonverentsil, jäeti see ometi kõrvale, kuigi seda kohtumist nimetati kõrgelennuliselt isegi Earth summit’iks ehk Maa tippkohtumiseks … Miks peaks keskkonnaarmee loomise idee poolehoidu leidma ja ellu viidama?
Kogu planeet on ohus. Pikemas perspektiivis – ja siin ei pea ma silmas aastasadu, vaid aastakümneid! – ei jää ükski maa ränkade muutuste ja mõjutuste alt välja. Inimkonnal on valed väärtused ja liiga lühinägelik ning perspektiivitundetu ettekujutus sellest, mis ees seisab. Me ei peaks mõtlema mitte ainult oma lastelaste, vaid ka oma lastelaste lastelaste peale. Uuriv mõte peaks ulatuma 200 aasta taha. Meil peavad olema mõjutusvahendidlähtuvalt sellest, milline on ja peaks olema maailm siis. Kui meie käitumises ei tule radikaalset muutust, tuleb meie lastelaste lastelastel elada kohutavas maailmas.
Milliseid konkreetseid ülesandeid peaks rahvusvaheline keskkonnaarmee täitma?
Kõrbestunud alade laiaulatuslik metsastamine, salaküttimise ja muude väärtegude ärahoidmine looduskaitsealadel, plastjäätmete kogumine ookeanidest ja randadelt, kõikjal maailmas vee kättesaadavuse tagamine – need ülesanded on loomu poolest globaalse tähtsusega. Mõistagi ei pruugi sellega nimekirja suletuks lugeda. Meie unite-the-armies.org veebilehel on külastajail võimalus pakkuda uusi ideid. Ainult siinkohal pole ehk üleliigne öelda ka seda, et kohalikuks kategoriseeritavad keskkonnaprobleemid tuleks lahendada kohalike jõududega. Ka ei ole keskkonnaarmee ülesanne lahendada kohalikke sotsiaalseid probleeme.
Aga tehnoloogia? Näiteks küsis üks mu kõrge positsiooniga vestluskaaslane Sahara metsastamise ideest kuuldes minult, kas luuletajad on välja mõtelnud unenäolise fantaasiafilmi. Tema, nagu ta teatas, ulmele küll raha ei annaks. Ta ütles: pole tehnoloogiatki, millele selle väljamõeldise stsenaariumis toetuda. Tema meelest tuleks tegelda reaalsete päevaprobleemidega.
Sahara metsastamine annab inimkonnale ja elule lootuse, et ilmastikumuutus pöördub paremasse suunda. Ülesande täitmiseks läheb vaja palju magedat, soolatut vett. See tehakse mereveest, kasutades pöördosmoosi2 ja võib-olla uuema aja leiutist grafeenmembraantehnoloogiat.3 Selle kohta on teadlased Leonard Ornstein, Igor Aleinov ja David Rind teinud märkimisväärse uurimuse, mille tulemused on kättesaadavad ka internetis juba aastast 2009.4Kõige lühemalt on Sahara metsastamise näitajad järgnevad. Sahara pindala: 9,8 mln km². Niisutamiseks kuluv energia: 4 kWh/m³. Niisutusvajadus: 500 mm aastas. Elektri maksumus: 0,06 eurot/kWh. Neelduvus eukalüptide kaudu: 5–10 t/ha /a. Varu: 7,2 mld t/a. Inimkonna õhusaasted: 24 mld t/a. Maksumus: 240 mld eurot aastas.
Hüva, tehnoloogia on olemas. Aga! hüüab kuskil asjamees, kellest sõltub raha määramine, meil on pakilisemaidki probleeme kui Sahara – kas või pagulased! On ebaeetiline tegelda kauge tulevikuga, kui inimesed just praegu hukkuvad! Ja, ütleb ta, meil on ka ajaloolisi võlgu. Võtame kas või kõrbestumise. Mõjub sümboolselt, et Sahara tolmutormid võivad põhjustada hingamisteede haigusi koguni mõnel teisel mandril. Aga see on ju osalt läänlaste süü! Ajalooliselt on kõrbestumine ositi seotud ju lääne kolonisatsiooniga. Ja see, et läänemaades on uuemal ajal püütud süütunnet leevenda rahalise abiga, on näiteks Aafrika riikides kaasa toonud hoopis uusi probleeme, soodustanud rännet. Ikka jõuame välja pagulasküsimuse juurde, ja see on globaalne, sest kaasneb uusi pingekoldeid paljude riikide sees ja ka uusi pingeid riikide vahel, ütleb ta. Ja hüüab: me peame pagulastega tegelema!
Pagulasküsimus ei ole põhjus, vaid tagajärg. Kui taustadest rääkida, siis torkavad silma rahvastikunäitajad, eriti väga suur rahvaarv. Sellest tuleneb keskkonna- ja sotsiaalseid probleeme. Need kaks probleemikimpu aga tavaliselt tugevdavad teineteist. Kui üksteist tugevdavad kaks või enam tegurit, siis tekib labiilne seisund. Praegu võib juba rääkida labiilsest seisundist globaalses mastaabis, seda ei ole ainult suuremat märgatud. Sellise seisundi eiramine on tohutu viga, mille üheks sotsiaalseks tagajärjeks on pagulaste tekkimine. Paraku ei oska me ravida tõbe: põhjuste kõrvaldamise asemel ravime tagajärgi. Nohu ei parane taskurätiku kasutamisega. Pagulaste vastuvõtmine teise riiki on ninanuuskamine, aga haigus nuuskamisega ei möödu.
Tundub, et keskkonnaarmee loomine on keerukas. Hea tahe ei too kohe kaasa ühisosa, mis suunaks eri jõud, olgu riigid või organisatsioonid, ühe eesmärgi täitmisele. Paistab, et riigid taganevad oma vahetute huvide ja päevaprobleemide juurest alles siis, kui saabumas on äärmiselt ulatuslik ja otsene, silmaga nähtav katastroof. Kas või meri: kuni meres leidub veel kala, ehkki liiga vähe kala, ei loobuta naljalt oma hoolimatutest kalastusplaanidest. Ja inimesed üldse. Kas sa ei karda, et veebilehel unite-the-armies.org olev pöördumine ei toimi? Kui inimesed sellest lihtsalt ei hooli? Mida ütleksid lastele, kelle vanematele on kõik peale nende omaenda mugava isikliku eluprogrammi ükstakama?
Ütleksin meelsamini nende vanavanematele, et tuleks kujutleda lapselapse elu aastal 2100. Kõik märgid viitavad sellele, et kui kohe midagi ette ei võeta, on tolleks aastaks katastroof juba toimunud. Ja siis … Mõtle, mis ränkade mõtete ning sõnadega meie sugupõlv ikka ja jälle tuleb tagasi natside juurde. Aga tollel sugupõlvel, kes on üles kasvanud aastaks 2100, on palju suurem põhjus meie kohta raskelt ütelda – küll mitte sellepärast, et me midagi teeme, vaid sellepärast, et me midagi ei tee. Me oleme need, kes kogu aeg küsivad „miks keegi midagi ei tee?“ või pöörame pilgu mujale ega annagi endale probleemide tõsidusest aru. Mõtle, kuidas on kõiki sakslasi natsiajast peale kirutud, et nad midagi ei teinud.
Kogemus, mille loob Unite the Armies oma tegevusega, on minu meelest igal juhul oluline kas või juba selle pärast, et üleilmse mobilisatsiooni idee äratab tuimusest ja hoolimatusest ning pole lihtsalt tundlemine. Aga tulemused? Skeptik minus arvab, et kui allkirju tuleb piisavalt, äratab see inimeste tähelepanu, aga tulemusena sünnib taas kord arutelu, täidesaatev tegevus seevastu jääb poolikuks, ebapiisavaks, ja see, mis luuakse, on päästmise illusioon. Pessimist minus väidab, et kui pöördumine ÜRO poole osutub asjatuks, tekib kahemõtteline olukord. Ühelt poolt jääb pöördumisega tekkinud ebaõnnestumise kuvand põhjaks, millele saab tulevikus rajada uue esmaabiprojekti. Teisalt aga süvendab ebaõnnestumine inimeste hirmu tuleviku ees.
Sul võib õigus olla. Olen kohanud küünikuid, kes ütlevad, et juba nüüd on liiga hilja üldse midagi ette võtta. Denialistid jälle salgavad kõik maha, kuigi teavad, milline on tegelik olukord. Aga mina ei kiida lootusetust heaks. Ma küll pelgan, et see võib ikkagi võimust võtta – sotsiaalne ja keskkondlik katastroof toetavad teineteist ja kui tulevane olukord muutub hullemaks, kui on praegune olukord, siis kaasneb lisaks moraalne katastroof. Kui tekib selline protsess, hakkavad inimesed pidama omavahelist olelusvõitlust. Sellest oli minu meelest märke Kreeka kriisi ajal ja on ka nüüd pagulaskriisi ajal.
Veel üks ohufantaasia. Juba üksi ettevalmistused gigantseteks töödeks võtavad aastaid. Tohutu projekt nõuab ka uute tehnoloogiate tekkimise korral usutavasti veelgi rohkem aega, usutavasti aastakümneid. Kui enesehukutamise masinavärk samal ajal ei peatu, kas ei tähenda see, et keskkonnaarmee on tulnud selleks, et jääda? Või tähendab see olukorda, kus üks pool päästab ja rajab, teine pool tarbib ja hävitab? Siit viib mõte vägisi sõjaohule.
Rahvusvaheline poliitiline kontroll keskkonnaarmee üle on vältimatu. Muidu võib juhtuda nii, et kindralid võtavad võimu ja saavad maailmavalitsejaks. Seda ohtu tuleb algusest peale silmas pidada ja teha vastavad ettevalmistused.
Räägime nüüd oma kodukandist ka. Yale’i ja Colombia ülikooli teadlaste ülevaatest «Environmental Performance Index 2016» ilmneb, et kui küsimuse all on see, kuidas riigid kaitsevad oma ökosüsteeme ja inimeste tervist, siis on Põhjamaad maailmas esirinnas. Soome on seejuures näitajate poolest esimene, Eesti kaheksas. Sa ütlesid küll, et kohalikud probleemid lahendagu kohalikud ise, aga inimesi huvitab ju mõistagi ikka eeskätt see, kuidas saavad nad oma koduõue korda. Seda võib nimetada kitsarinnalisuseks, eelarvamuseks või kuidas tahes, aga see on ka igiinimlik. Näed, minagi kaldun suurt ideed millekski muuks kallutama, aga ei häbene siiski küsida: kas ei oleks loogiline ja ootuspärane, et Põhjamaad võtaksid endale eriülesandeid oma aladel ja teeksid vastavat koostööd veel enne globaalse keskkonnaarmee loomist?
See ei lähe, sest probleemid, millest jutt käib, on üleilmsed. Olukord on niisugune, nagu seda mõisteti Pariisi kliimakonverentsil 2015. aasta lõpul. Ehk siis dramaatiline. Peab suutma luua ühisrinde, et saaks pidada kaitsesõda tulevikust tulvavate ohtude vastu. Seda võiks võrrelda olukorraga, kui Maad tuleks kaitsta mingi maavälise jubetise eest.
Veel üks kiuslik oletus. Oled nimetanud, et keskkonnaarmee võiks tuge leida rahuliikumistelt, kui need ei kujuta endast varjatud poliitikamehhanisme mingitele riikidele eeliste loomiseks. Kas nad aga võtavad elukaitseliikumist üldse jutule?
Äsja, oktoobri esimestel päevadel oli Berliinis organisatsiooni Rahvusvaheline Alaline Rahubüroo (Bureau international de la paix, BIP; International Peace Bureau, IPB) maailmakongress. Mul oli seal 1. oktoobril ettekanne. Ilukõnet ma ei pidanud. Võtsin aluseks 1991. aasta ÜRO Peaassamblee soodsa hoiaku armeede rahuotstarbelise kasutamise suhtes ja tutvustasin näitlikult, kuidas meie veebilehele unite-the-armies.org pidevalt allkirju lisandub. Kongressi motoks oli «Disarm! For a Climate of Peace», mis on ju paljuütlev.
Hüva, aga ma ei saa ütlemata olla, et rahu poole püüdlemine ei olegi nii lihtne. Kui kõikides riikides kaitsekulutused väheneksid, oleks see rahule soodus, sest sõjaline potentsiaal väheneks. Unite the Armies eeldab, et kõik riigid vähendavad sõjalisi kulutusi ühepalju. Aga kas see tagab eri riikidele jõusuhete säilimise samasugusena, nagu need on praegu ega põhjusta muutusi, mille tõttu osa riike saab eeliseid? Arutame asja. Riigil A ei ole tuumarelva, riigil B on see olemas. Kui kumbki riik vähendab sõjakulutusi 5%, kas siis on võimalused rahumeelseteks lahendusteks suuremad? Need lahendused ei sõltu otseselt relvapotentsiaali vähenemisest. Ja kui riik A on sõjaliselt nõrk, võib ta sõjalisi kulutusi vähendades oma kaitsepotentsiaali täiesti kaotada. Lisaks on suur tõenäosus, et mingitel riikidel on uusi salajasi sõjapidamistehnoloogiaid, võib-olla et uudne relvastuski valmis. Ei ole usutav, et selliseid eeliseid oleks vaestel riikidel. See tähendaks, et 5% kaitsekulutuste vähendamine suurendaks riikide erinevust sõjalise potentsiaali osas veelgi. Mida teha?
Hea küsimus. Olen isegi sellele mõtelnud. See probleem tuleks lahendada neil nõupidamistel, mis eelneksid konkreetsetele meetmetele.
Saan aru nii, et toetus rahvusvahelise keskkonnaarmee loomisele peaks olema tõesti muljetavaldav, muidu maailmatasemel otsuseid tegevad organisatsioonid, näiteks ÜRO, sellega ei arvesta. Olete oma elukaitseaktivistidega isegi arvanud, et unite-the-armies.org veebilehele peaks kogu maailmast kogunema vähemalt miljon allkirja, et seda arvu saaks kasutada argumendina. Kui palju allkirju peaks olema Eestist?
Oleme Soome Elukaitseliidus arutanud ja arvutanud. Et Eesti oleks oma rahvastikuarvuga teiste riikidega suhteliselt samal tasemel, peaks allkirju olema 170. Allkirju on, aga eestlastel on veel palju võimalusi näidata selles küsimuses oma hoiakut.
Allkirjade kogumine ei ole radikaalide, roheliste ega ka ainult soomlaste üritus, ehkki Soomest on praegu allkirju kõige rohkem. Olgu see meie üritus igas suhtes. Ehk leitakse ülemaailmne ühisosa, mida me kõik vajame ellujäämiseks ja mida ei ole seni inimkonna ajaloos kunagi leitud. Mina kirjutasin alla.
Mina ka!
1 unite-the-armies.org
2 Protsess põhimõtteliselt: soolane voolus surutakse rõhu all – merevee süsteemides tavaliselt 60–70 baari – läbi membraani, mis laseb läbi veemolekulid, kuid tõkestab lahustunud soolasid. Nii kaua kuni soolase vooluse hüdrauliline rõhk ületab osmootset rõhku, läheb vesi läbi membraani ja jätab soola maha. Pöördosmoosi tehnoloogiat kasutatakse tänapäeval laialdaselt joogivee tootmisel mereveest ja veepuhastuses.
3 Keemilise aurufaassadestuse (ingl chemical vapor deposition, CVD) meetod on laialdaselt kasutuses õhukeste tahkiskilede sadestamiseks kasvatusalustele. Tavaliselt transporditakse lähteaine(d) jätkuva voona alustele inertsete kandegaaside abil. Alusel või selle vahetus läheduses toimuvad lähteaine(te)ga või lähteaine(te) toimel keemilised reaktsioonid. Näiteks lagundatakse lähteaine kasvatusaluse juures kaheks komponendiks, millest üks sadeneb alusele ja teine, gaasiline komponent, viiakse süsteemist välja. Üks membraaniks kohane materjal, mis võib näidata erakordset veeläbilaskvust ja soolatõkestust, on nanopoorne grafeen. Vt http://opik.fyysika.ee/index.php/book/section/9443. Vt ka: https://et.wikipedia.org/wiki/Laiapinnalise_grafeeni_valmistamine_keemilise_aurufaassadestuse_meetodil
4 Ornstein, L., Aleinov, I. & Rind, D. Irrigated afforestation of the Sahara and Australian. Outback to end global warming. Climatic Change (2009) 97: 409. doi:10.1007/s10584-009-9626-y
http://link.springer.com/article/10.1007/s10584-009-9626-y. Internetis saadaval alates 19. VIII2009.
EERO PALOHEIMO (snd 1936)
Soome insener, teadlane, keskkonnaprobleemide uurija, õppejõud ja poliitik. Doktoriväitekirjad Müncheni ja Helsingi ülikoolist. Keskkonnaprobleemide ja säästva arengu võimaluste uurijana on Paloheimorännanud nii Euroopas kui ka Aafrikas ja Aasias. Alates 2007. aastast on ta konsulteerinudökolinnade rajamist (muuseas Hiinasse) vastavalt ideedele, mille ta esitas algselt oma raamatus «Syntymättömien sukupolvien Eurooppa» (1996, uuendatuna eesti keeles «Tuleviku Euroopa. Veel sündimata sugupõlvede tee», tlk Kalle Kurg).
Ökoasumi rajamise võimalusi jm on ta korduvalt tutvustanud ka Eestis.Paloheimo tegutses roheliste partei Vihreä Liitto esindajana Soome parlamendis aastail 1987–1995 ning on kuulunud mitmesse autoriteetsesse rahvusvahelisse komiteesse, mis tegelevad keskkonnaprobleemidega.
Ta on rohkem kui kümne maailma loomust ja käekäiku käsitleva raamatu autor. 2014. aastal pöördusid prof Paloheimo ja prof U. B. Lindström ÜRO peasekretäri ja sekretariaadi poole märgukirjaga, milles sisaldus idee, et ülemaailmse katastroofi ärahoidmisele saaks suunata riikide sõjalisi struktuure. Elukaitseline Soome organisatsioon Vihreä Elämänsuojeluliitto algatas
2015. aastal prof Eero Paloheimo ja dotsent Leena Vilkka isikus liikumise «Save the Planet. Unite-the-armies», millel on 2016. aastast oma veebileht, kus kogutakse ideele toetusallkirju kogu maailmast.


