description: Eesti Tervise Fond valis tänavuseks aasta arstiks Ida-Virumaa perearsti Reet Toominga. Saaremaalt oli mitme patsiendi poolt aasta arsti tiitlile üles seatud Kuressaare perearst Sille Väli, keda kirjeldatakse sõnadega empaatiline, hooliv, sõbralik ja alati abivalmis. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Saarlased püüdsid aasta arsti tiitlit


description: Mina ja ka paljud minu põlvkonna inimesed mäletavad uue poliitika tulekut, ilma et sellest enne oleks pasundatud. Ta lihtsalt tuli, sest aeg oli küps. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Haisev uus poliitika

maintext:
Arvamus
Haisev uus poliitika
Laupäev, 17. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Mina ja ka paljud minu põlvkonna inimesed mäletavad uue poliitika tulekut, ilma et sellest enne oleks pasundatud. Ta lihtsalt tuli, sest aeg oli küps.
Rohelise mõtteviisiga inimesed alustasid fosforiidisõda. Mäletan, et “sõda” ei alanud otseselt mitte kaevandamise kui majandusharu vastu, vaid sellega seonduvatele probleemidele tähelepanu juhtimiseks. Virumaa on juba pikka aega olnud meie kaevandus- ja tööstuspiirkond, kuid seda laga, mis sinna “punastel” aastatel maha jäeti, andis kaua seedida.
Hirm fosforiidikaevandamise ees oli kantud just sellest vaatenurgast, et kõik väärtuslik koos saadava tuluga läheb Moskva käsutusse, aga kogu kaasnev saast jääb Eestimaale. Kardeti, et me jääme elama tingimustesse, mille käes vaevlevad nii mitmedki Siberi väikerahvad tänase päevani.
Uus poliitika oli minu silmis see, et ka sotsialistliku liiduvabariigi juhtkond läks selle protsessiga kaasa.
Edasi tuli ERSP asutamine, mis oli juba midagi päris uut. Ainuvõimsa kompartei kõrvale tekkis alternatiiv – kes seda oleks veel mõnda aega varem osanud ennustada! Üha enam räägiti NSVL-i koosseisu kuuluvast isemajandavast Eestist, rahvuskonservatiivsed jõud aga tegutsesid selle nimel, et taastada Eesti Vabariik.
Asutati Kodanike Komitee, alustati Eesti Vabariigi sünnijärgsete kodanike registreerimisega. Poliitilise aktiivsuse tippu tõusis Muinsuskaitse Selts, hakati väärtustama kõike seda, mis oli enne okupatsiooni olnud. Venemaa vangilaagrite piinadest vabanesid Lagle Parek, Mart Niklus, Enn Tarto ja veel mitmed tulevased nimekad iseseisva riigi poliitikud.
Ka see oli minu silmis uus poliitika, et iseseisvumisprotsessi suudeti kaasata suur hulk rahvuslikult meelestatud punategelasi. Siinkohal ei pea ma silmas mitte neid aferiste, kes asusid sinimustvalget lippu lehvitades hõiskama, et nad on komparteis olnud vaid selleks, et seda lammutada.
Seltsimehed lehvitasid trikoloori isiklikes huvides, et endale uues ühiskonnas mõni mugav positsioon ammutada. Mis sest, et punakaaneline parteipilet oli igaks juhuks sahtlipõhja sügavusse ära peidetud. Kui midagi oleks impeeriumi jõul tagasi pööratud, siis oleksid nad end punapileti lehvitades uue süsteemi lammutajaks kuulutanud.
Plats puhtaks!
Taasiseseisvunud Eesti esimesed demokraatlikud parlamendivalimised võitnud Isamaa lubas platsi puhtaks lüüa. See oli midagi täiesti uut! Ajastu sümboliks sai luuaga vehkiv isamaaliselt meelestatud noor poliitik. Kuidas protsess aga tegelikkuses kulges, saavad meenutada need, kes seda aega mäletavad.
Vehkisid luudadega mis nad vehkisid, aga pronksmees, mille oleks saanud Vene vägede lahkumisel neile pidulikult kaasa anda – ilma suuremat jama tekitamata! – jäi oma kohale edasi. Selleks, et oleks koht, kus riigivastased saaksid meelsust näitamas käia. Häda oli vaid selles, et koht pealinna südames polnud teps mitte sobiv punalippude lehvitamiseks.
Olen näinud telerist pilti, kus märatsevate punaveteranide rahustamiseks pakiti autodesse ja viidi ära meie riigilipud! Kas see oligi siis “plats puhtaks!”-poliitika? Hiljem olid isamaalased tänu kokkuleppele internats Koganiga isegi pealinnas võimul. Juba siis hakkas väljend “uus poliitika” muutuma sõnakõlksuks. Samas ei saa eitada Isamaa panust suuna kättenäitamises Eesti arengule, millest ei ole seni julgenud taganeda mitte ükski valitsuskoalitsioon.
Järgmine suure suuga uue poliitika kuulutaja sündis Res Publica nime all. Rahvas oli eelnevast uuest poliitikast tüdinud ja läks nendega valimistel kaasa. Altaril muutusi vandunud uued poliitikud ei saanudki kaua valitseda, kui algasid skandaalid. Päevavalgele ilmusid sarikihutajast justiitsministri patud, kellele peaminister näitas “kollast kaarti“. Edasi järgnes mõõdikuteskandaal ja koostati kõigi aegade eriskummalisem korruptsiooni vastu võitlemise plaan. Ei aidanud ka kirikuvanne, järjekordne uus poliitika sai riigis kehtida vaid paar aastat ja lõppes Juhan Partsi valitsuse tagasiastumisega.
Sellele järgnes Res Publica maine langus, mis sundis teda abi otsima teistelt erakondadelt. Ellujäämiseks käidi esmalt koputamas Reformierakonna uksele eesmärgiga leivad ühte kappi panna. Reformikad olid aga ettenägelikumad kui toonased isamaalased, kes lasid end pehmeks rääkida.
Milline supp Isamaa ja Res Publica ühinemisest kokku on keedetud, näeme igal hetkel, mil avalikkuse ette ilmub naeratav Margus Tsahkna, kel pole isegi häbi oma erakonna põhimõtetest loobumise pärast.
Ajud Hundisilma arhiiviriiulil
Nüüd oleme nägemas järjekordset uut poliitikat. Õigemini poliitkultuuri, nagu asjaomased seda ise nimetavad. Seni Reformierakonna pikka valitsemist ja aastatepikkust teerullipoliitikat kritiseerinud keskerakondlased ei märkagi, et nad on oma eelmise juhi Edgar Savisaare pantvangid.
Juba esimesel valitsemisnädalal algas ministriskandaal, mis meenutab natuke Res Publica algusaegu. Vaja oli panna ministriks vähemalt üks Savisaare-leeri mees. Ent kodutöö jäeti tegemata. Meedia andis iga päev tuld vastse maaeluministri pihta, kelle minevik alates lapsepõlvest pöörati lausa pahupidi. Mul hakkas noorhärrast pisut kahjugi, sest kogu valgust kartev info tema kohta pidanuks peaministri laual olema enne, kui ta hoogsalt ministriportfelle jagas.
Aga mis peamine, ka seekordne uus poliitika on juba sellesama teerulli alt läbi käinud. Kõik head ja toredad ideed, mis lubati kasutusele võtta isegi siis, kui need tulevad opositsioonist, on kahjuks märkamata jäänud. Isegi need, mis on tulnud Keskerakonna endistelt opositsioonikaaslastelt, Vabaerakonnast ja EKRE-st. Asi toimib põhimõttel, et kes on sees, see on sees ja kes väljas, see väljas.
Rahvas valis aga uue poliitika ootuses riigikogusse Vabaerakonna ja EKRE. Esimene neist on paar korda koalitsiooniläbirääkimiste ukse taha pääsenud, teine aga päris tänavale jäetud. Selle tõttu ei saa ka öelda, kas nende kahe poolt lubatud uus poliitika oleks tõesti aset leidnud.
Kõige suurema uue poliitika viljelejad on IRL-lased. Igakordse muutumisega koalitsiooni juhterakonna ripatsiks. Kui IRL tõesti soovib nimevahetust, siis praegu võiks mõelda nimele Ühtne Isamaa. Autor: Toivo Vaik Laupäev, 17. detsember 2016.Rohelise mõtteviisiga inimesed alustasid fosforiidisõda. Mäletan, et “sõda” ei alanud otseselt mitte kaevandamise kui majandusharu vastu, vaid sellega seonduvatele probleemidele tähelepanu juhtimiseks. Virumaa on juba pikka aega olnud meie kaevandus- ja tööstuspiirkond, kuid seda laga, mis sinna “punastel” aastatel maha jäeti, andis kaua seedida.Hirm fosforiidikaevandamise ees oli kantud just sellest vaatenurgast, et kõik väärtuslik koos saadava tuluga läheb Moskva käsutusse, aga kogu kaasnev saast jääb Eestimaale. Kardeti, et me jääme elama tingimustesse, mille käes vaevlevad nii mitmedki Siberi väikerahvad tänase päevani.Uus poliitika oli minu silmis see, et ka sotsialistliku liiduvabariigi juhtkond läks selle protsessiga kaasa.Edasi tuli ERSP asutamine, mis oli juba midagi päris uut. Ainuvõimsa kompartei kõrvale tekkis alternatiiv – kes seda oleks veel mõnda aega varem osanud ennustada! Üha enam räägiti NSVL-i koosseisu kuuluvast isemajandavast Eestist, rahvuskonservatiivsed jõud aga tegutsesid selle nimel, et taastada Eesti Vabariik.Asutati Kodanike Komitee, alustati Eesti Vabariigi sünnijärgsete kodanike registreerimisega. Poliitilise aktiivsuse tippu tõusis Muinsuskaitse Selts, hakati väärtustama kõike seda, mis oli enne okupatsiooni olnud. Venemaa vangilaagrite piinadest vabanesid Lagle Parek, Mart Niklus, Enn Tarto ja veel mitmed tulevased nimekad iseseisva riigi poliitikud.Ka see oli minu silmis uus poliitika, et iseseisvumisprotsessi suudeti kaasata suur hulk rahvuslikult meelestatud punategelasi. Siinkohal ei pea ma silmas mitte neid aferiste, kes asusid sinimustvalget lippu lehvitades hõiskama, et nad on komparteis olnud vaid selleks, et seda lammutada.Seltsimehed lehvitasid trikoloori isiklikes huvides, et endale uues ühiskonnas mõni mugav positsioon ammutada. Mis sest, et punakaaneline parteipilet oli igaks juhuks sahtlipõhja sügavusse ära peidetud. Kui midagi oleks impeeriumi jõul tagasi pööratud, siis oleksid nad end punapileti lehvitades uue süsteemi lammutajaks kuulutanud.Taasiseseisvunud Eesti esimesed demokraatlikud parlamendivalimised võitnud Isamaa lubas platsi puhtaks lüüa. See oli midagi täiesti uut! Ajastu sümboliks sai luuaga vehkiv isamaaliselt meelestatud noor poliitik. Kuidas protsess aga tegelikkuses kulges, saavad meenutada need, kes seda aega mäletavad.Vehkisid luudadega mis nad vehkisid, aga pronksmees, mille oleks saanud Vene vägede lahkumisel neile pidulikult kaasa anda – ilma suuremat jama tekitamata! – jäi oma kohale edasi. Selleks, et oleks koht, kus riigivastased saaksid meelsust näitamas käia. Häda oli vaid selles, et koht pealinna südames polnud teps mitte sobiv punalippude lehvitamiseks.Olen näinud telerist pilti, kus märatsevate punaveteranide rahustamiseks pakiti autodesse ja viidi ära meie riigilipud! Kas see oligi siis “plats puhtaks!”-poliitika? Hiljem olid isamaalased tänu kokkuleppele internats Koganiga isegi pealinnas võimul. Juba siis hakkas väljend “uus poliitika” muutuma sõnakõlksuks. Samas ei saa eitada Isamaa panust suuna kättenäitamises Eesti arengule, millest ei ole seni julgenud taganeda mitte ükski valitsuskoalitsioon.Järgmine suure suuga uue poliitika kuulutaja sündis Res Publica nime all. Rahvas oli eelnevast uuest poliitikast tüdinud ja läks nendega valimistel kaasa. Altaril muutusi vandunud uued poliitikud ei saanudki kaua valitseda, kui algasid skandaalid. Päevavalgele ilmusid sarikihutajast justiitsministri patud, kellele peaminister näitas “kollast kaarti“. Edasi järgnes mõõdikuteskandaal ja koostati kõigi aegade eriskummalisem korruptsiooni vastu võitlemise plaan. Ei aidanud ka kirikuvanne, järjekordne uus poliitika sai riigis kehtida vaid paar aastat ja lõppes Juhan Partsi valitsuse tagasiastumisega.Sellele järgnes Res Publica maine langus, mis sundis teda abi otsima teistelt erakondadelt. Ellujäämiseks käidi esmalt koputamas Reformierakonna uksele eesmärgiga leivad ühte kappi panna. Reformikad olid aga ettenägelikumad kui toonased isamaalased, kes lasid end pehmeks rääkida.Milline supp Isamaa ja Res Publica ühinemisest kokku on keedetud, näeme igal hetkel, mil avalikkuse ette ilmub naeratav Margus Tsahkna, kel pole isegi häbi oma erakonna põhimõtetest loobumise pärast.Nüüd oleme nägemas järjekordset uut poliitikat. Õigemini poliitkultuuri, nagu asjaomased seda ise nimetavad. Seni Reformierakonna pikka valitsemist ja aastatepikkust teerullipoliitikat kritiseerinud keskerakondlased ei märkagi, et nad on oma eelmise juhi Edgar Savisaare pantvangid.Juba esimesel valitsemisnädalal algas ministriskandaal, mis meenutab natuke Res Publica algusaegu. Vaja oli panna ministriks vähemalt üks Savisaare-leeri mees. Ent kodutöö jäeti tegemata. Meedia andis iga päev tuld vastse maaeluministri pihta, kelle minevik alates lapsepõlvest pöörati lausa pahupidi. Mul hakkas noorhärrast pisut kahjugi, sest kogu valgust kartev info tema kohta pidanuks peaministri laual olema enne, kui ta hoogsalt ministriportfelle jagas.Aga mis peamine, ka seekordne uus poliitika on juba sellesama teerulli alt läbi käinud. Kõik head ja toredad ideed, mis lubati kasutusele võtta isegi siis, kui need tulevad opositsioonist, on kahjuks märkamata jäänud. Isegi need, mis on tulnud Keskerakonna endistelt opositsioonikaaslastelt, Vabaerakonnast ja EKRE-st. Asi toimib põhimõttel, et kes on sees, see on sees ja kes väljas, see väljas.Rahvas valis aga uue poliitika ootuses riigikogusse Vabaerakonna ja EKRE. Esimene neist on paar korda koalitsiooniläbirääkimiste ukse taha pääsenud, teine aga päris tänavale jäetud. Selle tõttu ei saa ka öelda, kas nende kahe poolt lubatud uus poliitika oleks tõesti aset leidnud.Kõige suurema uue poliitika viljelejad on IRL-lased. Igakordse muutumisega koalitsiooni juhterakonna ripatsiks. Kui IRL tõesti soovib nimevahetust, siis praegu võiks mõelda nimele Ühtne Isamaa.
Veel artikleid samast teemast »