authors:
Saatejuht-Produtsent
Katriin Tralla

description: Postimehe otse-eetris oli täna Keskerakonna esimeheks kandideeriv Yana Toom. Toom on lubanud sel korral lõpuni minna ning oma kandidatuuri Edgar Savisaare kasuks mitte taandada.

title: PÄEVAINTERVJUU Toom: ma ei kavatse olla iga hinna eest salongikõlbulik, kui võimule pääsen

maintext:
Yana Toom tunnistas Postimehe stuudios, et on eelnevalt vältinud teemat, mis puudutab tema Keskerakonna esimeheks saamist, kuid nentis, et et praeguses olukorras, kus temast on saanud mitteformaalne liider, ei ole tal võimalik põõsasse pugeda.
Veel augustis kinnitas Toom Kanal 2-le antud intervjuus, et erakonna esimeheks ei kandideeri, kuna erakond polevat valmis venelasest juhiks.
Põhjenduseks, miks Toom tahaks saada erakonna esimeheks vastas ta, et ta silm lööb särama, kui saab tööd teha ja uusi ideid välja töötada.
Valdavalt on Toomi toetajaskonnas vene keelt kõnelevad liikmed, kuid Toomi sõnul on tal toetajaid veel. «Keskerakondlased ei ole russofoobid ja ma ei ole neile välistatud.» Keskerakond ongi Toomi sõnul integratsioonimehhanism.
Keskerakonna on viimased kuud elanud surnud ringis, nentis Toom, ning lisas, et uutest lendavatest ideedest on puudu. «Agenda on tuhmunud ja tolmunud.»
Toom leidis veel, et paljud Keskerakonna ladvikus olevad inimesed ei kompa piire ning üritavad olla «liialt salongikõlbulikud». Toom ise lubas, et võimule pääsedes ei kavatse ta iga hinna eest salongikõlbulik olla ning pidas seda eelkõige Taavi Rõivasele meele järgi olemise püüdeks.
Keskerakonna juhi valimised toimuvad 5. novembril.


description: Omapärane juhtum leidis aset Sõmeru konstaabli vastuvõturuumis, kuhu ilmus üks kohalikke peremehi. Kui konstaabel mehelt küsis tuleku põhjust, siis peremees häbelikult seletas, et ta tulnud teatama oma naise kadunuksjäämist.

title: Postimees 1938. aastal: oletati surma - oli sünd!