fasttext_language: et


description: Laupäeval, 3. detsembril kl 19 on Leisi keskkooli kinosaalis seikleja, automatkaja ja matkasarjade operaatori Väino Laisaare (pildil) raamatu “4x4 reisid – elu läbi kolme silma” esitlus. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Põnev jutuõhtu Väino Laisaarega

maintext:
NÄDALALÕPP
Põnev jutuõhtu Väino Laisaarega
Reede, 02. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Ivika Laanet Reede, 02. detsember 2016. Foto: erakogu Laupäeval, 3. detsembril kl 19 on Leisi keskkooli kinosaalis seikleja, automatkaja ja matkasarjade operaatori Väino Laisaare (pildil) raamatu “4x4 reisid – elu läbi kolme silma” esitlus.
“Suur osa minu identiteedist on reisimine ning seetõttu pühendan suurema osa laupäevasest õhtust erinevatele reisilugudele ning -juhtumistele,” ütles Väino Laisaar ehk Väints Meie Maale. Ta lisas, et loomulikult räägib ta ka 4x4 reisiraamatust ning sellega seonduvast. Sekka vaadatakse toredaid videoklippe reiside teravamatest ja meeldejäävamatest hetkedest.
Väino sõnul lummab, tõmbab ja huvitab teda kõik maailma erinevate riikide ja äärealadega seonduv. “Elu on andnud mulle võimaluse paljusid kohti ka ise külastada ning seeläbi saan oma kogemusi ja õpitut teistega juttude, piltide ja videote kaudu jagada.”
Seni läbikäidud riikidest on väga sügava mulje jätnud Mongoolia, Peruu ja Sri Lanka. Mitte et teistel riikidel midagi viga oleks, aga nendega on tekkinud mingi isiklik side, mis end aeg-ajalt ikka meelde tuletab.
Pikk protsess
Raamatu kirjutamine osutus talle endale aga üllatavalt pikaldaseks protsessiks. “Enam-vähem risti vastu sellele, milline see minu arvates pidi olema,” muigas ta, viidates, et käsikirja valmimise aeg venis eeldatavaga võrreldes kaheksakordseks. “Nüüd, pool aastat hiljem saab möödunud ajale tagasi vaadates nentida, et läks siiski hästi. Paljud asjad sai hingelt ja mälust välja kirjutada ning pea suudab taas uusi mälestusi talletada.”
Iga reisi kohta kirjutas ta oma mälestustel, piltidel ning sarjal baseeruva konspekti. Mõned nüansid arutas ta läbi ka reisikaaslastega, sest ajas kipuvad asjad oma olemust muutma ning ka inimesed saavad sündmustest väga erinevalt aru ja mäletavad neid teisiti või mingi teise nurga alt. “Usun, et koos eelneva mõttetööga kulus ettevalmistusele kogu protsessi arvesse võttes umbes kolmandik ajast,” tähendas ta.
Küsimusele, milline on tema suhe Saaremaaga, vastas Väino muiates, et ta on Tallinna ja Saaremaa vahet uhanud viimased 8–9 aastat ning tõenäoliselt on ta ka üks kõige enam praamist maha jäänud inimene.
Saaremaa on tore
“Enamasti ei mahu lihtsalt peale, kuid on ette tulnud ka olukordi, kui olen viimasele praamile hiljaks jäänud ning sadamas ööbinud,” meenutas ta. Korra kogu saarel käimise aja jooksul on tal õnnestunud laht ületada ka jääteed mööda. “Saaremaa ise on aga igati tore.” Saarel on tema sõnul piisavalt väikesi teid, mida on põnev avastama sõita, ning kohti, kus saab lastega huvitavalt aega veeta. Olgu selleks siis Kuressaare piiskopilinnus koos sealse muuseumiga, hulgaliselt spaasid, tuulikud, söögi- ja ujumiskohad ning väiksemad sadamad jne. Inimesed on sõbralikud ja lahked.
Väino meenutas, et 2011. aasta suve lõpus sõitsid nad sõpradega Vespa rolleritega Saaremaale tiiru peale ning jäid oma reisiga väga rahule. “Kütuseabi, et järgmisesse tanklasse kohale veaks, saime toona Kihelkonna päästekomandost. Tegelikult on huvitavaid kohti ja teid ka Muhu saarel, kuid see on valdavale osale saare külastajatele kui Väike-Poola, millest transiidi käigus vaid läbi uhatakse,” kõneles ta.
Õhtu korraldaja, Leisi keskkooli infojuht Silvar Mehik ütles, et kui tavaliselt on laupäeviti või pühapäeviti neil Leisi keskkooli saalis kinoõhtud, siis seekord otsustas ta proovida teha midagi teistmoodi lisaks filmivaatamisele. Silvar jälgib ise enda sõnul 4x4 reisisarju suure huviga. “Varasemalt jäi internetist silma, et Väino tuuritab mööda Eestit ja käib oma uut raamatut esitlemas ning sinna juurde põnevat juttu rääkimas. Pärast seda, kui nägin ühe esitluse videot, tekkis soov kutsuda Väino külla. Kuna 4x4 teema huvitab mindki ja huvilisi oleks teisigi, siis saigi Väinole ettepanek tehtud, millega ta meelsasti nõus oli,” rääkis Silvar Mehik. “Suur osa minu identiteedist on reisimine ning seetõttu pühendan suurema osa laupäevasest õhtust erinevatele reisilugudele ning -juhtumistele,” ütles Väino Laisaar ehk Väints Meie Maale. Ta lisas, et loomulikult räägib ta ka 4x4 reisiraamatust ning sellega seonduvast. Sekka vaadatakse toredaid videoklippe reiside teravamatest ja meeldejäävamatest hetkedest.Väino sõnul lummab, tõmbab ja huvitab teda kõik maailma erinevate riikide ja äärealadega seonduv. “Elu on andnud mulle võimaluse paljusid kohti ka ise külastada ning seeläbi saan oma kogemusi ja õpitut teistega juttude, piltide ja videote kaudu jagada.”Seni läbikäidud riikidest on väga sügava mulje jätnud Mongoolia, Peruu ja Sri Lanka. Mitte et teistel riikidel midagi viga oleks, aga nendega on tekkinud mingi isiklik side, mis end aeg-ajalt ikka meelde tuletab.Raamatu kirjutamine osutus talle endale aga üllatavalt pikaldaseks protsessiks. “Enam-vähem risti vastu sellele, milline see minu arvates pidi olema,” muigas ta, viidates, et käsikirja valmimise aeg venis eeldatavaga võrreldes kaheksakordseks. “Nüüd, pool aastat hiljem saab möödunud ajale tagasi vaadates nentida, et läks siiski hästi. Paljud asjad sai hingelt ja mälust välja kirjutada ning pea suudab taas uusi mälestusi talletada.”Iga reisi kohta kirjutas ta oma mälestustel, piltidel ning sarjal baseeruva konspekti. Mõned nüansid arutas ta läbi ka reisikaaslastega, sest ajas kipuvad asjad oma olemust muutma ning ka inimesed saavad sündmustest väga erinevalt aru ja mäletavad neid teisiti või mingi teise nurga alt. “Usun, et koos eelneva mõttetööga kulus ettevalmistusele kogu protsessi arvesse võttes umbes kolmandik ajast,” tähendas ta.Küsimusele, milline on tema suhe Saaremaaga, vastas Väino muiates, et ta on Tallinna ja Saaremaa vahet uhanud viimased 8–9 aastat ning tõenäoliselt on ta ka üks kõige enam praamist maha jäänud inimene.“Enamasti ei mahu lihtsalt peale, kuid on ette tulnud ka olukordi, kui olen viimasele praamile hiljaks jäänud ning sadamas ööbinud,” meenutas ta. Korra kogu saarel käimise aja jooksul on tal õnnestunud laht ületada ka jääteed mööda. “Saaremaa ise on aga igati tore.” Saarel on tema sõnul piisavalt väikesi teid, mida on põnev avastama sõita, ning kohti, kus saab lastega huvitavalt aega veeta. Olgu selleks siis Kuressaare piiskopilinnus koos sealse muuseumiga, hulgaliselt spaasid, tuulikud, söögi- ja ujumiskohad ning väiksemad sadamad jne. Inimesed on sõbralikud ja lahked.Väino meenutas, et 2011. aasta suve lõpus sõitsid nad sõpradega Vespa rolleritega Saaremaale tiiru peale ning jäid oma reisiga väga rahule. “Kütuseabi, et järgmisesse tanklasse kohale veaks, saime toona Kihelkonna päästekomandost. Tegelikult on huvitavaid kohti ja teid ka Muhu saarel, kuid see on valdavale osale saare külastajatele kui Väike-Poola, millest transiidi käigus vaid läbi uhatakse,” kõneles ta.Õhtu korraldaja, Leisi keskkooli infojuht Silvar Mehik ütles, et kui tavaliselt on laupäeviti või pühapäeviti neil Leisi keskkooli saalis kinoõhtud, siis seekord otsustas ta proovida teha midagi teistmoodi lisaks filmivaatamisele. Silvar jälgib ise enda sõnul 4x4 reisisarju suure huviga. “Varasemalt jäi internetist silma, et Väino tuuritab mööda Eestit ja käib oma uut raamatut esitlemas ning sinna juurde põnevat juttu rääkimas. Pärast seda, kui nägin ühe esitluse videot, tekkis soov kutsuda Väino külla. Kuna 4x4 teema huvitab mindki ja huvilisi oleks teisigi, siis saigi Väinole ettepanek tehtud, millega ta meelsasti nõus oli,” rääkis Silvar Mehik.
Veel artikleid samast teemast »


description: Laupäeval kl 11–15 saab Nasva klubis teoks traditsiooniline jõululaat ja kirbukas. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Nasval tuleb jõuluturg ja kirbukas

maintext:
NÄDALALÕPP
Nasval tuleb jõuluturg ja kirbukas
Reede, 02. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Laupäeval kl 11–15 saab Nasva klubis teoks traditsiooniline jõululaat ja kirbukas.
Tee oma kapis korralik puhastus ja too müüki kõik hea ja parem, mida ise enam ei vaja! Väikseks jäänud uisupaar, kapinurka ununenud kasukas või hoopis ilus pidukleit, mida ise enam ei kanna. Küpsetad maitsvaid küpsetisi? Kood sooje sokke? Valmistad ehteid? Isetehtud jõulukaardid, piparkoogid…
Lastele on avatud meisterdamisnurk. Autor: NL Reede, 02. detsember 2016.Tee oma kapis korralik puhastus ja too müüki kõik hea ja parem, mida ise enam ei vaja! Väikseks jäänud uisupaar, kapinurka ununenud kasukas või hoopis ilus pidukleit, mida ise enam ei kanna. Küpsetad maitsvaid küpsetisi? Kood sooje sokke? Valmistad ehteid? Isetehtud jõulukaardid, piparkoogid…Lastele on avatud meisterdamisnurk.
Veel artikleid samast teemast »


description: Kohus karistas tingimisi vangistusega meest, kes varastas kolme nädala jooksul Kuressaares SuperAlko poest neli pudelit viina. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Mees varastas poest neli pudelit viina


description: Autoralli MM-sarjas sõitev M-Sport teatas esmaspäeval oma ametlikus pressiteates, et uuel hooajal hakkavad meeskonnas sõitma prantslasest neljakordne maailmameister Sebastien Ogier ning saarlane Ott Tänak. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Uudised
UUS! Ott Tänak sõlmis lepingu M-Spordiga ja jätkab uue kaardilugejaga (1)
Esmaspäev, 12. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: MM Esmaspäev, 12. detsember 2016. Ott Tänak muljeid vahetamas maailmameistri Sebastien Ogier´ga. FOTO: Karli Saul/Delfi Autoralli MM-sarjas sõitev M-Sport teatas esmaspäeval oma ametlikus pressiteates, et uuel hooajal hakkavad meeskonnas sõitma prantslasest neljakordne maailmameister Sebastien Ogier ning saarlane Ott Tänak.
Eesti parim rallipiloot Ott Tänak sõidab järgmine hooaeg M-Spordis uue kaardilugeja Martin Järveojaga. Seni oli Tänaku kõrval istunud Raigo Mõlder, kes tunnistas, et loobus WRC sarjast isiklikel põhjustel.
"Tore aeg oli, aga teed läksid lahku," ütles Mõlder Õhtulehele partnerlusest Tänakuga. Meeste vahele mingit vimma ei jäänud. "See oli rahulik lahkuminek, viha ei peeta. Asjaga minnakse edasi, sest tegu pole lasteaiaga."
Viimased neli aastat maailmameistriks kroonitud 32-aastane Ogier jäi pärast tänavust hooaega töökohata, kui Volkswagen otsustas rallimaailmast eemale tõmbuda.
Ogier ja tema kaardilugeja Julien Ingrassia on olnud pikalt M-Spordi bossi Malcolm Wilsoni üks lemmik ralliekipaaž maailmas ning nüüd saab ta meestega ka koostööd teha: "Ma pole kunagi teinud saladust, et olen tahtnud Ogier'ga koostööd teha ning nüüd mul on väga hea meel neid meeskonnas tervitada."
"Me läheme hooaja avarallile Monte Carlos vastu autos, mille ukse peal on number üks ning meil on viimaste aastate kõige tugevam sõitjatepaar. Ootan uut hooaega suure õhinaga. Usun, et meil on suurepärane auto ning oleme parimas võimalikus positsioonis," lisas Wilson pressiteate vahendusel.
"Kui Ott ja Martin siia lisada, siis ootab meid üks pagana vägev hooaeg. Tänak sõitis väga muljetavaldava hooaja ning tema panus auto arendamisel on olnud väga suur. Olen kindel, et esimene etapivõit pole tal väga kaugel," uskus Wilson eestlase talenti.
"Sel hooajal saab olema palju uut ja huvitavat, aga ma juba ootan pikisilmi võistluste algust," kommenteeris Sebastein Ogier.
Tänak sõnas: "2016 oli minu jaoks väga hea hooaeg ning saime juurde palju kogemusi ning minust sai tunduvalt parem sõitja. Olen uue Ford Fiestaga palju testisõite teinud ning see on võimas samm edasi."
"Minu jaoks on see esmakordne kogemus aidata autot sisuliselt nullist üles ehitada ning koostöö inseneridega on sujunud väga hästi. Masina võimsus on meeletu ning peaaegu kõik auto komponendid on läbinud uuenduse."
"Saab olema väga põnev aasta ning kogu tiim on väljas ühe eesmärgi nimel. Hea on tervitada meeskonnas ka Ogier'i ja Ingrassiat. Neil on palju kogemust ning usun, et suudame neilt palju õppida. Selles meeskonnas on meeletu potentsiaal," lisas saarlane. Eesti parim rallipiloot Ott Tänak sõidab järgmine hooaeg M-Spordis uue kaardilugeja Martin Järveojaga. Seni oli Tänaku kõrval istunud Raigo Mõlder, kes tunnistas, et loobus WRC sarjast isiklikel põhjustel."Tore aeg oli, aga teed läksid lahku," ütles Mõlder Õhtulehele partnerlusest Tänakuga. Meeste vahele mingit vimma ei jäänud. "See oli rahulik lahkuminek, viha ei peeta. Asjaga minnakse edasi, sest tegu pole lasteaiaga."Viimased neli aastat maailmameistriks kroonitud 32-aastane Ogier jäi pärast tänavust hooaega töökohata, kui Volkswagen otsustas rallimaailmast eemale tõmbuda.Ogier ja tema kaardilugeja Julien Ingrassia on olnud pikalt M-Spordi bossi Malcolm Wilsoni üks lemmik ralliekipaaž maailmas ning nüüd saab ta meestega ka koostööd teha: "Ma pole kunagi teinud saladust, et olen tahtnud Ogier'ga koostööd teha ning nüüd mul on väga hea meel neid meeskonnas tervitada.""Me läheme hooaja avarallile Monte Carlos vastu autos, mille ukse peal on number üks ning meil on viimaste aastate kõige tugevam sõitjatepaar. Ootan uut hooaega suure õhinaga. Usun, et meil on suurepärane auto ning oleme parimas võimalikus positsioonis," lisas Wilson pressiteate vahendusel."Kui Ott ja Martin siia lisada, siis ootab meid üks pagana vägev hooaeg. Tänak sõitis väga muljetavaldava hooaja ning tema panus auto arendamisel on olnud väga suur. Olen kindel, et esimene etapivõit pole tal väga kaugel," uskus Wilson eestlase talenti."Sel hooajal saab olema palju uut ja huvitavat, aga ma juba ootan pikisilmi võistluste algust," kommenteeris Sebastein Ogier.Tänak sõnas: "2016 oli minu jaoks väga hea hooaeg ning saime juurde palju kogemusi ning minust sai tunduvalt parem sõitja. Olen uue Ford Fiestaga palju testisõite teinud ning see on võimas samm edasi.""Minu jaoks on see esmakordne kogemus aidata autot sisuliselt nullist üles ehitada ning koostöö inseneridega on sujunud väga hästi. Masina võimsus on meeletu ning peaaegu kõik auto komponendid on läbinud uuenduse.""Saab olema väga põnev aasta ning kogu tiim on väljas ühe eesmärgi nimel. Hea on tervitada meeskonnas ka Ogier'i ja Ingrassiat. Neil on palju kogemust ning usun, et suudame neilt palju õppida. Selles meeskonnas on meeletu potentsiaal," lisas saarlane.
Veel artikleid samast teemast »