maintext:
Tal olnud naisega, kes oli rase, tüli. Sellest naine vihastanud ja läinud ära, lubades minna isakoju. Südames polnudki mees vihane olnud, mille pärast ta mõni tund hiljem naisekoju sõitnud lepitust otsima.
Seal selgus kohkunud mehele, et naise vanemad kogu loost midagi ei tea ja naine on jäljetult kadunuks jäänud. Mees otsis teda koos vanematega kõikjalt, kust aga osati, kuid mingisuguseid tulemusi otsimine ei annud. Samuti polnud ükski naaber ta naist peale kodust lahkumist näinud. Mehel ei jäänud lõpuks midagi muud üle, kui läks politseile oma õnnetust kurtma. Arvas, et küllap naine on surnud.
Kuuldes, et naine on rase, helistas konstaabel igaks juhuks Rakvere haiglasse. Ja sealt kuuliski – et naine on tõesti seal ja vahepeal sünnitanud poja. Muide, isa kadus politseiniku juurest kiiresti ja jooksis niisuguse hooga linna poole, nagu oleks olnud ta kannul hulk kurje vaime.
22.10.1938


description: Kuskil Kremli koridorides kohtuvad juhuslikult Nadežda Krupskaja ja Leonid Brežnev. Krupskaja ütleb: «Oi, Leonid Iljitš, kas te mäletate mind, ma olen Krupskaja... Nadežda.» Brežnev vaikib mõne sekundi, siis kortsutab kulmu, tõstab käed ja vastab joviaalselt: «Loomulikult mäletan. Ja teie meest, vanakest Krupskit, mäletan ka suurepäraselt.»

title: Taavi Minnik: vanake Kupce lahkumine

maintext:
Juhtkiri: tervist, proua president!
Kersti Kaljulaidi on viimaste päevade vältel kiidetud nii ülevoolavalt, et isegi kui kõik kiidusõnad on õigustatud, on peaaegu piinlik neid siinkohal korrata.


description: Õpetajate Lehes 28. oktoobril  2016:

title: Õpetajate Lehes sel reedel: pagulasperede lastest, tugispetsialistidest

maintext:
Meil on pagulasperede lastelt mõndagi õppida!
Kuidas lõimitakse pagulaste lapsi kooliellu Ameerikas ja Eestis. Ameerikas nimetatakse sisserännanute lapsi uuteks ameeriklasteks. Seal peetakse väga tähtsaks, et pagulasperede lapsed osaleksid aktiivselt klassivälistes huviringides ja teeksid sporti. USA-s on rajatud klubid, mis pagulaste lastele huvitegevust pakuvad. Pagulaste lastele seatakse ambitsioonikad eesmärgid, näiteks peavad nad pääsema kõrgkooli.
Vähem müra, rohkem häid mõtteid
Kuidas mõjutab akustika õppija ja õpetaja tervist, tuju ja töövõimet? Spetsialistid selgitavad, milline on Eesti haridusasutuste akustika.
Iga kool vajab tugispetsialiste
„Iga koolilaps peab saama vajalikku tuge kiiresti ning alati, kui seda vaja on. Eestis on hariduslike erivajadustega lapsi üle 23 000 ja nad moodustavad ligi 17 protsenti üldhariduskoolide õpilaste koguarvust,” kirjutab riigikogu liige Mailis Reps.
Vahetusõpilaseks Eestisse? Miks mitte!
Enne kui minna pikaks ajaks vahetusõpilasena välismaale, võiks katsetada õpilaselu mõnes Eesti koolis. VeniVidiVici programm on nelja aastaga õpilasvahetust pakkunud enam kui 300 õpilasele, kaasatud on juba 101 kooli.
Tõnis käib Singapuris lasteaias
Tõnis on nelja ja poole aastane eesti poiss, kes on pisut üle aasta käinud Singapuris kakskeelses lasteaias, kus üks õpetaja suhtleb lastega inglise ja teine hiina keeles.
Eesti õppejõud koolitasid Afganistani ämmaemandaid
Tallinna tervishoiu kõrgkooli ämmaemanduse õppejõud koolitasid Moodle’i keskkonnas Afganistani ämmaemandaid. Kursuse teemad toetasid osalejate ettevalmistust tervisekasvatuse loengute pidamiseks Afganistani 7–12-aastastele koolitüdrukutele.
Mis on sotsiaalsed pädevused ja kuidas neid õpetada.
Tallinna Kuristiku gümnaasiumi õpetaja Mailis Ostra nendib oma uuringu põhjal, et meie õpetajatel pole terviklikku ettekujutust sellest, mis on sotsiaalsed pädevused. Ometi tuleb neid kujundada. Ostra pakub siin abivahendiks hollandlaste väga ülevaatlikku sotsiaalsete pädevuste mudelit.
Kas islam ja kristlus mahuvad koos Euroopasse ära?
Tartu ülikooli usuteaduskonna võrdleva usundiloo vanemteadur Peeter Espak tõdeb, et kuniks Euroopa ei leia üles austust enda kultuuri, oma seaduste, tavade ja õigusriigi vastu, pole õigust nõuda selle kultuuri austamist teistelt. Lahenduseks on haridus ja haritus eelkõige omaenda tsivilisatsiooni kohta – mitte katse luua utoopiaühiskondi.
Varjust välja! ehk Gümnasistid kogevad üliõpilaselu
Võib juhtuda, et tudengivarjul tuleb astuda varjust välja ja asuda ise tegutsema: üks sai näiteks kaasa elada päris operatsioonile, teine pidi tegema tunnikontrolli, kolmas õppis mikroskoopi kasutama ja neljas kukkus elus esimest korda palatis patsiendi haiguslugu kirjeldades kokku.
Lasteküla pere kokkukasvamine kestab kogu aeg
Narva-Jõesuu SOS lastekülas elab 40 vene keelt kõnelevat last: neist 35 küla kuues peremajas ja viis 40 kilomeetri kaugusel Voka külas, kus üks perevanem kasvatab lapsi oma kodus. See on esimene taoline perekodu Eestis. Ühes majas kasvab pereema Tatjana Ivanova ja peretädi Jelena Vladimirova hoole all viis last: 3-, 4-, 13- ja 16-aastased poisid ja 14-aastane tüdruk.
Kui vaja, löön tunnis laulu, tantsu ja trummigi
Lapsed tunnevad kohe ära, kui õpetajale ei meeldi koolis, ütleb Melliste algkooli-lasteaia õpetaja Pille Saan ega suuda mõista, miks mossis pedagoogid oma kohast kinni hoiavad.
Härjapea jõgi – ei midagi erilist
Mait Talts kirjutab, et Tallinna Härjapea jõe saatuses pole midagi erakordset, ja toob mõned tuntud ja ka vähem tuntud paralleelid laiast maailmast.


authors:
Ene Ergma
Akadeemik
Endine Poliitik

description: Kümme aastat tagasi valiti paljude poliitikute ja loomingulise intelligentsi suureks rõõmuks Eesti Vabariigi presidendiks härra Ilves. Ma ei jaganud seda suurt rõõmu, kuna tunnetasin, et Ilvesel pole sisu, et olla president Eesti rahvale. Kuid olen austanud enamuse valikuid ja lootsin, et eksin, kirjutab akadeemik ja endine poliitik Ene Ergma.

title: Ene Ergma: nägemiseni, härra Vabariigi President! Tere, härra Ilves!

maintext:
Minul paluti avaldada arvamust selle kohta, mis võiks jääda president Ilvese kümnest valitsemisaastast ajalukku.
Ajalugu on karm tõelisus ja seda ei saa hinnata tänase päeva või ajahetke tasemel. On ju tohutult tuntud inimesi, kelle teod aja möödudes kaovad, nagu jookseb vesi läbi sõrmede. Kas president Ilvese teod jõuavad maailma ajalukku? Kahtlen. Arvan, et kogu Eesti rahvas võiks jõuda 20. sajandi maailma ajaloo raamatusse oma kahe iseseisvuse saagaga. Ja usun, et maailma muusikaajalukku kuulub kindlasti maestro Arvo Pärt.
Kuid on olemas Eesti enda ajalugu ja seal on kindlasti president Ilvesel koht olemas – see on iseenesest mõistetav.
Olen paljudega nõus, et president Ilves ei suutnud teha end mõistetavaks enamikule Eesti inimestele.
Aga viskame pilgu kümne aasta tagusesse aega.
2007 Pronkspoiss, 2008 Gruusia sõda, 2008–2009 finants- ja majanduskriis, Silvergate ja Jääkelder, Ukraina kriis. N-ö abielukriise ma ei soovi arutada, kuna ka presidendil on õigus olla inimene koos oma heade ja halbade omadustega. Minu jaoks eksisteerib piir, millest ei tohiks üle astuda mitte keegi, kellel on soov oma nina teise inimese eraellu toppida. Loomulikult, kui just osalised ise ei armasta oma eraelu publiku ette tassida...
2007. aasta pronksiöös ei olnud Ilvese roll nähtav, kuid minu jaoks oli väga tugev märk, et temast sai tõsine eestkõneleja küberjulgeoleku küsimustes, kes tõstis selle teema maailmas tõsisele tasemele. Ma ise püüdsin vahetult pärast pronksiööd ja sellele järgnenud küberrünnakuid seda tõelist 21. sajandi mittetraditsioonilist hädaohtu tõstatada Euroopa parlamentide spiikrite konverentsil 2007. aasta Bratislavas, kuid kahjuks vähendasid lühike esinemisaeg (umbes 3 minutit) ja probleemi tõsiduse täielik mittemõistmine minu soovi sellega tegeleda. President Ilves suutis selle barjääri ületada. Tänu talle!
2008. aasta – Gruusia sõja teemal oli president Ilves oli üks aktiivsemaid Baltimaade presidente, kes seda probleemi päevakorral hoidis. Kahjuks saavutas Venemaa osaliselt oma eesmärgid, okupeerides Lõuna-Osseetia ja Abhaasia, kuid arvan, et just endiste Nõukogude bloki maade presidentide aktiivne tegevus ei võimaldanud president Putinil täielikult saavutada oma eesmärki – hävitada Gruusias demokraatia alged ja nende püüdlused saada Euroopa Liidu ja NATO liikmeks.
2009–2010 finants- ja majanduskriisi ajal oli põhiline raskus Eesti valitsusel ja parlamendil.
Silvergate´ile (2012) järgnenud Jääkelder oli üldiselt kaunis hädine tegevus, mis lõppude lõpuks ka hääbus.
Ja siis kõige tõsisem kriisikolle, mis hõõgus juba pikka aega – Ukraina. Arvan, et ka siin on president Ilves teinud head tööd.
Ülejäänud tegevus on ju väga täpselt raamistatud Eesti Vabariigi põhiseaduse ja Vabariigi Presidendi seadusega.
Olen paljude nendega nõus, kes ütlevad, et president Ilves ei suutnud teha end mõistetavaks enamikule Eesti inimestele. Arvan, et selle põhjuseks oli tema arrogantsus inimeste suhtes, kes elasid siin Eestis nõukogude võimu ajal. Kõige teravamalt tunnetasin seda president Ilvese suhtumises 20. Augusti Klubi liikmetesse (need inimesed, kes 20. augustil 1991 hääletasid Ülemnõukogus Eesti iseseisvuse taastamise poolt), kelle hulgas tõepoolest oli inimesi, kes olid komparteis kõrgetel kohtadel, ent kui Eestil tekkis võimalus lahkuda Nõukogude Liidust, oli enamik neist selle sammu poolt – s.t vaba Eesti poolt.
Kuid veel kord: laskem ajal tegutseda, sest võib-olla aastaid hiljem vaatame paljudele asjadele hoopis teisiti.
Aitäh, president Ilves!