description: Lõppeva aasta sünged märksõnad on Brexit, Trump ja Süüria, mis kahjuks kipuvad vägisi varjutama mis tahes positiivseid rahvusvahelisi sündmusi. Sellist aastat poleks me keegi oodanud. Kas tegemist on pöördumatu arenguga? Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Arvamus
KALEV STOICESCU AINULT MEIE MAAS: Pöörane ahviaasta
Neljapäev, 29. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Kalev Stoicescu, kolumnist Neljapäev, 29. detsember 2016. Kalev Stoicescu Lõppeva aasta sünged märksõnad on Brexit, Trump ja Süüria, mis kahjuks kipuvad vägisi varjutama mis tahes positiivseid rahvusvahelisi sündmusi. Sellist aastat poleks me keegi oodanud. Kas tegemist on pöördumatu arenguga?
Mõtleme korraks järele, mis on toimunud ja mis võib veel toimuda.
Cameron ületas isegi Tšernomõrdinit
Kunagist Venemaa peaministrit Viktor Tšernomõrdinit meenutatakse tihtilugu tema naljaka, kuid ühtlasi sisuka märkusega: “Tahtsime kõige paremat, aga välja tuli nagu alati!” Sümpaatsena tunduv Briti endine peaminister David Cameron, lähtudes kahtlemata headest kavatsustest, sai lõpuks hakkama kahe ajaloolise megakäkiga, mis ületavad kaugelt Viktor Stepanovitši “saavutusi”.
Kõigepealt 2013. aasta augustis, kui ÜRO tõendas siililegi täiesti selgelt, et Bashar al-Assadi relvajõud kasutasid korduvalt erinevat tüüpi keemiarelvi, sealhulgas sariini, opositsiooniliste jõudude ja tsiviilelanike vastu. President Barack Obama oli lubanud – küll üpriski vastumeelselt, aga siiski –, et sel juhul kasutab USA Süüria diktaatorliku režiimi vastu sõjalist jõudu ning Prantsusmaa oli juba Süüria lähistele lähetanud lahinguvalmis lennukikandja Charles de Gaulle'i.
Cameron, kellelt oodati n-ö avapauku, eelistas anda Suurbritannia sõjalise sekkumise küsimuse Süürias parlamendile otsustamiseks, see ei leidnud aga heakskiitu ja tekitas Obamale veel raskema seisu. USA loobus samuti sõjalisest aktsioonist ning Prantsusmaa vaatas kõike seda hämmeldunult ja abitult pealt. Lääs oli mõne päevaga Süüria “kaotanud”.
Venemaa seevastu ei kõhelnud hetkekski kasutamaks ära niisugust suurepärast võimalust, “loovutades” al-Assadi keemiarelvi ning haarates järk-järgult poliitilist ja sõjalist initsiatiivi Süürias.
Nüüd me näeme väga hästi, mis on nende arglike sammude tagajärg.
Oma teisele prohmakale pani Cameron aluse juba jaanuaris 2013, lubades korraldada enne 2017. aasta lõppu referendumi Suurbritannia kuuluvuse üle Euroopa Liidus (EL) – juhul, kui konservatiivid võidavad 2015. aasta parlamendivalimistel. Tundus, et ta oli väga mures oma erakonna ühtsuse ja mõistagi ka enda peaministritooli pärast, alahinnates täielikult Brexiti referendumi “B-stsenaariumi” ehk euroliidust lahkumist.
Suurbritannia Iseseisvuspartei (UKIP) liider Nigel Farage ja Konservatiivse Erakonna üks värvikamaid tegelasi, toonane Londoni linnapea Boris Johnson korraldasid uskumatult primitiivset ja populistlikku kampaaniat, mis viis selleni, et 52% hääletanud brittidest olid mis tahes põhjusel EL-i vastu.
Kusjuures mitte ainult Cameronil, vaid ka brexitistidel polnud mingisugust plaani, kuidas peaks Suurbritannia EL-ist lahkuma ja mis edasi saab. Korraks oli soe ja mõnus, ent nüüd juba üha enam märg ja külm tunne, nagu teadagi mis tegevuse puhul...
Cameron astus “rõõmsalt” peaministriametist tagasi, kuid ka Farage ei soovinud enam olla UKIP-i esimees. Mitte keegi ei tahtnud vastutada – poliitikute puhul üsna tavaline nähtus, eks ole? Lõpuks sai Johnsonist välisminister – las siis sööb seda putru, mida ta ise on keetnud!
Kõige sellega seoses mõtlesin välja musta huumori valda kuuluva anekdoodi: kui EL-is tekiks kollektiivse enesetapu sooritamise liikumine ja antud küsimust otsustataks 28 liikmesriigi ühisel referendumil, siis oleks küllaltki tõenäoline, et miljonid eurooplased teeksid oma arust nalja, hääletades enesetapu poolt (muidugi uskudes siiralt, et tulemus saab olema negatiivne, kuigi lubati taevast paradiisi), kuid referendumijärgsel päeval guugeldaksid nad paanikas, otsides internetiavarustes seletust sõnapaarile “kollektiivne enesetapp”. Asja eestvedajad oleksid sunnitud lõpuks tunnistama, et kollektiivse enesetapu peamine tulemus on siiski massiline surm...
Nii või teisiti, Brexit saab olema tõeline katsumus, mis ei tule nii majanduslikult, poliitiliselt kui ka sõjaliselt kasuks ei Suurbritanniale ega kogu EL-ile. Ühest küljest – britte ei tohiks karistada rahvahääletuse tulemuse eest. Teisalt, Suurbritanniale ei saa pakkuda liiga häid tingimusi EL-ist lahkumiseks, mis teisigi võimalikke lahkujaid tagant kannustaksid. Öeldakse, et Suurbritanniat karistab peamiselt erasektor, mitte ülejäänud 27 liikmesriigi valitsused. Tundub, et see ongi osaliselt õige, sest suurpankade ja -firmade peakorterid juba liiguvad London Cityst mandrile.
Trump saavutas ettearvamatu võidu
Donald Trumpi esinemine USA presidendivalimistel tundus alguses koomiline, seejärel groteskne, kuid lõpuks hirmutav. Kinnisvaraäris üht-teist saavutanud, kuid muudes ärivaldkondades (näiteks lennunduses) täielikult läbi põrunud mogul tundub olevat kindel, et saab suurepäraselt hakkama superriigi USA juhtimisega ja selle “taaskord suureks tegemisega”. Valimisloosungi võttis ta üle Ronald Reaganilt, kuid millega ta kompenseerib oma täiesti puuduvat riigijuhtimise ja rahvusvahelise suhtlemise kogemust?
Eks ikka aitab tubli meeskond hädast välja, loodetakse. Samas, välisministrikandidaadi Rex Tillersoni “diplomaatilised saavutused” seisnevad suurte naftatehingute sõlmimises, sealhulgas Venemaaga, mis tipnesid Rahvaste Sõpruse ordeni saamisega president Vladimir Putinilt. Kuid alates 20. jaanuarist, mil Trumpi administratsioon astub ametisse, on laual palju-palju muud kui üksnes Arktika gaasi- ja naftamaardlate “sõbralik” ammutamine.
Kui Eesti ning teised Kesk- ja Ida-Euroopa riigid kasutasid ära Venemaa suhtelist nõrkust 1990. aastatel, et ennast kindlalt läänemaailma külge ankurdada, siis Venemaa kasutas sama tõhusalt USA välispoliitilist hambutust Barack Obama kahel ametiajal, tehes endale maailmaasjades ruumi kõikvõimalike meetoditega, sealhulgas sõjaga.
Putin alustab läbirääkimisi Trumpiga nähtavasti Ukrainast, mõistagi nõudes Venemaa-vastaste sanktsioonide tühistamist “sõbraliku koostööfooni” loomiseks. Putini mäng sanktsioonidega on lihtne ja läbipaistev: USA ja EL tühistagu neid esmajärjekorras ning Venemaa vastab seejärel oma “vastusanktsioonide” kaotamisega, kusjuures ärgu keegi isegi unistagu, et Kreml kavatseb kas või lillegi liigutada seatud tingimuste täitmiseks, eriti Krimmi osas.
Tundub, et Trump on valinud Venemaa sõbrustamise ning Hiinale vastuseismise variandi, kuigi vastupidine valik tunduks igati mõistlikum. Kumbki neist ettevõtmistest ei saa olema lihtne, kusjuures võimalike tagasilöökide sünergia võib olla ameeriklastele eriti valus. Hiina merevägi püüdis hiljuti kinni USA luure allveedrooni, mille peale Trump teatas: “Jätke see endale!” Hiina siiski tagastas drooni, kuid Pekingi valitsuse poolt kontrollitud väljaande kommentaaride saatel. Esiteks, Donald Trump ei olevat tõeline riigijuht ega vääriline juhtima superriiki. Teiseks, Hiina võib anda USA-le nii mõnegi õppetunni sellest, kuidas Aasia hiidriiki tuleb austada!
Kes see ikka oskab päris täpselt ette arvata, missugust poliitikat hakkab USA tulevast aastast alates ellu viima, sealhulgas NATO-suunal, mis on Eesti jaoks eriti oluline – Trump ei tea praegu seda isegi. Kui ta hakkab matkima Putini oportunistlikku stiili, mis tõejärgses maailmas näib meedia vahendusel olevat eriti edukas, siis ei saa enam rääkida kindlatest suhetest ja püsivast rahust Euroopas, vaid tuleb elada üks päev korraga ning loota kõige paremat. Elame-näeme.
Süüria lõputu õud
Diktaatorid Putin ja al-Assad on teineteisest sõltuvad, kuigi ühel on käsil suurejoonelised, senise maailmakorra jõuga ümbertegemise plaanid, kas või pommitades ennast läbirääkimiste laua taha, ning teisel kõigest omaenda naha ja Süürias valitseva režiimi päästmine.
Obama administratsioon näitas veenvalt oma soovimatust Süüria küsimusega tõsiselt tegeleda, kui välja arvata nn islamiriigi vastane võitlus. Venemaa tõrjus kindlalt prantslaste püüdlust asjas kaasa rääkida, vetostades selle riigi resolutsiooniprojekti ÜRO julgeolekunõukogus ning lükates edasi Putini Pariisi-visiiti. Britid, kes tekitasid terves Lähis-Idas – prantslaste “tagasihoidliku abiga” Süürias ja Liibanonis – 50–100 aastat tagasi kogu seda suppi, mida me täna helbime, ei paista üldse olevat Süüriast huvitatud.
Türgi president Recep Tayyip Erdogan raputas natuke tuhka pähe, tegi pöörde suhetes Venemaaga ja asus seejärel telefoniraamatute kaupa “gülleniste” likvideerima.
Niisiis tekkis Süürias omapärane “tööjaotus”: al-Assadi väed jätkasid Venemaa, Iraani ja Hezbollah’ abil Süüria opositsiooniliste jõudude hävitamist, tehes üksnes nägu, et nad ka justkui võitlevad ISIS-e vastu, Türgi tegeles oma “rahvusspordiga” ehk kurdide vastu võitlemisega ning USA ja teised läänekoalitsiooni liikmed pidid leppima islamiriigi ründamisega Iraagis ja mingil määral ka Süürias.
Sel ajal, kui Moskva ja Damaskus korraldasid Aleppo “vabastamist” ja “humanitaaroperatsiooni”, muutus hiilgava ajaloo ja imekaunite mälestistega miljonilinn rusuhunnikuks ning tuhanded süütud kohalikud elanikud hukkusid Vene pommide ja oma riigi verise režiimi kuulide all. Euroopa aga ägas üha enam kasvava pagulastetulva tõttu, kusjuures Putin ja al-Assad muudkui viskasid hagu juurde. Mida oleks võinud oodata al-Assadilt, kes on juba tapnud 300 000 Süüria elanikku ning ajanud miljoneid oma kodudest välja, või Putinilt, kes korraldas 1999. aastal omaenda riigis, Tšetšeenias, täpselt samasuguse veresauna?
Isegi Boris Johnson ei saanud seda mitte nimetada barbaarsuseks. Teised lääneliidrid ähvardasid Putinit ja al-Assadi rahvusvahelise kriminaalkohtuga ja lisasanktsioonidega. Ja siis? Ei miskit, tapatöö viidi Aleppos lõpule ning jätkub “rahumeeli” mujal Süürias. Taas leiavad kinnitust Henry Kissingeri targad sõnad, et diplomaatia ilma jõudemonstratsioonita, nagu seda tegi Obama kaheksa aasta jooksul, ei anna tulemusi ega taltsuta verejanulisi diktaatoreid.
Putin kujundas osava mängu Süürias, justkui imiteerides külma sõja aegset Vene–Ameerika kahepoolset tähtsamate maailmaasjade lahendamist, millest Euroopa (Liit) on kõrvale jäetud. Sama osavalt jättis ta Ukraina küsimuses USA tahaplaanile, eelistades näha nn Normandia formaadis küllaltki hambutut Saksamaad ja Prantsusmaad. Muidugi toonitades sellega, et Ukraina on “Euroopa asi”, milles ameeriklased mängivad kõrvalist rolli.
Nüüd ootavad kõik, eriti aga Kremli peremees, millega tuleb välja valitud president Trump. Kui Putin leiab temaga ühist keelt Ukraina osas, siis muidugi visatakse see Normandia formaat kuhu iganes. Süüria osas on Putin teinud veel ühe kavala käigu ehk “liigutanud” läbirääkimised Genfist oma n-ö tagaõuele ehk Astanasse, millega Moskva sõbrad (al-Assad, Erdogan, iraanlased) ja mõistagi lahke vastuvõtja Nursultan Nazarbajev olevat “igati nõus”.
Aga Trump? Kas ta viib maailma koos Putiniga tagasi 19. sajandisse, mil suurriigid jagasid omavahel rahvaid ja nende rikkusi nagu peenraha?
Tuleval aastal võivad veelgi tugevdada oma positsioone populistid ja paremäärmuslased Prantsusmaal, Saksamaal ning Hollandis. EL oleks siis veel suuremate probleemidega silmitsi. Ei ole põhjust arvata, et Venemaa hoidub küber- ja infooperatsioonidega toetamast oma lemmikuid neis riikides. Teisalt, võib kujuneda ajaloolis-irooniline, kui mitte skisofreeniline olukord, milles Angela Merkeli Saksamaa on pea ainus tõelise liberaalse demokraatia kants Euroopa südames!
Hiina kalendri järgi algab peatselt pärast Donald Trumpi ametisse astumist hoopis rahumeelsema eluka aasta, mis ehk rahustab mõnevõrra niigi ärevat maailma. Head uut “kana-aastat” teile! Mõtleme korraks järele, mis on toimunud ja mis võib veel toimuda.Kunagist Venemaa peaministrit Viktor Tšernomõrdinit meenutatakse tihtilugu tema naljaka, kuid ühtlasi sisuka märkusega: “Tahtsime kõige paremat, aga välja tuli nagu alati!” Sümpaatsena tunduv Briti endine peaminister David Cameron, lähtudes kahtlemata headest kavatsustest, sai lõpuks hakkama kahe ajaloolise megakäkiga, mis ületavad kaugelt Viktor Stepanovitši “saavutusi”.Kõigepealt 2013. aasta augustis, kui ÜRO tõendas siililegi täiesti selgelt, et Bashar al-Assadi relvajõud kasutasid korduvalt erinevat tüüpi keemiarelvi, sealhulgas sariini, opositsiooniliste jõudude ja tsiviilelanike vastu. President Barack Obama oli lubanud – küll üpriski vastumeelselt, aga siiski –, et sel juhul kasutab USA Süüria diktaatorliku režiimi vastu sõjalist jõudu ning Prantsusmaa oli juba Süüria lähistele lähetanud lahinguvalmis lennukikandja Charles de Gaulle'i.Cameron, kellelt oodati n-ö avapauku, eelistas anda Suurbritannia sõjalise sekkumise küsimuse Süürias parlamendile otsustamiseks, see ei leidnud aga heakskiitu ja tekitas Obamale veel raskema seisu. USA loobus samuti sõjalisest aktsioonist ning Prantsusmaa vaatas kõike seda hämmeldunult ja abitult pealt. Lääs oli mõne päevaga Süüria “kaotanud”.Venemaa seevastu ei kõhelnud hetkekski kasutamaks ära niisugust suurepärast võimalust, “loovutades” al-Assadi keemiarelvi ning haarates järk-järgult poliitilist ja sõjalist initsiatiivi Süürias.Nüüd me näeme väga hästi, mis on nende arglike sammude tagajärg.Oma teisele prohmakale pani Cameron aluse juba jaanuaris 2013, lubades korraldada enne 2017. aasta lõppu referendumi Suurbritannia kuuluvuse üle Euroopa Liidus (EL) – juhul, kui konservatiivid võidavad 2015. aasta parlamendivalimistel. Tundus, et ta oli väga mures oma erakonna ühtsuse ja mõistagi ka enda peaministritooli pärast, alahinnates täielikult Brexiti referendumi “B-stsenaariumi” ehk euroliidust lahkumist.Suurbritannia Iseseisvuspartei (UKIP) liider Nigel Farage ja Konservatiivse Erakonna üks värvikamaid tegelasi, toonane Londoni linnapea Boris Johnson korraldasid uskumatult primitiivset ja populistlikku kampaaniat, mis viis selleni, et 52% hääletanud brittidest olid mis tahes põhjusel EL-i vastu.Kusjuures mitte ainult Cameronil, vaid ka brexitistidel polnud mingisugust plaani, kuidas peaks Suurbritannia EL-ist lahkuma ja mis edasi saab. Korraks oli soe ja mõnus, ent nüüd juba üha enam märg ja külm tunne, nagu teadagi mis tegevuse puhul...Cameron astus “rõõmsalt” peaministriametist tagasi, kuid ka Farage ei soovinud enam olla UKIP-i esimees. Mitte keegi ei tahtnud vastutada – poliitikute puhul üsna tavaline nähtus, eks ole? Lõpuks sai Johnsonist välisminister – las siis sööb seda putru, mida ta ise on keetnud!Kõige sellega seoses mõtlesin välja musta huumori valda kuuluva anekdoodi: kui EL-is tekiks kollektiivse enesetapu sooritamise liikumine ja antud küsimust otsustataks 28 liikmesriigi ühisel referendumil, siis oleks küllaltki tõenäoline, et miljonid eurooplased teeksid oma arust nalja, hääletades enesetapu poolt (muidugi uskudes siiralt, et tulemus saab olema negatiivne, kuigi lubati taevast paradiisi), kuid referendumijärgsel päeval guugeldaksid nad paanikas, otsides internetiavarustes seletust sõnapaarile “kollektiivne enesetapp”. Asja eestvedajad oleksid sunnitud lõpuks tunnistama, et kollektiivse enesetapu peamine tulemus on siiski massiline surm...Nii või teisiti, Brexit saab olema tõeline katsumus, mis ei tule nii majanduslikult, poliitiliselt kui ka sõjaliselt kasuks ei Suurbritanniale ega kogu EL-ile. Ühest küljest – britte ei tohiks karistada rahvahääletuse tulemuse eest. Teisalt, Suurbritanniale ei saa pakkuda liiga häid tingimusi EL-ist lahkumiseks, mis teisigi võimalikke lahkujaid tagant kannustaksid. Öeldakse, et Suurbritanniat karistab peamiselt erasektor, mitte ülejäänud 27 liikmesriigi valitsused. Tundub, et see ongi osaliselt õige, sest suurpankade ja -firmade peakorterid juba liiguvad London Cityst mandrile.Donald Trumpi esinemine USA presidendivalimistel tundus alguses koomiline, seejärel groteskne, kuid lõpuks hirmutav. Kinnisvaraäris üht-teist saavutanud, kuid muudes ärivaldkondades (näiteks lennunduses) täielikult läbi põrunud mogul tundub olevat kindel, et saab suurepäraselt hakkama superriigi USA juhtimisega ja selle “taaskord suureks tegemisega”. Valimisloosungi võttis ta üle Ronald Reaganilt, kuid millega ta kompenseerib oma täiesti puuduvat riigijuhtimise ja rahvusvahelise suhtlemise kogemust?Eks ikka aitab tubli meeskond hädast välja, loodetakse. Samas, välisministrikandidaadi Rex Tillersoni “diplomaatilised saavutused” seisnevad suurte naftatehingute sõlmimises, sealhulgas Venemaaga, mis tipnesid Rahvaste Sõpruse ordeni saamisega president Vladimir Putinilt. Kuid alates 20. jaanuarist, mil Trumpi administratsioon astub ametisse, on laual palju-palju muud kui üksnes Arktika gaasi- ja naftamaardlate “sõbralik” ammutamine.Kui Eesti ning teised Kesk- ja Ida-Euroopa riigid kasutasid ära Venemaa suhtelist nõrkust 1990. aastatel, et ennast kindlalt läänemaailma külge ankurdada, siis Venemaa kasutas sama tõhusalt USA välispoliitilist hambutust Barack Obama kahel ametiajal, tehes endale maailmaasjades ruumi kõikvõimalike meetoditega, sealhulgas sõjaga.Putin alustab läbirääkimisi Trumpiga nähtavasti Ukrainast, mõistagi nõudes Venemaa-vastaste sanktsioonide tühistamist “sõbraliku koostööfooni” loomiseks. Putini mäng sanktsioonidega on lihtne ja läbipaistev: USA ja EL tühistagu neid esmajärjekorras ning Venemaa vastab seejärel oma “vastusanktsioonide” kaotamisega, kusjuures ärgu keegi isegi unistagu, et Kreml kavatseb kas või lillegi liigutada seatud tingimuste täitmiseks, eriti Krimmi osas.Tundub, et Trump on valinud Venemaa sõbrustamise ning Hiinale vastuseismise variandi, kuigi vastupidine valik tunduks igati mõistlikum. Kumbki neist ettevõtmistest ei saa olema lihtne, kusjuures võimalike tagasilöökide sünergia võib olla ameeriklastele eriti valus. Hiina merevägi püüdis hiljuti kinni USA luure allveedrooni, mille peale Trump teatas: “Jätke see endale!” Hiina siiski tagastas drooni, kuid Pekingi valitsuse poolt kontrollitud väljaande kommentaaride saatel. Esiteks, Donald Trump ei olevat tõeline riigijuht ega vääriline juhtima superriiki. Teiseks, Hiina võib anda USA-le nii mõnegi õppetunni sellest, kuidas Aasia hiidriiki tuleb austada!Kes see ikka oskab päris täpselt ette arvata, missugust poliitikat hakkab USA tulevast aastast alates ellu viima, sealhulgas NATO-suunal, mis on Eesti jaoks eriti oluline – Trump ei tea praegu seda isegi. Kui ta hakkab matkima Putini oportunistlikku stiili, mis tõejärgses maailmas näib meedia vahendusel olevat eriti edukas, siis ei saa enam rääkida kindlatest suhetest ja püsivast rahust Euroopas, vaid tuleb elada üks päev korraga ning loota kõige paremat. Elame-näeme.Diktaatorid Putin ja al-Assad on teineteisest sõltuvad, kuigi ühel on käsil suurejoonelised, senise maailmakorra jõuga ümbertegemise plaanid, kas või pommitades ennast läbirääkimiste laua taha, ning teisel kõigest omaenda naha ja Süürias valitseva režiimi päästmine.Obama administratsioon näitas veenvalt oma soovimatust Süüria küsimusega tõsiselt tegeleda, kui välja arvata nn islamiriigi vastane võitlus. Venemaa tõrjus kindlalt prantslaste püüdlust asjas kaasa rääkida, vetostades selle riigi resolutsiooniprojekti ÜRO julgeolekunõukogus ning lükates edasi Putini Pariisi-visiiti. Britid, kes tekitasid terves Lähis-Idas – prantslaste “tagasihoidliku abiga” Süürias ja Liibanonis – 50–100 aastat tagasi kogu seda suppi, mida me täna helbime, ei paista üldse olevat Süüriast huvitatud.Türgi president Recep Tayyip Erdogan raputas natuke tuhka pähe, tegi pöörde suhetes Venemaaga ja asus seejärel telefoniraamatute kaupa “gülleniste” likvideerima.Niisiis tekkis Süürias omapärane “tööjaotus”: al-Assadi väed jätkasid Venemaa, Iraani ja Hezbollah’ abil Süüria opositsiooniliste jõudude hävitamist, tehes üksnes nägu, et nad ka justkui võitlevad ISIS-e vastu, Türgi tegeles oma “rahvusspordiga” ehk kurdide vastu võitlemisega ning USA ja teised läänekoalitsiooni liikmed pidid leppima islamiriigi ründamisega Iraagis ja mingil määral ka Süürias.Sel ajal, kui Moskva ja Damaskus korraldasid Aleppo “vabastamist” ja “humanitaaroperatsiooni”, muutus hiilgava ajaloo ja imekaunite mälestistega miljonilinn rusuhunnikuks ning tuhanded süütud kohalikud elanikud hukkusid Vene pommide ja oma riigi verise režiimi kuulide all. Euroopa aga ägas üha enam kasvava pagulastetulva tõttu, kusjuures Putin ja al-Assad muudkui viskasid hagu juurde. Mida oleks võinud oodata al-Assadilt, kes on juba tapnud 300 000 Süüria elanikku ning ajanud miljoneid oma kodudest välja, või Putinilt, kes korraldas 1999. aastal omaenda riigis, Tšetšeenias, täpselt samasuguse veresauna?Isegi Boris Johnson ei saanud seda mitte nimetada barbaarsuseks. Teised lääneliidrid ähvardasid Putinit ja al-Assadi rahvusvahelise kriminaalkohtuga ja lisasanktsioonidega. Ja siis? Ei miskit, tapatöö viidi Aleppos lõpule ning jätkub “rahumeeli” mujal Süürias. Taas leiavad kinnitust Henry Kissingeri targad sõnad, et diplomaatia ilma jõudemonstratsioonita, nagu seda tegi Obama kaheksa aasta jooksul, ei anna tulemusi ega taltsuta verejanulisi diktaatoreid.Putin kujundas osava mängu Süürias, justkui imiteerides külma sõja aegset Vene–Ameerika kahepoolset tähtsamate maailmaasjade lahendamist, millest Euroopa (Liit) on kõrvale jäetud. Sama osavalt jättis ta Ukraina küsimuses USA tahaplaanile, eelistades näha nn Normandia formaadis küllaltki hambutut Saksamaad ja Prantsusmaad. Muidugi toonitades sellega, et Ukraina on “Euroopa asi”, milles ameeriklased mängivad kõrvalist rolli.Nüüd ootavad kõik, eriti aga Kremli peremees, millega tuleb välja valitud president Trump. Kui Putin leiab temaga ühist keelt Ukraina osas, siis muidugi visatakse see Normandia formaat kuhu iganes. Süüria osas on Putin teinud veel ühe kavala käigu ehk “liigutanud” läbirääkimised Genfist oma n-ö tagaõuele ehk Astanasse, millega Moskva sõbrad (al-Assad, Erdogan, iraanlased) ja mõistagi lahke vastuvõtja Nursultan Nazarbajev olevat “igati nõus”.Aga Trump? Kas ta viib maailma koos Putiniga tagasi 19. sajandisse, mil suurriigid jagasid omavahel rahvaid ja nende rikkusi nagu peenraha?Tuleval aastal võivad veelgi tugevdada oma positsioone populistid ja paremäärmuslased Prantsusmaal, Saksamaal ning Hollandis. EL oleks siis veel suuremate probleemidega silmitsi. Ei ole põhjust arvata, et Venemaa hoidub küber- ja infooperatsioonidega toetamast oma lemmikuid neis riikides. Teisalt, võib kujuneda ajaloolis-irooniline, kui mitte skisofreeniline olukord, milles Angela Merkeli Saksamaa on pea ainus tõelise liberaalse demokraatia kants Euroopa südames!Hiina kalendri järgi algab peatselt pärast Donald Trumpi ametisse astumist hoopis rahumeelsema eluka aasta, mis ehk rahustab mõnevõrra niigi ärevat maailma. Head uut “kana-aastat” teile!
Veel artikleid samast teemast »