description: Keskerakonna juhatusse kuuluv riigikogu aseesimees, erakonna esimeheks kandideeriv Jüri Ratas ütles täna Postimehe otsestuudios, et on erakonnakaaslastega mitu kuud kandideerimise osas nõu pidanud ja näeb, et partei on muutusteks valmis.

title: PÄEVAINTERVJUU Mida teeks Jüri Ratas Keskerakonna esimehena?

maintext:
Ratas rääkis Postimehele antud intervjuus, et Keskerakonna 1093 delegaati peavad 5. novembril otsustama, kes on erakonnale parem juht. «Olen seda otsust tehes väga tõsiselt pidanud nõu oma erakonnakaaslastega üle Eestimaa. See nõupidamine pole olnud viimased nädalad, see on olnud viimased kuud, võib-olla isegi juba üle aasta. Ma näen täna seda toetust, mulle tundub, et erakond on täna küps teatud muutusi tegema ja edasi minema,» lausus ta.
Ratas ütles, et tema juhitud Keskerakond oleks juhtimisstiililt teistsugune, laiapõhjalisem. Enda sõnul on ta alati toetanud tugeva meeskonna olemasolu ja konsensuslikke otsuseid.
Küsimusele, millist rolli näeks ta esimeheks saades partei praegusel juhil Edgar Savisaarel, vastas Ratas, et ka Savisaar on oodatud meeskonda edasi panustama. «Aga me saame ju aru, et ühtki inimest ei saa jõuga tõsta ühte või teise kohta. See sõltub ka väga palju temast,» ütles ta ja lisas, et inimestele, kes on erakonnale palju andnud, on olemas auesimehe positsioon, kuid inimene ise peab seda positsiooni tahtma. «Tema tegemised ja panus Keskerakonda on kindlasti piisavalt väärikad, et seda positsiooni kanda.»
Ratas nentis ka, et seni on Savisaar korduvalt deklareerinud, et pole auesimehe kohast huvitatud. «See on tema õigus, aga see, et Keskerakonnal selline ametinimetus on, on mõistlik ja võib-olla ühel hetkel meie mõtted või soovid muutuvad,» ütles ta.


authors: Uppsala Ülikooli Soome-Ugri Keelte Professor

description: Uppsala ülikooli soome-ugri keeleteadlased Rogier Blokland, Virve Raag ja Raimo Raag kutsuvad loobuma Eesti Keele Instituudi ühendamisest Tartu Ülikooliga.

title: Keeleteadlaste üleskutse: kas siis selle maa keel polegi enam tähtis?

maintext:
Viimasel ajal on Eesti avalikkuses peetud mõttevahetust Eesti ülikoolide, teadusasutuste ja rakenduskõrgkoolide võrgu ja tegevussuundade üle. Arutelu sai alguse augustis 2015 avaldatud lõppraportist, mille autor on Gunnar Okk. Kõrvaltvaatajate ja eesti keelt tähtsaks pidavate teadlastena soovime jagada mõningaid mõtteid, mis meil on tekkinud Eestis toimunud poleemikat jälgides.
Nagu lõppraportist selgub, on selle peamised soovitused viia läbi ulatuslik kõrghariduse ja teadustegevuse reform, kujundada ümber kõrghariduse ja teadustegevuse rahastamismudel ning tutvuda põhjalikult Soome ja Taani kogemustega kõrgharidus- ja teaduspoliitiliste otsuste praktilisel elluviimisel ning sealsete reformide tulemustega. See on kõik arusaadav ja tervitatavgi, sest eks ole ju Eesti väike ja piiratud inim- ja raharessursiga riik ning olemasolevate ressursside ratsionaalne kasutamine on tähtis.
Toome ühe näite. Eestis on kuus avalik-õiguslikku ülikooli, üheksa riigi rakenduskõrgkooli ja üks eraõiguslik kõrgkool, niisiis kokku kuusteist kõrgharidust andvat asutust. Kümne miljoni elanikuga Rootsis on kuusteist ülikooli ja kolmkümmend üks kõrgkooli, kusjuures ülikooliks peetakse Rootsis kõrgharidusasutust, millel on õigus anda doktorikraadi; kuningriigis kõrgkoolidel sellist õigust ei ole.
Arvata-loota, et Tartu Ülikooli töötajad suudaksid oma igapäevaste tööülesannete kõrvalt vaba käega ka eesti keele hooldamise ja korraldamise ülesandeid täita, on pehmelt öeldes võhiklik ja tegelikkusest väga kauge.
Kui mängida mõttega, et Rootsi üli- ja kõrgkoolide võrgu tihedus on optimaalne ja kanda see üle Eesti oludele, saaksime arvuks kaks ülikooli ja neli-viis kõrgkooli. Kas saadud arvud on Eestile tõesti optimaalsed, on teine küsimus, samuti kes peaks kellega ühinema, kui üldse ühineda, aga riigile oleks kuue või seitsme kõrgharidust andva asutuse rahastamine (viieteistkümne või kuueteistkümne asemel) kahtlemata jõukohasem.
Vähemalt võib nii tunduda, aga kui kõrgkoolide arvu vähendada sel teel, et olemasolevaid kõrgharidusasutusi ühendada, ei ole rahaline võit kuigi suur, sest rahastamist vajavate (= palka saavate) inimeste arv ei muutu.
Eelpool puudutasime ainult kõrgharidust andvaid asutusi ja jätsime tahtlikult arvestamata teadusasutused. Viimaseid on Eestis kokku üheksa: seitse on riigi omandis ja kaks avalik-õiguslikud. Jätsime teadusasutused eelnevast välja, sest kõrgkoolid ja teadusasutused on erineva tegevusprofiiliga. Kõrgkooli tähtsaim eesmärk on, nagu nimetuski näitab, anda kõrgharidust, kuna aga teadusasutus tegeleb teadusliku uurimisega.
See tähendab, et pole sugugi kindel, et ühendatavate kõrgkoolide ja teadusasutuste tegevust annab üldse ühendada nende sisulise omavahelise sobimatuse tõttu, võib-olla ka muudel põhjustel. Enne iga ühendamisotsuse langetamist tulebki hoolikalt kaaluda poolt- ja vastuargumente, sest ühendamise eesmärk ei või olla ometi otsus, mille tagajärjed tekitaksid vastavale teadusvaldkonnale kahju. Näiteks meile teada-tuntud teadusvaldkonnas – eesti ja soome-ugri keeleteadus – on soovitud ühendada Eesti Keele Instituuti Tartu Ülikooliga.
Eesti Keele Instituudis, mis asub Tallinnas, uuritakse tänapäeva eesti keelt, eesti keele ajalugu, Eesti murdeid ja soome-ugri keeli; antakse Eesti riigiasutustele ja üldsusele tasuta keelenõu, koordineeritakse ja arendatakse eesti teadusterminoloogiat, osutatakse keeletehnoloogilisi ja muid teenuseid erivajadustega inimestele, kogutakse, säilitatakse ja arendatakse keelealaseid kogusid ja andmebaase ning avaldatakse kirjastuse Eesti Keele Sihtasutuse kaudu keeleteaduslikke töid, sõnaraamatuid, keelealaseid käsi- ja aimeraamatuid, lisaks eesti ilukirjandust ja maailma väärtkirjanduse tõlkeid.
Selline teadus- ja arendustegevus ei haaku kuidagi ülikooli tegevusega. Arvata-loota, et Tartu Ülikooli töötajad suudaksid oma igapäevaste tööülesannete kõrvalt vaba käega ka eesti keele hooldamise ja korraldamise ülesandeid täita, on pehmelt öeldes võhiklik ja tegelikkusest väga kauge. See oleks ka pretsedenditu.
Igas meile teada riigis hoitakse teadus- ja arendusasutusi kõrgharidussüsteemist lahus. Nii ka Rootsis, kus Keele ja Rahvapärimuste Instituut tegeleb keelehoolde, keelekäsiraamatute koostamise ja sõnaraamatutööga, samuti murrete, isiku- ja kohanimede kogumise, säilitamise ja uurimisega.
Instituudi keskus on Uppsalas, kuid keelekorralduslik töö, kaasa arvatud Rootsi ametlike vähemuskeelte ja viipekeele arendamine, käib peamiselt instituudi Stockholmi osakonnas. Rootsis tehtava terminoloogiatöö eest vastutab AB Terminologicetrum TNC (aktsiaselts Terminoloogiakeskus TNC) asukohaga Stockholmis.
Milleks lõhkuda toimivaid ja ennast igati õigustanud struktuure? Lammutada on lihtne, lammutatut uuesti üles ehitada teadagi raskem.
Igas riigis on rahvusteadused muude teadusvaldkondadega võrrelduna eriseisundis. Põhjus on ilmne: rahvusteaduste alal tehtav teadus- ja arendustöö on eelkõige vastava riigi vastutus. See tõdemus kajastub ka Eesti Vabariigi põhiseaduse preambulis, mille kohaselt peab Eesti riik tagama eesti rahvuse, keele ja kultuuri säilimise läbi aegade.
Öeldu ei tähenda sugugi, et Eesti rahvusteadusi ei võiks mujalgi uurida ja arendada – uuritaksegi, seda isegi kõrgel teaduslikul tasemel ja tulemuslikult –, kuid peavastutus Eesti rahvusteaduste eest lasub ikkagi ainult vastaval riigil endal, järelikult Eestil – ja ainult Eestil. Sel taustal tundub eesmärk suurendada eesti keelt uurivate teadusasutuste rahvusvahelist konkurentsivõimet küllalt veider.
On ütlematagi selge, et rahvusteaduste eriseisund peab kajastuma ka neil aegadel, mil riik on sunnitud raha kokku hoidma. Viimase aja migratsioonidebati taustal võib veidi teravdatult küsida, kes üldse on eestlane. Sõltumata vastajast ja tema poliitilistest vaadetest, on eestlaseks olemise defineerimisel ikka esmase kriteeriumina rõhutatud eesti keele oskust. See pole sugugi üllatav, sest on ju eesti keel veel lähiminevikus olnud ohustatud seisundis ja veel praegugi elab Eestis suur hulk inimesi, kelle eesti keele oskus on emakeeleoskusest kaugel.
Seepärast tunduks ülearunegi meelde tuletada, et Eesti riigi püsimiseks on esmatähtis eesti keele ja kultuuri eest hoolitsemine. Pole ju palju muud, mis eristaks eestlast teistest rahvustest. Kui Eesti riik ise oma keele ja kultuuri arendamise ja püsimise eest hea ei seisa, siis ei tee seda keegi. Kas siis selle maa keel saab ja võib olla meile mitte esmatähtis?