description: Pühapäeval jõuab televaatajate ette suurejooneline ja kauaoodatud näosaate finaal, kus osalevad ka suvesaarlane Kalle Sepp ja Saaremaal sündinud Adeele Sepp. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Uudised
Näosaate staarid astuvad suurima publiku ette
Laupäev, 03. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Sigrid Osa Laupäev, 03. detsember 2016. Kalle Sepp üllatas Ivo Linna parodeerimisega ka vanameistrit ennast. Finaalis parodeerib Kalle Georg Otsa. FOTO: TV3 Pühapäeval jõuab televaatajate ette suurejooneline ja kauaoodatud näosaate finaal, kus osalevad ka suvesaarlane Kalle Sepp ja Saaremaal sündinud Adeele Sepp.
Saate kolmandal hooajal teiseks jäänud Kristel Aaslaid ütles, et tema arvates on olnud Kalle Sepp selle hooaja kõige suurem üllataja.
Harjutab tämbrit
Koos Andrus Vaarikuga esitatud Modern Talkingu etteaste on kahtlemata näosaate parimate palade hulgas ning Ivo Linna jäljendamine tuli Kallel lausa nii hästi välja, et selle peale oli ka vanameister ise üllatunud.
Finaalsaates kehastub Kalle Sepp Georg Otsaks, et näidata eeskätt oma lauluoskust. Otsa repertuaarist valis ta välja ühe tuntuma hiti “Mõtisklus“, mis pärineb filmist “Vallatud kurvid“.
Kalle tõdes, et lugu toob tema juurde tagasi lapsepõlvemälestused.
“Nalja on juba tehtud ka. Pigem proovin nüüd, kuidas selline natuke tõsisem lugu läheb,“ ütles Kalle TV3-le antud intervjuus.
Ta tõdes, et oluline osa on tämbril. Sõnalise osa õppimine on sedapuhku lihtsam kui nii mõneski teises numbris on olnud, kui taon pidanud jäljendama võõrkeelseid artiste. Samas tuleb harjutada terve loo vältel tämbri hoidmist.
“Kallel on päris head võimalused – Ivo Linnana pakkus ta eestlastele kõva nostalgialaksu ning Georg Otsaga jätkates kindlustab ta endale publiku väga tugeva poolehoiu,” rääkis Kristel Aaslaid Delfile.
Suure publiku ees kabuhirm
Adeele Sepp jäljendab näosaate finaalis Anne Veskit. Ta tunnistas Delfile, et finaalsaate ees on tal kabuhirm, sest astuda 8000 inimese ette saalis ja 600 000 inimese ette kodudes, see nõuab väga suurt vastutust. Samas on ta sellise võimaluse eest väga tänulik. Veski repertuaarist valis ta esitamiseks ballaadi “Veel“.
Sellele lisaks esitab ta hoogsama “Hea tuju laulu“, mida rahva seas tuntakse ka nimega “Atmosfäär“.
Oma valikuid põhjendas ta sellega, et ei ole saate jooksul saanud veel ühtegi eestikeelset laulu laulda ning samas soovis ta end proovile panna.
“Anne Veski on kindlasti tõeline proovikivi. Ta on suur artist ja ma austan väga seda, mida ta teeb,“ ütles Adeele Õhtulehele. Saate kolmandal hooajal teiseks jäänud Kristel Aaslaid ütles, et tema arvates on olnud Kalle Sepp selle hooaja kõige suurem üllataja.Koos Andrus Vaarikuga esitatud Modern Talkingu etteaste on kahtlemata näosaate parimate palade hulgas ning Ivo Linna jäljendamine tuli Kallel lausa nii hästi välja, et selle peale oli ka vanameister ise üllatunud.Finaalsaates kehastub Kalle Sepp Georg Otsaks, et näidata eeskätt oma lauluoskust. Otsa repertuaarist valis ta välja ühe tuntuma hiti “Mõtisklus“, mis pärineb filmist “Vallatud kurvid“.Kalle tõdes, et lugu toob tema juurde tagasi lapsepõlvemälestused.“Nalja on juba tehtud ka. Pigem proovin nüüd, kuidas selline natuke tõsisem lugu läheb,“ ütles Kalle TV3-le antud intervjuus.Ta tõdes, et oluline osa on tämbril. Sõnalise osa õppimine on sedapuhku lihtsam kui nii mõneski teises numbris on olnud, kui taon pidanud jäljendama võõrkeelseid artiste. Samas tuleb harjutada terve loo vältel tämbri hoidmist.“Kallel on päris head võimalused – Ivo Linnana pakkus ta eestlastele kõva nostalgialaksu ning Georg Otsaga jätkates kindlustab ta endale publiku väga tugeva poolehoiu,” rääkis Kristel Aaslaid Delfile.Adeele Sepp jäljendab näosaate finaalis Anne Veskit. Ta tunnistas Delfile, et finaalsaate ees on tal kabuhirm, sest astuda 8000 inimese ette saalis ja 600 000 inimese ette kodudes, see nõuab väga suurt vastutust. Samas on ta sellise võimaluse eest väga tänulik. Veski repertuaarist valis ta esitamiseks ballaadi “Veel“.Sellele lisaks esitab ta hoogsama “Hea tuju laulu“, mida rahva seas tuntakse ka nimega “Atmosfäär“.Oma valikuid põhjendas ta sellega, et ei ole saate jooksul saanud veel ühtegi eestikeelset laulu laulda ning samas soovis ta end proovile panna.“Anne Veski on kindlasti tõeline proovikivi. Ta on suur artist ja ma austan väga seda, mida ta teeb,“ ütles Adeele Õhtulehele.
Veel artikleid samast teemast »


description: Üleriigilise vabatahtlike tänuürituse patroon president Kersti Kaljulaid andis möödunud pühapäeval koos liikumise Kodukant eestvedajatega Estonia teatri talveaias üle aasta vabatahtlike aumärgid. Saalitäis tublisid sädeinimesi leidsid märkamist, nende toetajad ja lähedased tundsid uhkust, pisarad silmanurgas pärlendamas. Tunnustati inimesi, kes teevad rohkem, kui neilt oodatakse. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Arvamus
BRIT KERBO AINULT MEIE MAAS: Rohkem kui üheksast viieni
Laupäev, 10. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Brit Kerbo, kolumnist Laupäev, 10. detsember 2016. Meie Maa kolumnist Brit Kerbo. Üleriigilise vabatahtlike tänuürituse patroon president Kersti Kaljulaid andis möödunud pühapäeval koos liikumise Kodukant eestvedajatega Estonia teatri talveaias üle aasta vabatahtlike aumärgid. Saalitäis tublisid sädeinimesi leidsid märkamist, nende toetajad ja lähedased tundsid uhkust, pisarad silmanurgas pärlendamas. Tunnustati inimesi, kes teevad rohkem, kui neilt oodatakse.
Vabatahtliku tegevuse riikliku tunnustamise eesmärk on tuua esile inimesed, kes on vabatahtlikult panustanud Eesti ühiskonna arengusse ja vabatahtlikku tegevust toetanud. Nagu president oma kõnes toonitas – kui püüda üle Eesti vabatahtlike poolt tehtav töötundideks rehkendada, võrduks see umbes 10 000 inimese täiskoormusega aastatööga. See on suur number, mille üle võime oma väikeses Eestis õigustatult uhked olla.
Mida sina teha saaksid?
Vabatahtlikud on inimesed, kel on missioonitunne ja soov võtmise kõrval ka anda, sisemine põlemine ja teadlikkus, et ärkveloleku aega saab kasutada ka teisiti kui teleri ees mugavalt võileiba nosides. Inimesed, kes päevatöö ja pere kõrvalt leiavad mahti osaleda oma kodupaiga sotsiaalprobleemide lahendamisel, tulekustutustöödel või tagada ka mõne meelelahutusliku traditsiooni järjepidevust. Need, kes märkavad, ja teavad, et ükski asi ei juhtu iseenesest.
Nii oli seekord tunnustatute seas vanim Mustjalast pärit 94-aastane mitmekülgne aktivist Henno Sepp, kes vangilaagritestki tagasi tulnuna püsib täis kustumatut tegutsemistahet ja innukust, ning noorim Norman Aasma, kes 16-aastasena aitab oma vabast ajast Tallinna keskraamatukogus arvutikasutajaid järje peale.
Kes teeb, see jõuab. Jah, see on hoiak, mis neid kahte nii erineva aja ja põlvkonna inimest seob. President ütles nõnda: “See on hoiak, et elu ümberringi on just nii hea, milliseks me ise selle kujundame. Et meie endi kätes on muuta seda, mis ei ole nii, nagu peaks. Et me ei kurda jõuetult, miks ometi küll keegi midagi ette ei võta, vaid hakkame ise pihta.”
Mis paneb selle leegi süttima? Kõige tõenäolisemalt just tunne, et kuskilt king pigistab, riik ja/või omavalitsus on liiga kauged, et kohe sekkuda või siis potentsiaalsed koostööpartnerid on suutmatud kogu kerkinud murel silma peal hoidma. Nii astubki mängu kolmanda sektori vabatahtlikkus, mis nõuab pisut enam kui üheksast viieni töölkäimist. Haarates härjal sarvist ja kaasates teisi omasuguseid, saab kokku terve pundi inimesi, kellest igaühel on erinev kompetents, mis kokku moodustab suure potentsiaaliga koosluse.
“Kui mitte meie, siis kes? Kui mitte praegu, siis millal?” võib küsida Margaret Thatcheri sõnadega.
Mul meenub siinkohal Misso külaselts. Misso vald, kus elab vaid 645 inimest, sai samuti seekord märgatud ja tunnustatud – vabatahtliku päästekomando eest. Seal tegutsevad mehed, kes ei pea paljuks pärast muid toimetusi olla pidevas valmisolekus päästmaks inimesi ja nende vara tuleroaks langemise eest. See on suur vastutus, mille need inimesed enesele ise võtnud on. Neid ridu kirja pannes helisevad peas read 1971. aastal loodud palast “Tuhanded külad”:
Tuhanded külad, tuhanded talud
Laiali Eestimaal
Sündinud nendes kadunud põlved
Vanavanemad
Oo sünnimaa, oo Eestimaa
Kuni Su küla veel elab, elad Sina ka
Mida sina teha saaksid? Ehk on ka sinu külas/vallas/linnas midagi sellist, mille üle kipuks õhtusöögilauas meelsasti nurisema, aga mida ometi saaks üheskoos teistega parandada? Vahest on vaja just seda, et keegi lööks selja sirgu ja ütleks: “Mis toonud meid siia, see enam edasi ei vii!”, kääriks käised üles nagu veskimees muiste, ja asuks tegutsema.
Kas sa oled tuttav aastatuhandeid vana ütlusega: “Küsi ja sulle antakse. Otsi ja sa leiad. Koputa ja sulle avatakse.”? Just nii see sageli ongi. Presidendilt vabatahtlike kaasamise eest tunnustuse saanud Oleviste hoolekande liikme Riina Solmaniga on mul au juba mitmendat aastat järjest koos panustada kodutute ja vähekindlustatute jõulupeosse, mis traditsioonide kohaselt jõulude paiku kirikus aset leiab.
Riina on ürituse toimumisele kaasa aidanud juba üle 15 aasta. See tähendab igal aastal ligi tuhandele inimesele pakutud pühadeaegset soojust ja kosutavat toitu. Me võiksime valida, et pigistame selle viletsuse ja kurva oleku ees silma kinni ning tõstame ignorantselt oma kodus lauale suure mahlaka jõuluprae. Me võiksime valida selle, et ei lase nende elusaatustest end loksutada, et me ei süvene. Nõnda oleks mugav, nii ei kõlaks ühegi kodutu nägu meile kunagi tuttavalt.
Missioonitunne ei lase aga niisama olla. Need inimesed väärivad ka kord aastas hoidmist ja tunnet, et nende peale mõeldakse. Ning alustades ettevõtjate ja annetajate kaasamisega võin rõõmuga väita, et ma ei ole veel saanud eitavaid vastuseid. Ei ole öeldud, et “vabandust, meie ei toeta”.
Alustame juba täna?
Toetatakse! Väga hea meele ja tänulikkusega, et neid kaasati, et nad saavad anda oma panuse kellegi heaolusse. Iga kord jaatavaid vastuseid lugedes võtab silma niiskeks – kes ütles, et maailm on kole ja ignorantne paik? Sa pead lihtsalt oskama müüa visiooni ja andma oma tegevusele väärtuse. Väärtuseks võib olla nii see, kui 800 vähekindlustatud ja/või kodutut saavad jõulude puhul nosida kiluvõileiba, kui ka mõne külakiige püstitamine, mis piirkonna lastele lusti pakuks.
Aga tulles tagasi Kersti Kaljulaidi mõtte juurde: “Meie endi kätes on muuta seda, mis ei ole nii, nagu peaks.”
Lihtsalt kuskilt peab alustama. Võib-olla on just täna hea päev alustada naabrimehega naabrivalve piirkonna loomisega, ehk on just täna see päev, mil panna kogukonnaliikmetega paika kevadlaada esimese korralduskoosoleku aeg?
Lükka väike pall veerema ja teeme Eesti maailmas silmapaistvaks selle poolest, et inimesed usaldavad siin üksteist ning teevad asju koos. Silmade särades. Kuni su küla veel elab, elad sina ka! Vabatahtliku tegevuse riikliku tunnustamise eesmärk on tuua esile inimesed, kes on vabatahtlikult panustanud Eesti ühiskonna arengusse ja vabatahtlikku tegevust toetanud. Nagu president oma kõnes toonitas – kui püüda üle Eesti vabatahtlike poolt tehtav töötundideks rehkendada, võrduks see umbes 10 000 inimese täiskoormusega aastatööga. See on suur number, mille üle võime oma väikeses Eestis õigustatult uhked olla.Vabatahtlikud on inimesed, kel on missioonitunne ja soov võtmise kõrval ka anda, sisemine põlemine ja teadlikkus, et ärkveloleku aega saab kasutada ka teisiti kui teleri ees mugavalt võileiba nosides. Inimesed, kes päevatöö ja pere kõrvalt leiavad mahti osaleda oma kodupaiga sotsiaalprobleemide lahendamisel, tulekustutustöödel või tagada ka mõne meelelahutusliku traditsiooni järjepidevust. Need, kes märkavad, ja teavad, et ükski asi ei juhtu iseenesest.Nii oli seekord tunnustatute seas vanim Mustjalast pärit 94-aastane mitmekülgne aktivist Henno Sepp, kes vangilaagritestki tagasi tulnuna püsib täis kustumatut tegutsemistahet ja innukust, ning noorim Norman Aasma, kes 16-aastasena aitab oma vabast ajast Tallinna keskraamatukogus arvutikasutajaid järje peale.Kes teeb, see jõuab. Jah, see on hoiak, mis neid kahte nii erineva aja ja põlvkonna inimest seob. President ütles nõnda: “See on hoiak, et elu ümberringi on just nii hea, milliseks me ise selle kujundame. Et meie endi kätes on muuta seda, mis ei ole nii, nagu peaks. Et me ei kurda jõuetult, miks ometi küll keegi midagi ette ei võta, vaid hakkame ise pihta.”Mis paneb selle leegi süttima? Kõige tõenäolisemalt just tunne, et kuskilt king pigistab, riik ja/või omavalitsus on liiga kauged, et kohe sekkuda või siis potentsiaalsed koostööpartnerid on suutmatud kogu kerkinud murel silma peal hoidma. Nii astubki mängu kolmanda sektori vabatahtlikkus, mis nõuab pisut enam kui üheksast viieni töölkäimist. Haarates härjal sarvist ja kaasates teisi omasuguseid, saab kokku terve pundi inimesi, kellest igaühel on erinev kompetents, mis kokku moodustab suure potentsiaaliga koosluse.“Kui mitte meie, siis kes? Kui mitte praegu, siis millal?” võib küsida Margaret Thatcheri sõnadega.Mul meenub siinkohal Misso külaselts. Misso vald, kus elab vaid 645 inimest, sai samuti seekord märgatud ja tunnustatud – vabatahtliku päästekomando eest. Seal tegutsevad mehed, kes ei pea paljuks pärast muid toimetusi olla pidevas valmisolekus päästmaks inimesi ja nende vara tuleroaks langemise eest. See on suur vastutus, mille need inimesed enesele ise võtnud on. Neid ridu kirja pannes helisevad peas read 1971. aastal loodud palast “Tuhanded külad”:Tuhanded külad, tuhanded taludLaiali EestimaalSündinud nendes kadunud põlvedVanavanemadOo sünnimaa, oo EestimaaKuni Su küla veel elab, elad Sina kaMida sina teha saaksid? Ehk on ka sinu külas/vallas/linnas midagi sellist, mille üle kipuks õhtusöögilauas meelsasti nurisema, aga mida ometi saaks üheskoos teistega parandada? Vahest on vaja just seda, et keegi lööks selja sirgu ja ütleks: “Mis toonud meid siia, see enam edasi ei vii!”, kääriks käised üles nagu veskimees muiste, ja asuks tegutsema.Kas sa oled tuttav aastatuhandeid vana ütlusega: “Küsi ja sulle antakse. Otsi ja sa leiad. Koputa ja sulle avatakse.”? Just nii see sageli ongi. Presidendilt vabatahtlike kaasamise eest tunnustuse saanud Oleviste hoolekande liikme Riina Solmaniga on mul au juba mitmendat aastat järjest koos panustada kodutute ja vähekindlustatute jõulupeosse, mis traditsioonide kohaselt jõulude paiku kirikus aset leiab.Riina on ürituse toimumisele kaasa aidanud juba üle 15 aasta. See tähendab igal aastal ligi tuhandele inimesele pakutud pühadeaegset soojust ja kosutavat toitu. Me võiksime valida, et pigistame selle viletsuse ja kurva oleku ees silma kinni ning tõstame ignorantselt oma kodus lauale suure mahlaka jõuluprae. Me võiksime valida selle, et ei lase nende elusaatustest end loksutada, et me ei süvene. Nõnda oleks mugav, nii ei kõlaks ühegi kodutu nägu meile kunagi tuttavalt.Missioonitunne ei lase aga niisama olla. Need inimesed väärivad ka kord aastas hoidmist ja tunnet, et nende peale mõeldakse. Ning alustades ettevõtjate ja annetajate kaasamisega võin rõõmuga väita, et ma ei ole veel saanud eitavaid vastuseid. Ei ole öeldud, et “vabandust, meie ei toeta”.Toetatakse! Väga hea meele ja tänulikkusega, et neid kaasati, et nad saavad anda oma panuse kellegi heaolusse. Iga kord jaatavaid vastuseid lugedes võtab silma niiskeks – kes ütles, et maailm on kole ja ignorantne paik? Sa pead lihtsalt oskama müüa visiooni ja andma oma tegevusele väärtuse. Väärtuseks võib olla nii see, kui 800 vähekindlustatud ja/või kodutut saavad jõulude puhul nosida kiluvõileiba, kui ka mõne külakiige püstitamine, mis piirkonna lastele lusti pakuks.Aga tulles tagasi Kersti Kaljulaidi mõtte juurde: “Meie endi kätes on muuta seda, mis ei ole nii, nagu peaks.”Lihtsalt kuskilt peab alustama. Võib-olla on just täna hea päev alustada naabrimehega naabrivalve piirkonna loomisega, ehk on just täna see päev, mil panna kogukonnaliikmetega paika kevadlaada esimese korralduskoosoleku aeg?Lükka väike pall veerema ja teeme Eesti maailmas silmapaistvaks selle poolest, et inimesed usaldavad siin üksteist ning teevad asju koos. Silmade särades. Kuni su küla veel elab, elad sina ka!
Veel artikleid samast teemast »


description: Esmaspäeval leiti Laimjala jahipiirkonnast Kahtla laiult surnult metsseaemis ja neli põrsast, kes olid nakatunud Aafrika seakatku. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Katk murdis emise nelja põrsaga


description: Ajaloolase Bruno Pao sõnul algas Saaremaal meeste mobiliseerimine tööpataljonidesse 1. augustil 1941, mis oli võrreldes teiste Eesti paikadega hilisem aeg. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: LÕSKOVI AVASTUS: Tööpataljonist eluga pääsenu naudib vanaduspõlve


description: Me suhtume ettevaatlikult inimestesse, kes oma tõekspidamisi tänaval või ustel kuulutavad, aga milles väljendub meie usk ja selle tunnistamine? Maailmavaatel ja väärtustel on kate siis, kui nad on tagatud püsiva vääringuga. Usk on usutav juhul, kui see leiab praktilist järgimist. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Kirik
Usk on usutav juhul, kui see leiab praktilist järgimist
Neljapäev, 29. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Anti Toplaan Neljapäev, 29. detsember 2016. Hetk kõneleb iseenda eest: endise õpetajaga kohtumine tõi rõõmupisara nii mõnelegi palgele. FOTO: erakogu Me suhtume ettevaatlikult inimestesse, kes oma tõekspidamisi tänaval või ustel kuulutavad, aga milles väljendub meie usk ja selle tunnistamine? Maailmavaatel ja väärtustel on kate siis, kui nad on tagatud püsiva vääringuga. Usk on usutav juhul, kui see leiab praktilist järgimist.
Tegelikult ei olegi meie elus valdkonda, kus usk ei leiaks väljundeid. Kristlaseks saadakse ristimise läbi ja seega võime küsida, kas oleme teinud kõik, et meie pereliikmed oleksid ristitud, kas ise oleme andnud leeritõotuse ja mis veel enam, kas oleme seda ka pidanud.
Kui oleme leidnud elukaaslase, kas sellele liidule on palutud ka Jumala õnnistust? Koguduse liikmeks astununa väljendub meie usk ka lihtsas liikmeannetuse tegemises, mis peaks ühiselt katma kõik koguduse kulud. Kas lastel, kes oma vanemaid viimsele teele saadavad, tuleb meelde, et nende esivanemad on ristitud ja neid peaks saatma teele Jumala sõna ja palvega?
Mõnikord küsitakse meilt lihtsalt, kas me oleme kristlased ja peame kirikut oma vaimulikuks koduks. See ei nõua meilt muud kui vastust. Johannese tunnistuse kohaselt ilmutas Jumal end armus ja tões, s.o armastuses kõikide inimeste vastu. See maailm, mis tema kui Looja läbi on sündinud, ei ole teda ära tundnud.
Looduse ja loodu uurimine laiemalt ei juhi meid Jumala sõna, loomise algallika tundmisele. Jeesuse saab Jumala Pojaks tunnistada üksnes usk, mida sünnitab ja äratab meis evangeelium ehk Jumala sõna. Usu ja teadmise ega ka usu ja teaduse vahel ei ole iseenesest vastuolu, sest need mõlemad põhinevad Jumala tegudel. Jõulusündmus puudutab Johannese tunnistuse järgi kogu maailmakõiksust, mille saladusi on inimene kutsutud uurima, aga samas on see ühe laiema perekonna, kõikide aegade ja kohtade Jumala laste rõõmupidu.
Inimene saab olla vaid valguse vastuvõtja ning peegeldaja. Ometi võib meie elust kiirata taevast valgust. Jeesus ütleb oma jüngritele: “Teie olete maailma valgus. Ei saa jääda märkamatuks linn, mis on mäe otsas. Ei süüdata ka lampi ega panda vaka alla, vaid lambijalale, nii et selle valgus paistab kõigile majasolijatele.”
Kas tunnistada Jeesus Jumala Pojaks või mitte, ei ole teoreetiline, vaid praktiline küsimus. Oma maapealse elu lõpupäevil ütles Jeesus: “Valgus on veel pisut aega teie seas. Käige, kuni teil valgus on, et teid ei tabaks pimedus. Kes käib pimeduses, ei tea, kuhu ta läheb. Uskuge valgusesse, kuni teil valgus on, et te sünniksite valguse lasteks.”
Jeesus on tulnud, et anda meile võimalus saada uueks, sündida valguse lasteks. Johannes imestab seda uskumatut kogemust veel elu lõpul: “Vaadake, kui suure armastuse Isa on meile andnud: meid hüütakse Jumala lasteks, ja need me olemegi!” Tegelikult ei olegi meie elus valdkonda, kus usk ei leiaks väljundeid. Kristlaseks saadakse ristimise läbi ja seega võime küsida, kas oleme teinud kõik, et meie pereliikmed oleksid ristitud, kas ise oleme andnud leeritõotuse ja mis veel enam, kas oleme seda ka pidanud.Kui oleme leidnud elukaaslase, kas sellele liidule on palutud ka Jumala õnnistust? Koguduse liikmeks astununa väljendub meie usk ka lihtsas liikmeannetuse tegemises, mis peaks ühiselt katma kõik koguduse kulud. Kas lastel, kes oma vanemaid viimsele teele saadavad, tuleb meelde, et nende esivanemad on ristitud ja neid peaks saatma teele Jumala sõna ja palvega?Mõnikord küsitakse meilt lihtsalt, kas me oleme kristlased ja peame kirikut oma vaimulikuks koduks. See ei nõua meilt muud kui vastust. Johannese tunnistuse kohaselt ilmutas Jumal end armus ja tões, s.o armastuses kõikide inimeste vastu. See maailm, mis tema kui Looja läbi on sündinud, ei ole teda ära tundnud.Looduse ja loodu uurimine laiemalt ei juhi meid Jumala sõna, loomise algallika tundmisele. Jeesuse saab Jumala Pojaks tunnistada üksnes usk, mida sünnitab ja äratab meis evangeelium ehk Jumala sõna. Usu ja teadmise ega ka usu ja teaduse vahel ei ole iseenesest vastuolu, sest need mõlemad põhinevad Jumala tegudel. Jõulusündmus puudutab Johannese tunnistuse järgi kogu maailmakõiksust, mille saladusi on inimene kutsutud uurima, aga samas on see ühe laiema perekonna, kõikide aegade ja kohtade Jumala laste rõõmupidu.Inimene saab olla vaid valguse vastuvõtja ning peegeldaja. Ometi võib meie elust kiirata taevast valgust. Jeesus ütleb oma jüngritele: “Teie olete maailma valgus. Ei saa jääda märkamatuks linn, mis on mäe otsas. Ei süüdata ka lampi ega panda vaka alla, vaid lambijalale, nii et selle valgus paistab kõigile majasolijatele.”Kas tunnistada Jeesus Jumala Pojaks või mitte, ei ole teoreetiline, vaid praktiline küsimus. Oma maapealse elu lõpupäevil ütles Jeesus: “Valgus on veel pisut aega teie seas. Käige, kuni teil valgus on, et teid ei tabaks pimedus. Kes käib pimeduses, ei tea, kuhu ta läheb. Uskuge valgusesse, kuni teil valgus on, et te sünniksite valguse lasteks.”Jeesus on tulnud, et anda meile võimalus saada uueks, sündida valguse lasteks. Johannes imestab seda uskumatut kogemust veel elu lõpul: “Vaadake, kui suure armastuse Isa on meile andnud: meid hüütakse Jumala lasteks, ja need me olemegi!”
Veel artikleid samast teemast »