description: Lähenev kellakeeramine tekitab alati veidi elevust ja toob välja nii selle poolt- kui vastuargumente. 2000. aastal otsustati Eestis talveajale pidama jääda, ent see tõi kaasa palju pahameelt ja 2002. aastal asuti taas kaks korda aastas kella keerama, et elada ühes rütmis Euroopa ühisturuga.

title: Mida kirjutati kellakeeramisest siis, kui me seda mõnda aega ei teinud?

maintext:
Otsisime välja, mida kirjutati kellakeeramisest 2001. aastal, mil Eesti elas talveajas.
Bahovski: Baltimaade veidrikud euroopasse pürgimas
Erkki Bahovski 2001. aasta 2. jaanuaril
Läti valitsuse eilne otsus kehtestada kevadel taas suveaeg pani Baltimaad tõsiselt jaburasse olukorda ja näitab samas Eesti vastuolulist poliitikat Euroopa Liitu pürgimisel.
Läti kellakeeramisega tekib olukord, kus Eestis ja Leedus on üks, Lätis teine aeg. Liiatigi on Eestil pool aastat Lääne-Euroopaga sama ja Soomest erinev aeg.
Kas keegi kujutaks näiteks ette, et Hollandist läbi Belgia Prantsusmaale sõites tuleks Belgias kella keerata? Varssavist Tallinna sõites tuleb aga kella hakata keerama kolmel korral.
Oli ju teada, et Euroopa Komisjon on esitanud Euroopa Parlamendile ja ministrite nõukogule ettepaneku, mille järgi tuleb märtsi lõpust oktoobri lõpuni kindlalt suveaeg. On enam-vähem kindel, et see otsus ka läbi läheb, sest suveaja küsimus ei tekita suuri vaidlusi ja siseturu paremaks funktsioneerimiseks on tõesti loogiline, et elu võimalikult ühiste kellaaegade järgi käib.
Aga mitte Eesti elu. Ajal, mil me rusikaga vastu rinda peksame ja teatame, kui tähtis on meile Euroopa Liit ja ühine siseturg, teeme ise otsuseid, mis on ühisturu vaimuga karjuvas vastuolus. Me ei keera kella.
Euroopa Liidu silmis on Baltimaad saamas endale veidriku mainet. Kas keegi kujutaks näiteks ette, et Hollandist läbi Belgia Prantsusmaale sõites tuleks Belgias kella keerata? Varssavist Tallinna sõites tuleb aga kella hakata keerama kolmel korral.
Aastavahetuse ilutulestik Euroopa Liidust lahkuda otsustanud Suurbritannia pealinnas asuva kuulsa kella Big Beni ümber. Foto: Reuters
Biin: Loodame, et mõne aja pärast lõpetatakse rumalus
Aarne Biin, kirjanik 2001. aasta 23. aprillil
Asi on tegelikult selles, et tegelikult ei ela inimene päikese järgi, tänapäeval juba üldse mitte. Maal, talus elati. Tõusti nii nagu loodus ja elu nõudsid. Loomad lähevad valguse saabudes rahutuks, tööd tahavad teha. Nii venisid suvised päevad ääretult pikaks ja ajal, kui päike üle keskpäeva kaldus, tuli lõunauinakut teha, et õhtuni jaksaks. Talvel seevastu polnud sügavas ööpimeduses varaste tundidega midagi peale hakata ja nii magati kauem.
Kui heita korraks pilk ajavööndite kaardile, leiame sealt palju lõbusat ja õpetlikku. Igatahes elab mõni maa mitte üks, vaid isegi mitu tundi vales ajas.
Kõigest sellest ei järeldu midagi, mis räägiks kella keeramise poolt. Täpselt sama teeks välja, kui me hakkaksime lihtsalt tund varem tõusma ja tööle minema. Kogu küsimus siin peitubki.
Kõike seda võime loomulikult arutama jäädagi, sest valitsus on selgelt näidanud oma jäärapäisust palju elulisemateski küsimustes, olgu või rongiliikluses.
Selles maailmas on kõik kõigega seoses. Tööpäeva algus ja transpordigraafikud, teiste töökohtade tööajad, kaupluste ja söögikohtade lahtiolekuajad ja nii edasi.
Kellaaja muutmine, nii vägivaldne ja vastumeelne, kui see ka ei tunduks, on lihtsaim viis sellest segadusest pääseda. Kõik muud argumendid on paratamatult otsitud ja vaieldavad. Neist peamine - energiasääst siinseis oludes - veel kõige vaieldavam.
Kõike seda võime loomulikult arutama jäädagi, sest valitsus on selgelt näidanud oma jäärapäisust palju elulisemateski küsimustes, olgu või rongiliikluses.
Neid on kunagi valitud ja pidagu rahvas nüüd suu kinni! Jääb vaid loota, et mõne aja pärast teeb elu meile meie rumalused ise selgeks.
Kurjategijatelt kätte saadud kellad Foto: Soome politsei
Fjuk: Talveaja suvine eksperiment vajab muutmist
Ignar Fjuk, Riigikogu liige (Reformierakond) 2001. aasta 2. mail
Kellakeeramisest loobumine on igas seltskonnas arutamist, sageli ka ilkumist vääriv teema. Kunagine hurraaoptimism elada oma aja järgi on asendunud ebamugava ja otsekohese küsimusega - kaua siis veel?
Arvan, et mitte kaua. Talveaja suvine eksperiment meie laiuskraadil ning põhja- ja lõunanaabritest erinev «kalender» on kohatud ning vajavad ümberotsustamist. Teatavasti toetas kellakeeramisest loobumist ülekaalukas enamus. Kas asja ümberotsustamise taga on taas enamus? Võib arvata.
See ei ole kellegi vandenõu või rumalus, et maailm kella keerab. Pigem paratamatus, kui kasutada kõiki võimalusi ja ise teha valikuid.
Tänaste rahulolematute seas on ka neid, kes pakuvad igavese talveaja asemele igavest suveaega. Kas siis nüüd ühest kraavist teise? Seda küll ei tahaks. Peale esimest «talvist» suve proovisin järgnenud talve jooksul meie põhjamaist hommikut ja õhtut modelleerida vastavalt «päästvale» suveajale. Ja tõtt-öelda, ka see ei meeldinud. Hommikune tööle- või kooliminek jäid enam kui kaheks kuuks täiesti pimedasse aega, samas ei ulatunud kojuminek aga veel valgeni.
See ei ole kellegi vandenõu või rumalus, et maailm kella keerab. Pigem paratamatus, kui kasutada kõiki võimalusi ja ise teha valikuid. Ka ei ole ju saladus, et paljud teisedki riigid on katseliselt loobunud kellakeeramisest (nagu nüüd meie!), kuid hiljem selle juurde naasnud.
Veelgi enam! Kellegagi ühtsesse majandus- või eluruumi (EL või siis meie põhja-lõunatelje naabruskond) kuulumine eeldab ühistegevusega seotud ebamugavuste minimeerimist.
/---/
Oluline ei ole rõhutada, kelle otsust muudetakse või kes mida otsustab. Oluline on üldise ühishüve arvestamine. Täna tuleb öelda: nüüd aitab, eksperiment oli väärt, et seda mitte enam korrata. Kogemus on väärt, et edasi minna.
Karu: Talveaeg röövib aega
Emeriitprofessor Toomas Karu 2001. aasta 20. juulil
Ajakirjanduses ilmuvad juba teist aastat jätkuvalt artiklid kellakeeeramise poolt ja vastu. Samas tunnetavad kõik, et meie praegune kellaaeg on kuidagi paigast ära ja reaalse eluga vastuolus.
/---/
Millised on siis praeguse Eesti kellaaja süsteemi puudused? Põhipuuduseks on asjaolu, et päiksetõus kevadel, eriti suvel ja sügisel langeb liiga varajasele kellaajale (meil kehtiva kellaajasüsteemi puhul), samas päikese loojumine langeb samuti liiga varajasele kellaajale.
Eesti riik on siin hakkama saanud andestamatu veaga, mis tuleb parandada ja meie rahvale need igapäevased oma aja tunnid tagasi anda.
Selle tagajärjel on inimestelt sundkorras iga päev ära võetud kaks tundi tööpäevajärgset aega, mida oleks hädavajalik kasutada kas puhkuseks, spordiks, koduste tööde tegemiseks vms.
See on inimese vaba aeg, milleks tal on konstitutsiooniline õigus. Eesti riik on siin hakkama saanud andestamatu veaga, mis tuleb parandada ja meie rahvale need igapäevased oma aja tunnid tagasi anda.
/---/
Olukord on seda totram, et see on meie enda valitsuse tekitatud. See ei ole lihtsalt viga, vaid selle tagajärg on kogu riigi elanikkonna töövõime ja isikliku heaolu oluline vähendamine. Ei ole mingit õigustust määrata terve riik elama tähtajatu stressi tingimustes.
Väljapääsuks on mitu lihtsat võimalust. Esimene ja kõige loogilisem neist oleks keerata kella esimesel võimalusel ühe tunni võrra edasi. Sellega satume Soomega ühesugusesse ajavööndisse ja edasi keerame kella samamoodi kui soomlased, igal kevadel ja sügisel. Kellakeeramise ohud on üle dramatiseeritud.
Selleks, et sassiläinud kellaaeg lõpuks normaliseerida, tuleks luua vastav ettevalmistusgrupp valitsuse tasemel.
Teine võimalus: keerata sügisel kella ühe tunni võrra ette ja järgmisel kevadel veel ühe tunni võrra samas suunas. Sellega normaliseeriksime suvise aja. Töö- või kooliajal läheb väljas küll tunni võrra hiljem valgeks, seevastu koju tulles oleme võitnud oma kaks hädavajalikku vaba aja tundi päevavalges tagasi.
Selleks, et sassiläinud kellaaeg lõpuks normaliseerida, tuleks luua vastav ettevalmistusgrupp valitsuse tasemel.
Kellakeeramine. Foto: AP/Scanpix
Kellakeeramise ajaloost
Suveajale ülemineku idee tekkis selleks, et võimalikult ratsionaalselt ära kasutada päikesevalgust ning säästa energiat. Selle idee käis esimesena välja Benjamin Franklin 1784. aastal Pariisis. 1907. käis William Willet Suurbritannias välja idee keerata kellasid 20 minuti võrra edasi neljal aprillikuu pühapäeval. See teeks kuu lõpus kokku 80 minutit edasi keeratud aega. Septembrikuus oleks sama süsteemi järgi jällegi kellasid tagasi keeratud.
Suveaeg võeti kasutusele aga alles Esimese maailmasõja ajal, seda muidugi just nimelt energia kokkuhoiu nimel. Esimesena tegi seda Saksamaa koos oma liitlastega, peatselt ka Inglismaa ja tema liitlased ning nii mõnigi muu Euroopa riik. Eestis tehti seda esimest korda 1917. aasta 14. juulil ja hiljem veel kaks korda - kummagi Saksa okupatsiooni ajal.
Nõukogude Liidus keerati kella esimest korda 1981. aasta 1.aprillil 1981. aastal. Millisesse ajavööndisse keegi paigutus sai vägagi poliitiliseks küsimuseks. 1989. - 1996. aastal Eestis suveajale üleminekut ei toimunud. Lühiajaliselt ei keeratud kella 2000. aastast alates, ent 2002. aastal võeti suveaeg taas kasutusele.
Suveajale lähevad üle kõik Euroopa Liidu liikmesriigid, kuna siseturu ühtse toimimise huvides kehtib kogu Euroopa Liidus ühine kuupäev ja kellaaeg suveaja alguse kohta.