description: Meie Maa ajakirjanikud käisid Vilsandil külas Jaan Tättel. Tundidepikkusest jutuajamisest, mis lõppes ühise puude riita ladumisega, sündis aasta südamlikem vestlus. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Uudised
MEIE MAA TV: Ohoo, kuhu Jaan Tätte siis jaanuaris mitmeks kuuks minema põrutab?
Reede, 23. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: MM Reede, 23. detsember 2016. Jaan Tätte. FOTO ja VIDEO: Sigrid Osa. REPORTER: Heli Salong. Meie Maa ajakirjanikud käisid Vilsandil külas Jaan Tättel. Tundidepikkusest jutuajamisest, mis lõppes ühise puude riita ladumisega, sündis aasta südamlikem vestlus.
Muuhulgas saab vestlusest Tättega teada, kuhu ja kellega ta jaanuaris kolmeks kuuks kodusaarelt ära läheb, kuidas ta rahaliselt hakkama saab ning milline isa ja vanaisa ta on.
Vaata videost järele, millise jõulupuu pidi Tätte endale koju tooma, kuna Vilsandil pole piisavalt kuuski:
Katkend intervjuust:
/---/
Kas sulle on tähtis ära tunda oma inimene, mitte suhtlemine positsiooni pärast?
Jah, see läheb järjest raskemaks. Käisin Queeni kontserdil ja korraga oli VIP-tsoonis nii palju tuttavaid, keda tundsin Tallinna ajast ja kes on nüüd tähtsad mehed. Küll nad rääkisid ja rääkisid. (Jaani hääl muutub rämedaks) Ma panin ennast sisemiselt kinni ja vaatasin kaugusse, et vastu pidada. Küll on inimestel palju rääkida eimillestki.
Kunagi käis selline suhtlemine ka minu elu juurde. Ehk oli see ka edevus ja auahnus, et igaks juhuks pean siin ja seal olema, et see on tähtis.
Mida lähemale jõuad oma lõppdaatumile, seda rohkem muutud teistsuguseks. Ei taha teha enam ülearuseid asju ega neid, mis ei meeldi. Püüad elada nii, nagu sa enda arvates oled, enam ei näitle kedagi ega tegele small talking'uga.
/---/
Loe erakordselt avameelset intervjuud Jaan Tättega juba laupäevasest Meie Maast! Muuhulgas saab vestlusest Tättega teada, kuhu ja kellega ta jaanuaris kolmeks kuuks kodusaarelt ära läheb, kuidas ta rahaliselt hakkama saab ning milline isa ja vanaisa ta on.Vaata videost järele, millise jõulupuu pidi Tätte endale koju tooma, kuna Vilsandil pole piisavalt kuuski:/---/Jah, see läheb järjest raskemaks. Käisin Queeni kontserdil ja korraga oli VIP-tsoonis nii palju tuttavaid, keda tundsin Tallinna ajast ja kes on nüüd tähtsad mehed. Küll nad rääkisid ja rääkisid. (Jaani hääl muutub rämedaks) Ma panin ennast sisemiselt kinni ja vaatasin kaugusse, et vastu pidada. Küll on inimestel palju rääkida eimillestki.Kunagi käis selline suhtlemine ka minu elu juurde. Ehk oli see ka edevus ja auahnus, et igaks juhuks pean siin ja seal olema, et see on tähtis.Mida lähemale jõuad oma lõppdaatumile, seda rohkem muutud teistsuguseks. Ei taha teha enam ülearuseid asju ega neid, mis ei meeldi. Püüad elada nii, nagu sa enda arvates oled, enam ei näitle kedagi ega tegele small talking'uga./---/
Veel artikleid samast teemast »


description: Laupäeval viis Kuressaare ametikooli hoovist spetsiaalne buss omalaadse näituse “Kontrast II” avamisele – noored Saaremaa kunstnikud koos külalistega muutsid linnaliinide bussipeatused minikunstisaalideks. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Uudised
UUS! Kunst kolis tänavale, bussipeatustesse
Laupäev, 03. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Ene Kallas Laupäev, 03. detsember 2016. Näituse “Kontrast II” idee autorid Madis Vaher ja Maria Evestus bussipeatuses, kus eksponeeritakse Maria teletupsudest inspireeritud tööd, millele on lisatud ohtralt svastika-elemente. Foto: Ene Kallas Laupäeval viis Kuressaare ametikooli hoovist spetsiaalne buss omalaadse näituse “Kontrast II” avamisele – noored Saaremaa kunstnikud koos külalistega muutsid linnaliinide bussipeatused minikunstisaalideks.
Avamine ise toimetati läbides bussipeatusi, ning jagades selgitusi konkreetsete tööde kohta. Selgitused ise varieerusid lühidatest ekspressiivsetest ja ühel juhul ka provokatiivsest veidi pikemateni, kuigi järjest krõbedamaks muutuv külm ei lasknud kunstnikel väga hoogu minna. Kontseptuaalne kunst nõuab ju enamasti veidi suuremat selgitustööd kui näiteks mõni selge meremaal.
Enamik töödest olid plakatid, kaks aga kahepoolsed installatsioonid. Vägagi meelevaldne on välja tuua, mis neist võiks või peaks kõnetama inimesi veidi rohkem kui kunst tavaliselt.
Üks huvitavamaid töölahendusi on Sander Raudsepa jõuluteemaline teos, mis sisuliselt surub vaataja näoli tarbimiskultuuri. Kõik on suurelt ja punaselt kirjas, ehk võib-olla liigagi valjult… Selgelt eristus teistest töödest ka Helen Grassi kudum “Kilu kõht on karvane”.
Kui esimene siinmainitust on jõuline avaldus, siis kudum mõjus oma vaoshoituses leebelt, viies vaataja teistsugusesse maailma. Sellisesse, kus seosed võivad tekkida väga ootamatutest kohtadest.
Üks idee väljamõtleja, kunstnik Maria Evestus ütles varem, et mõte tänavatele kolida tuli tal spontaanselt ja samaaegselt Madis Vaheriga.
“Kui Tartus nägin, et bussipeatuste reklaamipinnad olid reklaami puudumise tõttu täidetud mustritega, tekkis idee neid pindu ka siin oma tarbeks kasutada,” selgitas ta.
Kokku saab näha 16 tööd. Üles astuvad Saaremaa noorema generatsiooni kunstnikud Maria Evestus, Kadi Grass, Helen Grass, Kaie Kiil, Ando Naulainen, Lennart Pihl, Sander Raudsepp ja Madis Vaher. Külalisesinejatena lisanduvad Izak (Tšiili), Lex Zooz (Haapsalu) ja Urmas Jürjens (Paide).
Vastandudes reklaamiga
Noored kunstnikud tahavad selle omanäolise loomeprojekti näol tuua linnaruumi mängulisust, värskust ja talvised tänavad ellu äratada.
Pealetükkivate reklaamide virvarri asendavad kunstisaarekesed, mis toovad möödakäija päeva värsket disainiesteetikat, otsese müügisurveta silmailu, filosoofilist meditatiivsust, mõtlemapanevat provokatiivsust ja ka huumorit.
Loomingulise eksperimendi üks eesmärke on reklaamida kunsti sama vajaliku vahendina kui sai või pesupulber. Välireklaam kui vahendaja kannab seetõttu olulist rolli, olles igale linnakodanikule tuttav ja kodune ning tuues kunsti galeriiseintelt rahva sekka.
Teistpidi aga mängivad teosed reklaamiesteetikaga seda parodeerides, armastades, vihates või vastandades. Ühtlasi on kunst-reklaamid ka harjumuspäraste päris-reklaamidega kontrastis.
Käesoleva katse üks eesmärke on ka mängida sõnumi ja sõnumikandja piiridel, luues täiesti uue tänavakunsti kategooria.
“Miks ei võiks tulevikus avalikus ruumis olla spetsiaalselt kunsti eksponeerimiseks ette nähtud valgustahvleid?” pakuvad kunstnikud välja.
Näha saab nii tänava-, tarbe- ja maalikunstnike kui disainerite töid. Suureformaadilised reproduktsioonid ja installatsioonid on ülal vähemalt detsembri lõpuni. Avamine ise toimetati läbides bussipeatusi, ning jagades selgitusi konkreetsete tööde kohta. Selgitused ise varieerusid lühidatest ekspressiivsetest ja ühel juhul ka provokatiivsest veidi pikemateni, kuigi järjest krõbedamaks muutuv külm ei lasknud kunstnikel väga hoogu minna. Kontseptuaalne kunst nõuab ju enamasti veidi suuremat selgitustööd kui näiteks mõni selge meremaal.Enamik töödest olid plakatid, kaks aga kahepoolsed installatsioonid. Vägagi meelevaldne on välja tuua, mis neist võiks või peaks kõnetama inimesi veidi rohkem kui kunst tavaliselt.Üks huvitavamaid töölahendusi on Sander Raudsepa jõuluteemaline teos, mis sisuliselt surub vaataja näoli tarbimiskultuuri. Kõik on suurelt ja punaselt kirjas, ehk võib-olla liigagi valjult… Selgelt eristus teistest töödest ka Helen Grassi kudum “Kilu kõht on karvane”.Kui esimene siinmainitust on jõuline avaldus, siis kudum mõjus oma vaoshoituses leebelt, viies vaataja teistsugusesse maailma. Sellisesse, kus seosed võivad tekkida väga ootamatutest kohtadest.Üks idee väljamõtleja, kunstnik Maria Evestus ütles varem, et mõte tänavatele kolida tuli tal spontaanselt ja samaaegselt Madis Vaheriga.“Kui Tartus nägin, et bussipeatuste reklaamipinnad olid reklaami puudumise tõttu täidetud mustritega, tekkis idee neid pindu ka siin oma tarbeks kasutada,” selgitas ta.Kokku saab näha 16 tööd. Üles astuvad Saaremaa noorema generatsiooni kunstnikud Maria Evestus, Kadi Grass, Helen Grass, Kaie Kiil, Ando Naulainen, Lennart Pihl, Sander Raudsepp ja Madis Vaher. Külalisesinejatena lisanduvad Izak (Tšiili), Lex Zooz (Haapsalu) ja Urmas Jürjens (Paide).Noored kunstnikud tahavad selle omanäolise loomeprojekti näol tuua linnaruumi mängulisust, värskust ja talvised tänavad ellu äratada.Pealetükkivate reklaamide virvarri asendavad kunstisaarekesed, mis toovad möödakäija päeva värsket disainiesteetikat, otsese müügisurveta silmailu, filosoofilist meditatiivsust, mõtlemapanevat provokatiivsust ja ka huumorit.Loomingulise eksperimendi üks eesmärke on reklaamida kunsti sama vajaliku vahendina kui sai või pesupulber. Välireklaam kui vahendaja kannab seetõttu olulist rolli, olles igale linnakodanikule tuttav ja kodune ning tuues kunsti galeriiseintelt rahva sekka.Teistpidi aga mängivad teosed reklaamiesteetikaga seda parodeerides, armastades, vihates või vastandades. Ühtlasi on kunst-reklaamid ka harjumuspäraste päris-reklaamidega kontrastis.Käesoleva katse üks eesmärke on ka mängida sõnumi ja sõnumikandja piiridel, luues täiesti uue tänavakunsti kategooria.“Miks ei võiks tulevikus avalikus ruumis olla spetsiaalselt kunsti eksponeerimiseks ette nähtud valgustahvleid?” pakuvad kunstnikud välja.Näha saab nii tänava-, tarbe- ja maalikunstnike kui disainerite töid. Suureformaadilised reproduktsioonid ja installatsioonid on ülal vähemalt detsembri lõpuni.
Veel artikleid samast teemast »


description: Esimese nädalaga tõid Eesti suurimas heategevuslikus kingikampaanias osalevad inimesed Kuressaare Maxima kauplusesse 18 kingitust, mis on tehtud vastavalt vähekindlustatud peredes elavate laste jõulusoovidele. Inglipuul on veel üks kingisoov, mis ootab oma inglit. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Inglipuu täitis 18 lapse jõulusoovi

maintext:
Uudised
Inglipuu täitis 18 lapse jõulusoovi
Kolmapäev, 07. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: MM Kolmapäev, 07. detsember 2016. Inglipuu patroon Gerli Padar ja Maxima Eesti peadirektor Vygintas Šapokas. Esimese nädalaga tõid Eesti suurimas heategevuslikus kingikampaanias osalevad inimesed Kuressaare Maxima kauplusesse 18 kingitust, mis on tehtud vastavalt vähekindlustatud peredes elavate laste jõulusoovidele. Inglipuul on veel üks kingisoov, mis ootab oma inglit.
Veel 26 lapse kingisoovid on inglipuudelt juba võetud ja jaekett ootab, kuni need võtnud inglid kingitused ära toovad. Ühtekokku teeb inglipuu Kuressaares ja Lääne-Saare vallas kingituse 45 lapsele.
“Suur tänu igaühele, kes on juba ingliks hakanud – meile kingituse ära toonud. Loodame, et sama kergesti teevad heateo nii need, kes on täitmiseks juba kingisoovi valinud, kui ka need, kes alles kaaluvad ingliks hakkamist,“ ütles Maxima Eesti peadirektor Vygintas Šapokas.
Kingi tegemiseks tuleks minna Kuressaare Maximasse, mis asub Tallinna maantee 64, osta soovitud ese ükskõik millisest kauplusest ning tuua see tagasi samasse Maximasse hiljemalt 19. detsembril.
“Seejärel pakime kõik kingid inglipuu temaatikaga kottidesse ning toimetame kohalike sotsiaaltöötajate abiga jõulude ja aastavahetuse ajal lasteni,“ selgitas Maxima Eesti avalike suhete juht Katja Ljubobratets.
“Need kingisoovid, mis Eesti elanike seast oma inglit ei leia, täidab meie jaekett ja ükski laps jõulukingita ei jää,“ kinnitas ta. Veel 26 lapse kingisoovid on inglipuudelt juba võetud ja jaekett ootab, kuni need võtnud inglid kingitused ära toovad. Ühtekokku teeb inglipuu Kuressaares ja Lääne-Saare vallas kingituse 45 lapsele.“Suur tänu igaühele, kes on juba ingliks hakanud – meile kingituse ära toonud. Loodame, et sama kergesti teevad heateo nii need, kes on täitmiseks juba kingisoovi valinud, kui ka need, kes alles kaaluvad ingliks hakkamist,“ ütles Maxima Eesti peadirektor Vygintas Šapokas.Kingi tegemiseks tuleks minna Kuressaare Maximasse, mis asub Tallinna maantee 64, osta soovitud ese ükskõik millisest kauplusest ning tuua see tagasi samasse Maximasse hiljemalt 19. detsembril.“Seejärel pakime kõik kingid inglipuu temaatikaga kottidesse ning toimetame kohalike sotsiaaltöötajate abiga jõulude ja aastavahetuse ajal lasteni,“ selgitas Maxima Eesti avalike suhete juht Katja Ljubobratets.“Need kingisoovid, mis Eesti elanike seast oma inglit ei leia, täidab meie jaekett ja ükski laps jõulukingita ei jää,“ kinnitas ta.
Veel artikleid samast teemast »