description: Keskerakonnal on leerid. Usupreestri Edgar Esimese leerilapsed on Toom, Lenk ja Ivanova. Teises leeris käivad Simson, Reps ja Ratas. Kolmandad istuvad Tallinna linnavalitsuses, on vait ja ootavad oma aega. Leerilapsi on ka üle riigi laiali, kes üldse ei teagi, et pealinnas käib leeridevaheline sõda. Sõjas on paratamatult aga võitjad ja kaotajad, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tarmo Pikner.

title: Tarmo Pikner: Eestil on nüüd oma kodukootud putš

maintext:
Kohe, kui Mailis Repsi hääled olid Estonia teatris kokku loetud ja Savisaar tõstis parajasti sel puhul šampusepokaali, otsustasid Simsoni leerilapsed kutsuda järgmiseks päevaks kokku juhatuse erakorralise koosoleku. Nimelt lugesid Repsimsonid peasekretäri Oudekki Loone mererohelistest silmadest välja, et Savisaar oli pistnud kümme Repsi häält oma taskusse. Selline alatu kokkumäng läks Oudekkile kalliks maksma – ei saanud ta olla aastatki partei peasekretär.
Et sellise kokkumängu tõestamine kuulub selgeltnägijate tuleproovi valdkonda, siis Loone tagasikutsumine peasekretäri kohalt vormistati usalduse kaotusena OÜ Midfield garantiikirjadega manipuleerimise eest. Ei aidanud Loone naiivne ettepanek võtta vigurivänt Toobali (endine erakonna peasekretär) allkirjad garantiikirjadelt tagasi, nagu Putin võttis allkirja Eesti – Vene piirileppelt.
Keskerakonna Toompea kontorisse, mis varsti pidi kuuluma reklaamifirma omanikule Paavo Pettaile, marssis harrastuslukksepp Jaak Aab, vahetas erakonna kontori ukselukud ja haaras Oudekki tooli endale. Isegi paljunäinud ajakirjanikud, kes mängu lähedalt jälgisid, ei saanud pihta, mis teoksil ja pärisid kohale veerenud Savisaarelt aru. Selgus, et käib keskerakonna võimu ülevõtmine – elementaarne.
Elementaarne oli Savisaarele see, et sahkerdades oma vanale kamraadile Siim Kallasele tegelikult Repsile kuulunud hääli, tõi ta paksu pahanduse majja. Nüüd võib Savisaarel lõpuks tõepoolest vesi ahjus olla – kui juba naised Savisaarele vastu hakkavad, siis nalja ei mõisteta. Reps-Simson tandemile keeratakse üks ratas lisaks alla ja kihutatakse kindla plaaniga 5. novembril parteikoosolekule, kus vennaarmu ei tunta.
Ainuke, kes vennaarmu võib nautida, on Savisaare leeripoiss Heimar Lenk, kes oma õde Maarika Tuus-Lauluga on samas paadis. Teises paarisaerulises paadis ponnistavad aerudel Simson ja Reps ning Ratas on roolija kohal. Selge on see, et suund on võetud parkettpõrandale, sinna kus kõlblikud parteid maid ja puid jagavad. Kas paadi suund on õige, peaks õigupoolest roolijast sõltuma, kuid korraldusi Ratas miskipärast veel ei jaga.
Eesti sai omaenda putši
Ka Eestil on nüüd oma kodukootud putš. Putšimeistriks osutus Jaanus Karilaid, kes viimasel parteikongressil valiti savisaarlaste häältega keskerakonna aseesimeheks. Nüüd võttis Karilaid kätte ja hüppas oma vaimse isa paadist Repsimsoni paati üle ja kuulutas välja uue partei kongressi. Et asi oleks kõigile üheselt mõistetav, ütles ta temale omaselt sirgelt välja, et järgmine partei esimees olgu Jüri Ratas.
Nagu savisaarlane Siret Kotka lausus, alustati «ainukese Eesti poliitilise legendi vastu tapupoliitikat» ja kõik peaksid tunnistama, et nende juht on Savisaar. Keskerakondlaste europoliitik Yana Toom lisas, et simsonlased ajavad partei lõhki ja siis polevatki enam millegi pärast sõdida. Siit saab teha vähemalt ühe järelduse – Toomi arvates on sõda keskerakonnas igati normaalne ja tarvilik nähtus.
Nüüd juba endine peasekretär Oudekki Loone sõnastas diagnoosi: käib kahe ideoloogia vaheline võitlus, parteis on algatatud ideoloogiline võitlus ja poliitiline sõda. Sõjas on aga paratamatult võitjad ja kaotajad, esimesed haavatud on juba kanderaamidel.
Kesknädalast sai neljapäev
Kuigi parajasti oli neljapäev, ei seganud see partei häälekandja Kesknädala peatoimetaja Urmi Reinde ametist lahti laskmist. Keskerakonna äksi täis juhatus leidis, et tõeline savisaarlane Reinde ei sobi sellist häälekandjat juhtima – nüüd on vaja hakata õiget häält kuulutama ja ilmselt saab partei üllitis nüüdsest nimeks Keskneljapäev.
Reinde pisaraid ei uskunud keegi, kui ta kurtis, et valelikud parteikaaslased on ekslikult pidanud teda vaenlase kujuks, ometi on ta truult oma isandat 18 aastat teeninud ja jääb Edgari selja taha.
Nimetatud seljatagune on aga hõredaks jäänud ja sellele Repsimsonid mängivadki. Valitud on tõeline bolševike strateegia – kõigepealt tuleb võtta telegraaf, raudteejaam ja lennuväli (riigikogu fraktsioon, juhatus ja volikogu). Seejärel tuleb ronida kongressil pulti ja kuulutada: on selline partei! Astume salongi ja võtame meile kuuluva koha sisse parketil – küll keegi tantsule kutsub.
Niisiis, seriaali «Otsitakse kõige keskmist keskerakondlast» järgmine vaatus tuleb ettekandele kahe nädala pärast, kui tuleb kokku partei volikogu. Seniks – leerilapsed, aerudele!
Tarmo Pikner on töötanud 18 aastat Saare maavalitsuses arendusjuhi ja välissuhete juhina ning samuti ELi programmisekretariaadis. Ta on endine Lümanda vallavanem ja kuulunud rahvusvaheliste organisatsioonide Eurohouse, B7 ja CPMRi juhatusse. Pikneri sulest on ilmunud raamat «Eesti orhideed».


authors:
Siiri Treufeld
Mtü Eesti Rohelised Koolihoovid Juht

description: Koolihoov peaks olema koht, kus laps saab aktiivselt ja turvaliselt liikuda, mängida ja seeläbi ka õppida. Kingitusena Eesti Vabariigi 100. sünnipäevaks saavad Eestimaa koolide hoovid pakkuda meie lastele selleks rohkem võimalusi, toetades loovuse ja kehalise aktiivsuse kaudu lapse terviklikku kujunemist, kirjutab MTÜ Eesti Rohelised Koolihoovid juht Siiri Treufeld.

title: Siiri Treufeld: koolihoovid võiks pakkuda midagi palju enamat

maintext:
Lapse arengut mõjutavad positiivses suunas piisav liikumine, mängulisus, elamuslikkus, loomingulisus ja kogemuslikkus, neile töötavad vastu liigselt autokeskne ja istuv elustiil ning pidev ümbritsetus nutiseadmetest. 2014. aastal Katrin Aasvee ja Jaana Rahno poolt läbi viidud Eesti koolilaste tervisekäitumise uuringust selgus, et lapsed ei liigu piisavalt: ainult veerand Eesti lastest ja noortest liigub ühe tunni päevas, nagu soovitab Maailma Tervishoiu Organisatsioon.
Vähene kehaline aktiivsus on aga suur terviserisk ja põhjus, miks on tekkimas nn tagaistme põlvkond, kellel avalduvad erinevad ülekaalulisusega seotud terviseprobleemid, keskendumishäired, samuti vähenenud sotsiaalsed oskused. Lastel on kadumas teadmised ümbritsevast keskkonnast ja võime looduses toimuvaga seoseid luua. Hea ja kvaliteetne väliruum liikumiseks, kohtumisteks ja erinevateks füüsilisteks tegevusteks on muutumas aina olulisemaks, mõjutades laste igapäevaseid liikumisvalikuid.
Koolihoove ei ole maksimaalselt ära kasutatud
Koolihoovid omavad laste arengu mitmekülgsel toetamisel suurt potentsiaali, millele meil ei ole seni tähelepanu pööratud ega seda ka ära kasutatud. Tulevikus võiks just koolihoov pakkuda lastele enam võimalusi aktiivseks liikumiseks, mitmekülgseks tegutsemiseks ja õppimiseks. Välisriikide praktika näitab, et lasteasutuste väliruumi oskuslik kujundamine meelitab õpilasi rohkem väljas liikuma, on õpetajale ainetundides heaks abimeheks ning suurendab otseste kogemuste kaudu laste maailmapilti ja veendumusi.
Mitmekülgne koolihoov pakub võimalust uurida lähemalt ümbritsevat keskkonda ja mõtestada looduses toimuvaid protsesse, võimaldades lastel õppida läbi kõigi meelte ja isikliku kogemuse, mis on teadmiste kinnistamisel eriti oluline. Uuringud on näidanud, et lapse suhestumine ümbritseva looduskeskkonnaga omab määravat tähtsust elukestvate väärtushinnangute ja täisväärtuslikuks inimeseks kujunemise seisukohast.
Värskes õhus mängimisel ja õppimisel on lastele positiivne mõju – lapsed on aktiivsemad ja tervemad kui need, kes ei viibi nii palju väljas. Õppetundide käigus kooli poolt korraldatud retked ja väljasõidud loodusesse on sageli aeganõudvad ja kulukad, mistõttu pole need alati otstarbekad. Lapsed vajavad liikumisvõimalusi väliruumis aga iga päev. Kuna kooliruumiga suhestub enamus lapsi väga kergesti, võikski õpilasi igapäevaselt rohkem õues liikuma ärgitada, viies ka õppetunde koolihoovidesse.
Skandinaaviamaades on üsna tavapärane see, et koolide ja lasteaedade hoovides on looduslikest materjalidest seiklusmänguväljakud ja isegi lõkkeplatsid, misläbi saab juba lapsepõlves luua kontakti loomulike ohuolukordade ja nendes käitumisega. Igapäevast riski võtmist peetakse laste arengu seisukohast pigem positiivseks. Hea ja kvaliteetne kooli väliruum võiks tekitada lastes uudishimu, katsetamishuvi ja küsimusi ümbritseva kohta.
Kantuna soovist luua ka Eestimaa koolidele looduslikult põnevad ja aktiivset liikumist soodustavad keskkonnad, on MTÜ Eesti Rohelised Koolihoovid algatanud Eesti Vabariik 100 programmi raames projekti «Lapsed koolihoovi liikuma ja õppima». Selle käigus viiakse viieteistkümnes koolis üle Eesti läbi ideekorjed, mis päädivad aastal 2017 nende koolihoovide uuendamisega. Õpilastelt ja kooliperelt oodatakse ettepanekuid ja unistusi sellest, milliseid võimalusi koolihoov pakkuda võiks, olgu selleks siis õppimine, sportimine ja mängimine, aga ka peenarde loomine ja taimede kasvatamine. Ideid oodatakse just lastelt endilt, kes hoove ise enim kasutavad. Lastele tulevad ideede elluviimisel appi maastikuarhitektid, kellega koostöös töötatakse igale koolile välja erilahendus.
Vahest ei olegi tarvis koolihoovi püstitada kalleid ja ressursimahukaid rajatisi. Sellest olulisem on teadvustada, mida meie lapsed mitmekülgseks lapsepõlveks vajavad ja töötada sellele toetudes välja nutikad ja loovad lahendused.


authors: Riigikogu Vabaerakonna Fraktsiooni Liige

description: Esmaspäeval otsuseni jõudnud valimissaagas on vähe tähelepanu saanud minu jaoks oluline aspekt. Tegemist oli muutuste ja seisaku omavahelise võitluse teise etapiga. Kuigi presidendi käed ei ole piisavalt pikad muutuste juhtimiseks, on see positsioon märgiline ja selle ameti kandja saab olla vähemalt sõnades ka seisaku lõhkuja.

title: Artur Talvik: presidendi valimine - valus nagu puhastustuli!

maintext:
Sellest mõttelaadist lähtuvalt olen käitunud ka läbi kogu valimiste aja ja ilmselt ei saa ka ükski minu ja Vabaerakonna valija seda meile ette heita, sest just muutuste soovis ju meid valitigi. Õnneks oli valimistel ka kandidaat, kes oli valmis muutuste sõnumit kandma.
Poliitiline maailm on läbi elamas suuri muutusi kogu maailmas. Internetiajastu on võtnud võimult võimaluse omada info monopoli, mistõttu igasugune hämamine tuleb kohe ilmsiks ja PR-trikkidega olukordade ilustamine lihtsalt ei toimi. Muutusteprotsess võib pendli visata ka teise äärde, tuues esile reaktsioonilisemaid jõude, aga fakt on see, et vana moodi enam edasi ei saa ja uues ei ole veel päris selgust.
Muutuste aeg on kaasa toonud huvitavaid valimistulemusi paljudes riikides, teistsuguseid valimisi USAs ja mitmete valimiste ummikusse jooksmist (Hispaania, Austria jne). Eestis algas see tagasihoidlikult riigikogu valimistega, mille tulemusel said mandaadi kaks uut erakonda, ja jätkus juba jõulisemalt presidendivalimistega.
Kui kevadel oli üldine arvamus, et ju tehakse Kallas presidendiks, siis sügisel oli pilt hoopis teine. Rõõmustab asjaolu, et hoolimata valimiste läbikukkumisest valimiskogus tulid selgeks võitjaks siiski muutuste sõnumi kandjad. Valimiskogu teise vooru häältelugemisel lähestikku istunud Jõks ja Kallas lausa visualiseerisid uue ja vana võitlust.
Muutumas on ka suuremad erakonnad.
Vanad juhid ja juhtimisviisid piinlevad agoonias. Pärast puhastumist võib soovida ainult muutusteks valmis olevate erakondade koalitsiooni. Kui seda ei tule, siis on järgmine võimalus muutuste eest seisjatel näiteks valida kohalike omavalitsuste valimise ajal kogukondlikku sõnumit kandvate valimisliitude poolt.
Sümpaatne ja huvitav oli presidendivalimiste pikk kampaania. Suure huviga jälgis seda ka laiem üldsus, kuigi sõna sekka öelda sai ainult arvamusküsitlustes, seda ka sotsioloogilise valemi läbi. Ent arutelu käis pea igas seltskonnas, kuhu sel perioodil sattusin. Üldsuse poliitiline aktiveerumine on selge märk muutuste soovist.
Missugustest muutustest siis juttu on?
Esiteks muidugi poliitilise kultuuri muutumisest. Nii tõestasid need valimised, et väikeste tagatubade poliittehnoloogilised nipid ei läinud läbi. Täpsem oleks öelda, et läksid läbi osaliselt, aga õnneks ei viinud nende soovitud tulemuseni. Juhtiva võimuerakonna ülbus ja enesekindlus sai saatusliku hoobi. Ega võitlus ole veel lõppenud, aga senine juhtimisstiil sai kõva maksahoobi.
Telefoniõigus on out.
Toomas Hendrik Ilves pani telefoniõigust kasutades ja osa parteide tagatubadele Jüri Luike promodes oma presidendikarjäärile magedavõitu punkti. Kuidas ei suutnud nii suurte poliitiliste kogemustega inimene ette näha seda, et tema tegevus tuleb ilmsiks ja saab väga negatiivse varjundi?
Jah, ta ei helistanud fraktsiooni esimeestele, aga veelgi küünilisemaks teeb loo see, et kõned tehti osa erakondade mõjukatele liikmetele. Piltlikult öeldes kasutas ta telefoniõigust tagatoa mõjutamiseks. Telefoniõiguse uudis läks kulutulena riigikogu koridorides liikvele. Teades osa erakondade antipaatiat president Ilvese suhtes, võis kindel olla, et väärikas kandidaat Jüri Luik blokeeritakse esimesel võimalusel. Nii ka läks. See on valus õppetund tulevikuks. Presidendi avalike suhete osakonna hämav vastus mõjus loole veel nagu bensiini viskamine kaminatulle.
Spinnid on arvamuskujundamise räpane tööriist. Uues poliitilises kultuuris on oluline osa ka ajakirjandusel. Liiga tihti on näha, kuidas õelad ja kavalad spinnid satuvad ilma ajakirjandusliku filtrita meediasse. Positiivse näitena saab tuua paljude valimisliitude parteitutest (ja ka parteilastest) liikmed, kes ei lasknud ennast manipulatsioonidest hämada ja tegid oma otsuse kandidaadi sõnumist ja enda südametunnistusest lähtudes.
Riiklikud huvid ei saa jääda eneseupitamise varju.
N-ö eilse poliitika osa on ka oma erakonnast pärit kandidaatide upitamine. Esimestes voorudes takerdus selle taha eesmärk leida Eestile president. Meie fraktsioonil oli raske, aga positiivne kogemus koostööst valitsuserakonnaga. Nii mõnelegi meie liikmele nõudis tõsist eneseületamist IRLiga ühise kandidaadiga välja tulemine. Suur tagasilöök oli hetk, mil IRL tuli välja reklaamlehtedega, millega nad üritasid kinnistada parteivälist kandidaati oma parteiga. Õnneks ei läinud meie ühine kandidaat sellega kaasa ja ka IRL sai oma veast aru. Kõige valusamad vitsad eneseupitamisega kaasa minemise eest sai EKRE. See ämber koliseb veel kaua.
Maailmavaatevaba partokraatlik mõtlemine uues poliitilises olukorras ei toimi.
Vaba mandaadi printsiip on in. Saadikurühmade esimeeste tihti kasutatav väljend «ma kontrollin nii või naa palju hääli» uues olukorras ei toimi. Nagu valimised näitasid, kõlas see pigem pokkerimängija blufina, mis ei tähenda, et fraktsioon ei või olla oma valikus ühtne. Vaba mandaat tähendab, et probleem on läbi arutatud, mitte tagatoa poolt peale surutud. Fraktsiooni esimehed peaksid kajastama tegelikku olukorda, mitte arvama, et saadikud käituvad parteisõduritena.
Avatus ja läbipaistvus.
Uus president on öelnud, et riigiasjade sahtel peab olema avatud ja läbipaistev. See on väga raske ülesanne ja selle täitmine nõuab praeguses Eestis erakordset pingutust.
Aga valimiskord ja eriti asjaajamine enne viimast vooru riigikogus jättis väga mõru maitse. Stagnatsiooni ja muutuste vahelises võitluses nurga alt vaadates toimus muutuste võit jesuiitlikku printsiipi «eesmärk pühendab abinõu» jälgides. Et seda printsiipi ei peaks järgmistel presidendivalimistel kasutama, vajab presidendivalimiste kord põhjalikku muutmist. Muutuste protsess peab viima ka presidendi otsevalimisteni.
Kui paljud otsisid valimiste käigus rahva isa või ema, siis mina seda ei teinud. Minu nägemuses peaks Eesti olema tugevatest kogukondadest koosnev riik ja presidendi roll sellises riigis on olla pigem nende kogukondade liitja. Kui Kersti Kaljulaid selle ülesandega hakkama saab, siis on meil väga hästi läinud.


authors:
Edward Lucas
Briti Ajakirjanik

description: Putini propagandist kaitseb sissetungi Ungarisse 1956. aastal. Mida järgmiseks, küsib kolumnist Edward Lucas.

title: Edward Lucase kolumn: Putini propagandist kaitseb sissetungi Ungarisse

maintext:
Ungari ülestõus 60 aastat tagasi ning selle mahasurumine Nõukogude sissetungi tulemusena oli üks sõjajärgse Euroopa ajaloo tähtsamaid sündmusi. See hävitas Nõukogude Liidu tõsiseltvõetavuse suure osa idealistlike vasakpoolsete seas. See märkis lääne poliitika suurt läbikukkumist: hõivatud Inglise-Prantsuse sõjalise avantüüriga Suessis, puudus meil igasugune isu toetada ülestõusu või üritada peatada Nõukogude sekkumist. Samuti saatis see läände suure põgenikevoolu, mis võeti vastu kiiduväärse lahkusega.
Venemaa seisukoha muutumine
Kuriteole järgnes, nagu alati, vale, mis seisnes peamiselt selles, et ülestõusnud ei olnud patrioodid ja demokraadid, vaid fašistid. Ungarlased heitsid selle kõrvale niipea kui võimalik – mäletan ülestõusu hukatud juhi Imre Nagy haua külastamist varsti pärast tema ümbermatmist 1989. aastal pärast aastakümneid tähistamata hauas. (Samuti mäletan kohtumist võluva noore laitmatult liberaalsete vaadetega Ungari poliitikuga; tema nimi oli Viktor Orbán, aga see on üks teine jutt).
13. juuli 1956: Värskelt Ministrite Nõukogu esimeheks saanud Imre Nagy (ees paremal) lõpetas just oma inauguratsioonikõne. Foto: Scanpix
Ülestõusu 40. aastapäeval 1996. aastal polnud kahtlustki, et Venemaa jagas ungarlaste vaatenurka. Boriss Jeltsin oli Kremlis ning Venemaa näitas üles vähest huvi oma imperialistliku mineviku vastu. 2006. aastal 50. aastapäeval esitas Vladimir Putin koguni ettevaatliku vabanduse.
Nüüdseks on olukord muutunud. Venemaa peapropagandist Dmitri Kisseljov esitas riigi tähtsamas pühapäevaõhtuses uudistesaates Vesti Nedeli (Nädala Uudised) Nõukogude propagandaviise moel, mida pole kuuldud aastakümneid. Ungari ülestõus oli ehk esimene «värvilise revolutsiooni» näide, väitis ta – rahva võimu kasutamine vaenuliku välisriigi luureteenistuste mahitusel eesmärgiga tekitada kaost ning viia läbi režiimimuutus.
Ajalugu poliitika teenistuses
Loomulikult ei vasta see tõele. Härra Kisseljovi loogikat kasutades oleks esimene värviline revolutsioon Kronstadti ülestõus bolševike vastu 1921. aastal. Sõjajärgse perioodi sündmustest oleks Ida-Berliini 1953. aasta ülestõus sellele palju parem pretendent kui Ungari sündmused kolm aastat hiljem.
Ajakiri Time kuulutas Ungari vabadusvõitleja 1956. aasta aasta inimeseks. Foto: The Time/Scanpix
Tähtsam mõte on see, et Kremli propaganda tekitab nüüd sujuva seose Nõukogude totalitarismi ajastu ning tänapäeva Venemaa vahele. Seda, mida vangistatud rahvad tegelikult Nõukogude võimu all mõtlesid või tundsid, ei võeta üldse arvesse. Kui nad vastupanu osutasid, on ainus seletus lääne võimumängud.
See ei ole Vene historiograafia viimaste aastate sünget trendi arvestades suur üllatus. Samas on see väärt alus spekulatsioonide vaatamiseks kohustusliku härra Kisseljovi programmi tulevase sisu üle. 2018. aasta pakub kindlasti võimalust õigustada Nõukogude juhitud sissetungi Tšehhoslovakkiasse. 1968. aasta Praha kevad ei olnud kommunismi reformimise idealistlike katsete õilmitsemine, vaid ekspansioonile suunatud NATO vandenõu.
Mille ümberkirjutamist me veel näeme?
Järgmisena saabub võimalus tähistada 1939. aasta Molotovi-Ribbentropi pakti kui kiiduväärselt pragmaatilist taktikalist sammu, mis tehti ajal, kui lääneriigid olid samavõrd valmis Hitleriga kokkuleppeid sõlmima. Pange end valmis 2019. aasta 17. septembri pidustusteks Nõukogude ennetava Poola-invasiooni üle.
On veelgi murettekitavam näha, kuidas seda loogikat on võimalik laiendada sisepoliitikale. Ei ole veel liiga hilja tähistada 1936. aastal alanud Suure Terrori 80. aastapäeva. Pealegi, karmid ajad nõuavad karme meetmeid. Nii on võimalik õigustada ka Gulagi: miks mitte panna lääne spioonid ja provokaatorid riigi hüvanguks tööle?
Samuti ei maksa unustada, et 19. detsembril möödub Leonid Brežnevi sünnist 110 aastat. Ta pole mitte raugast naerualune, vaid suure tarkuse ja stabiilsuse allikas rahutus maailmas. Härra Putini Kremlis viibimise pikenedes ei tundu ka see enam naljakas.


authors:
Rainer Ratnik
Advokaadibüroo Lextal Advokaat

description: Tervise Arengu Instituudi (TAI) töö tulemusel valminud riskianalüüsist selgub, et Paldiski mnt asukoht on selle teenuse osutamiseks sobimatu. See tähendab, et kohalike elanike ja ettevõtjate kohtusse pöördumine oli ainuõige samm, kirjutab advokaadibüroo LEXTAL advokaat Rainer Ratnik, kes esindab kohalikke elanikke ja ettevõtjaid võitluses uue süstlavahetuspunkti rajamise vastu.

title: Rainer Ratnik: TAI analüüs kinnitab, et Pelgulinna elanike kaebus süstlavahetuspunkti vastu on põhjendatud

maintext:
TAI avaldas riskianalüüsi, mis järeldab, et süstlavahetuse korraldamine toob lähiümbruses kaasa suured elulised riskid. Just sellele analüüsile tuginedes teatas TAI, et ei toeta süstlavahetuse korraldamist aadressil Paldiski mnt 36a.
Enne Põhja-Tallinna linnaosavalitsuse sekkumist oli süstlavahetuspunkt õiges kohas ja abivajajatele lähedal, järeldub analüüsist. Linnaosavalitsus survestab endiselt, et süstlavahetust korraldataks selleks uues, kuid ebasobilikus asukohas. Ühtlasi on linnaosavanem Facebooki vahendusel teatanud, et uues asukohas süstlavahetuse korraldamiseks on raha andnud Arsenali keskus, mille läheduses oli süstlavahetuspunkt varem.
Analüüs toetab kohtusse pöördujaid
Nördinud kohalikud elanikud ja ettevõtjad on pöördunud kaebusega halduskohtu poole. Kohtumenetlus on täna kestmas ning TAI avaldatud riskianalüüs on selles kaebajate hinnangul oluline tõend.
Kohtusse pöördujatele on meedias heidetud ette kaastunde puudumist ning süstalde mitte jagamisest tekkivate kahjudega arvestama jätmist. TAI analüüsist nähtub, et kohtusse pöördunud inimesed ja ettevõtjad on teinud kogu Tallinnale teene ning moraliseeriv näpuviibutamine peaks olema tegelikult suunatud linnaosale.
Süstlavahetuse teenuse osutamine hõlmab elulisi riske. TAI hinnangul on olulisimad ohud seotud piirkonnas liikuvate laste turvalisusega ning ohuga puutuda kokku süstlanõeltega ning seeläbi saada raske nakkushaigus. Suuri murekohti on veel. Kaebajate õnneks on TAI teatanud, et ei ole nõus aadressil Paldiski mnt 36a süstlavahetuse korraldamist rahastama. Seega saab lai ring inimesi juba täna natukene kergemalt hingata lootuses, et kui TAI antud asukohas teenuse osutamist ei toeta, siis süstlavahetust seal korraldama ei asuta.
Tuleb tugineda faktidele
Kogu Tallinna elanike ja ettevõtjate huvides on, et mis tahes elukeskkonda puudutavate otsuste tegemisel lähtutakse faktidele tuginevatest argumentidest. Linnaosavalitsus põhjendas oma otsust süstlavahetuse äraviimisel senisest asukohast aadressil Erika 5a sellega, et kohalikele elanikele oli see probleem.
Tegelikult tehti sellega kohalikele elanikele aga karuteene, sest TAI analüüsist järeldub, et just see piirkond vajas süstlavahetuse teenust. Esiteks on seal piirkonnas palju inimesi, kes seda teenust vajavad. Teiseks peab süstlavahetuse teenus mõju omamiseks olema abivajajale väga lähedal. Seega soovis linnaosavalitsus punkti kolimisega Põhja-Tallinna teise serva võtta abivajajatelt neile väga olulise teenuse või muuta selle kasutamine senisest märkimisväärselt keerulisemaks.
Kodanikualgatus ja -julgus viisid kohalikud elanikud ja ettevõtjad kohtusse. Kohtusse pöördumine nõuab kiiret tegutsemist, südikust, selget eesmärki ja ressursse. Kohtupraktikas on selle vaidlusega analoogsed n-ö tuulepargi kaasused, kus kohalike elanike huvid on ristakuti omavalitsuse ning võimalike ärihuvidega. Need on olukorrad, mil oma huvide kaitsmiseks ei piisa mitte üksnes artikli kirjutamisest või hääletuskasti juures oma hinnangu andmisest. Kohtusse pöördumine on neil puhkudel vajalik, sest kohtuvõimul on õigus sekkuda, kui selleks on alus.