description: Eilses Äripäevas ilmunud artiklis hoiatas Olerexi kütuse sisseostu juht Alan Vaht hüppelise hinnatõusu eest alates uuest nädalast ning ennustas nädalavahetuseks tanklarallit. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Uudised
Tanklaralli jääb Saaremaal ilmselt tulemata
Laupäev, 03. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Sirli Tooming Laupäev, 03. detsember 2016. FOTO: Valmar VOolaid Eilses Äripäevas ilmunud artiklis hoiatas Olerexi kütuse sisseostu juht Alan Vaht hüppelise hinnatõusu eest alates uuest nädalast ning ennustas nädalavahetuseks tanklarallit.
Palun oota... Ühe artikli lugemise tasu on 0.40 EUR, päevapileti hind kõigi viimase 7 päeva artiklitele on 0.80 EUR. NB! Päevapiletiga ei saa lugeda artikleid, mis on vanemad kui 7 päeva! Arhiivi lugude lugemiseks on vaja osta ligipääs artikli kaupa. Teenuse aktiveerimiseks vajutage soovitud teenuse nupule, mis kuvab ekraanile tasulise telefoninumbri. Numbrile helistades artikkel avaneb, teenuse maksumus lisatakse Teie telefoniarvele. Ligipääs artikli(te)le on selles arvutis avatud ööpäeva jooksul alates helistamisest. Teenus toimib Telia, Tele2 ja Elisa klientidele. Telefoninumbril peab olema avatud teenuse M-makse Internetis kasutamine. Loe täpsemalt m-maksete kohta
Võimalik on osta ka veebiligipääs vastavalt 45€ eest aastaks või 25€ eest pooleks aastaks ja Te ei pea enam mobiiliga maksmisele aega kulutama. Selleks palume saata aadressile
Kui oled paberlehe tellija, siis saad ühele pereliikmele vormistada ka tasuta ligipääsu veebimaterjalidele id-kaardi põhiselt. Palun saada aadressile Selleks palume saata aadressile tellimus@meiemaa.ee : Tellija nimi, isikukood (logimine ID-kaardiga), e-maili aadress ja arve saaja andmed, kui arve maksja on erinev tellijast., siis saad ühele pereliikmele vormistada ka tasuta ligipääsu veebimaterjalidele id-kaardi põhiselt. Palun saada aadressile tellimus@meiemaa.ee : tellija nimi, aadress ja veebiligipääsu saaja nimi, e-posti aadress ja isikukood (kui erineb tellijast). Sisselogimine toimub veebilehe paremas ülanurgas asuva viite "Logi sisse" abil. Ligipääs on avatud sama kaua, kui leht on tellitud.
Veel artikleid samast teemast »


description: Detsembri alguses ilmub muinasjuturaamat “Linnu lood”, mis põhineb Evelin Ilvese ja Toomas Hendrik Ilvese tütre Kadri Keiu suureks kasvamise sündmustel. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

title: Evelin Ilves kirjutas lasteraamatu

maintext:
NÄDALALÕPP
Evelin Ilves kirjutas lasteraamatu
Reede, 02. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Detsembri alguses ilmub muinasjuturaamat “Linnu lood”, mis põhineb Evelin Ilvese ja Toomas Hendrik Ilvese tütre Kadri Keiu suureks kasvamise sündmustel.
Evelin Ilvese sõnul koosneb raamat päriselul põhinevatest muinasjuttudest. “Kadri Keiu eelkooliiga oli heas mõttes erakordne, sest enamikul inimestel pole võimalik elada nii kauge paksu metsa sees kui ka presidendilossis. Mõlemad on omamoodi suletud keskkonnad, kuhu sisse kiigata võiks olla vahva. Raamatu peategelane Linnu on väike tüdruk, kes mõistab lindude ja loomade keelt ja tema elus juhtub palju asju,” rääkis Ilves.
Raamat jutustab, missugused mängud ja kaaslased on tüdrukul, kelle koju teisi lapsi just tihti ei satu, sest tee lõpeb tema kodu juures otsa. Või millise pöörde võtab metsaelu siis, kui isa ootamatult presidendiks valitakse.
Evelin Ilvese sõnul on see südamlik raamat, mille igas loos on päriselt juhtunud sündmus, aga ka midagi mõtlemapanevat ja harivat. “Samas hakkas raamatu peategelane üsna kiiresti oma elu elama ning temast sündis uus karakter, kes pole enam päriselt Kadri, vaid juba Linnu,” lisas Ilves. Raamatu “Linnu lood“ esitlused toimuvad detsembrikuus üle terve Eesti. Raamatu toimetas Jane Lepasaar ning illustratsioonid tegi Catherine Zarip. Autor: NL Reede, 02. detsember 2016.Evelin Ilvese sõnul koosneb raamat päriselul põhinevatest muinasjuttudest. “Kadri Keiu eelkooliiga oli heas mõttes erakordne, sest enamikul inimestel pole võimalik elada nii kauge paksu metsa sees kui ka presidendilossis. Mõlemad on omamoodi suletud keskkonnad, kuhu sisse kiigata võiks olla vahva. Raamatu peategelane Linnu on väike tüdruk, kes mõistab lindude ja loomade keelt ja tema elus juhtub palju asju,” rääkis Ilves.Raamat jutustab, missugused mängud ja kaaslased on tüdrukul, kelle koju teisi lapsi just tihti ei satu, sest tee lõpeb tema kodu juures otsa. Või millise pöörde võtab metsaelu siis, kui isa ootamatult presidendiks valitakse.Evelin Ilvese sõnul on see südamlik raamat, mille igas loos on päriselt juhtunud sündmus, aga ka midagi mõtlemapanevat ja harivat. “Samas hakkas raamatu peategelane üsna kiiresti oma elu elama ning temast sündis uus karakter, kes pole enam päriselt Kadri, vaid juba Linnu,” lisas Ilves. Raamatu “Linnu lood“ esitlused toimuvad detsembrikuus üle terve Eesti. Raamatu toimetas Jane Lepasaar ning illustratsioonid tegi Catherine Zarip.
Veel artikleid samast teemast »


description: Otsustasin eelmise aasta lõpus, et esimese asjana algaval aastal panen soojad saapad jalga, tatsan raamatupoodi ja soetan Paavo Kivise “Paul Kerese”. See raamat on terve aasta olnud mu “öökapiraamat”, ei raatsi seda veel riiulisse panna. Saare maakonna päevaleht - Meie Maa võrguväljaanne meiemaa.ee

maintext:
Arvamus
MART SOIDRO AINULT MEIE MAAS: Meie Keresele mõeldes
Reede, 16. detsember 2016.
Loe kommentaare | Kommenteeri
Autor: Mart Soidro, literaat Reede, 16. detsember 2016. Meie Maa kolumnist Mart Soidro. FOTO: Toomas Huik Otsustasin eelmise aasta lõpus, et esimese asjana algaval aastal panen soojad saapad jalga, tatsan raamatupoodi ja soetan Paavo Kivise “Paul Kerese”. See raamat on terve aasta olnud mu “öökapiraamat”, ei raatsi seda veel riiulisse panna.
Üleeile toimus Toompeal üks äraütlemata tore konverents – “Paul Keres ja Eesti male tulevik”. Esinesid meie president Kersti Kaljulaid, FIDE president Kirsan Iljumžinov, kultuuriminister Indrek Saar, aga ka Paavo Kivine, David Vseviov, Roman Baskin jpt. Ürituse hing ja moderaator oli riigikogu liige Andres Ammas.
Malehuvilistest täitunud Komandandi majas vaadati üksteisele vandeseltslaslikult otsa, pilgutati üksteisele silma ja otsustati vähemasti mõttes selles elus teha veel mõni partii.
Nojaa, kui riigitegelased välja jätta, siis konverentsil osalenud “matimeeste” vanus kippus kusagile 60–70 eluaasta kanti. Aga vaim oli kõigil erk ja kuulmine sugugi veel mitte kõva.
Keres oli väliseestlane?
Kui ma nädalapäevad varem küsisin meie presidendilt Kadrioru lossis, mitu käiku tuleb tal riigipeana ette mõelda, oli vastus üllatav: “Ette eriti ei mõtle. Pigem olen kiire reageerija.”
Seega võib maleterminoloogiat kasutades ja elutempot arvestades Kersti Kaljulaidi pigem välkmale harrastajaks pidada. Arusaadav. Klassikalise male mängimine ei pruugi alati tulemuslik olla, ka Magnus Carlsen sai Sergei Karjakinist tiitlimatšis jagu alles kiirpartiides.
Meie presidendi malekonverentsi tervituskõnes pani mind üllatama hoopis üks teine asi. Paul Kerese surmast on möödunud juba 41 aastat. Eesti Maleelu värskest numbrist saab teada, et meie hulgas on veel 58 suurmeistrit, kes on Keresega turniiripartiid mänginud (vt Eesti Maleelu, detsember 2016). Kersti Kaljulaid, kes suurmehe lahkumise ajal oli alles viieaastane, arvas toona, et Keres oli väliseestlane. Eks malegeenius oligi tihti välismaal ja tema härrasmehelik käitumine ei sobinud kuidagi kokku sovetliku süsteemiga, aga tüdrukutirtsu jaoks oli oluline fakt, et Paul Keres suri Helsingis – sellist “privileegi” ei saanud nõukogude inimesel ju olla!
Ka meie spordikirjanduse patriarh Paavo Kivine tõdes oma ettekandes, et Keres jäi impeeriumile võõraks. KGB kalgid silmad tuletasid suurmehele kõik need 35 aastat meelde, et Keres kaotas 1944. aastal ühe olulise partii – tal ei õnnestunud okupeeritud Eestist põgeneda. Me ei saa kunagi teada, kas heaoluühiskonnas oleks Keresest saanud maailmameister või mitte, aga seda teame küll, et kodueestlased oleksid Kereseta nõukogude ajal mõõtmatult vaesemad olnud.
Kerese aasta on lõpusirgel. Konverentsil tuletas Äripäeva peadirektor Igor Rõtov Paavo Kivisele meelde tema üht suvist arvamuslugu, kus Kivine nukralt tõdes, et ei (tollane) president ega peaminister ole Kerese nime aasta jooksul kordagi suhu võtnud. Aga aasta on õnneks pikk ning kõike saab muuta ja parandada.
“Kas sul nüüd on hea meel?” küsis Rõtov lootusrikkalt.
“Mul on hea meel,” vastas Kivine.
Kuidas edasi?
Kerese aasta alguses õpetati Eesti Televisiooni hommikuprogrammis malekäike ja Vikerraadio “Keelesaates” selgitati, mis asi on vigur ja mida tähendab kahimine. Vanad ajad tulid meelde. Rudolf Pälsoni 14 ühikas Tartus, kus Jaan Ehlvesti hiilgeaegadel õpingute kõrvalt kurameeriti või mängiti malet. Muidugi oli tudengite hulgas ka neid, kel sel ajal jäid olulised käigud tegemata. Hoolimata sellest, et pinnas oli soodne.
1980-ndate aastate malevaimustust on noorele spordisõbrale koduvabariigis raske edasi anda, nii nagu mul on raske aduda 1950-ndatel aastatel valitsenud malebuumi kooliõpilaste hulgas.
Kirjutasin Meie Maas oma selle aasta esimeses loos, et kahekordne maailmameister korvpallis Priit Tomson on oma raamatus “Päikesepoiss” meenutanud, kuidas ta Paul Kerese poja Peetri ees klassi maleturniiri võitis. Ja mis eriti tähtis – paar korda, kui Keresed elasid veel Tõnismäel apteegimajas, oli neil külas käinud!
Oma korvpallisaavutuste kirjeldamisel oli Tomson hoopis tagasihoidlikum, kohati tundus, et see klassi maleturniiri võit oli korvpalliaristokraadile olulisem kui mõni Euroopa meistri tiitel või universiaadi esikoht.
Ka vanim tegevspordiajakirjanik Jaan Martinson meenutas oma ettekandes kadunud aegu. Raputas veidi tuhka enda, rohkem rumalate kolleegide pea peale, et malest ei kirjutata.
Aga põhjus oli tal kohe varnast võtta: pole, kellest kirjutada. Andku maleliit kas või pool Carlsenit või Sildarut, siis tuleks lugusid nagu Vändrast saelaudu, lubas Team Haanjast tihti kirjutav sulerüütel.
Osaliselt tuleb Martinsoniga nõustuda – spordi kajastamisel ei kehti “Kalevipojast“ tuttav tarkusetera: “Esimesed heidetakse, tagumised tapetakse, keskmised koju tulevad.” Aga õnneks pole ajakirjandus kõikvõimas ega nakkav. Aastavahetuseni on jäänud mõned päevad. Jõuab veel mõned käigud teha. Üleeile toimus Toompeal üks äraütlemata tore konverents – “Paul Keres ja Eesti male tulevik”. Esinesid meie president Kersti Kaljulaid, FIDE president Kirsan Iljumžinov, kultuuriminister Indrek Saar, aga ka Paavo Kivine, David Vseviov, Roman Baskin jpt. Ürituse hing ja moderaator oli riigikogu liige Andres Ammas.Malehuvilistest täitunud Komandandi majas vaadati üksteisele vandeseltslaslikult otsa, pilgutati üksteisele silma ja otsustati vähemasti mõttes selles elus teha veel mõni partii.Nojaa, kui riigitegelased välja jätta, siis konverentsil osalenud “matimeeste” vanus kippus kusagile 60–70 eluaasta kanti. Aga vaim oli kõigil erk ja kuulmine sugugi veel mitte kõva.Kui ma nädalapäevad varem küsisin meie presidendilt Kadrioru lossis, mitu käiku tuleb tal riigipeana ette mõelda, oli vastus üllatav: “Ette eriti ei mõtle. Pigem olen kiire reageerija.”Seega võib maleterminoloogiat kasutades ja elutempot arvestades Kersti Kaljulaidi pigem välkmale harrastajaks pidada. Arusaadav. Klassikalise male mängimine ei pruugi alati tulemuslik olla, ka Magnus Carlsen sai Sergei Karjakinist tiitlimatšis jagu alles kiirpartiides.Meie presidendi malekonverentsi tervituskõnes pani mind üllatama hoopis üks teine asi. Paul Kerese surmast on möödunud juba 41 aastat. Eesti Maleelu värskest numbrist saab teada, et meie hulgas on veel 58 suurmeistrit, kes on Keresega turniiripartiid mänginud (vt Eesti Maleelu, detsember 2016). Kersti Kaljulaid, kes suurmehe lahkumise ajal oli alles viieaastane, arvas toona, et Keres oli väliseestlane. Eks malegeenius oligi tihti välismaal ja tema härrasmehelik käitumine ei sobinud kuidagi kokku sovetliku süsteemiga, aga tüdrukutirtsu jaoks oli oluline fakt, et Paul Keres suri Helsingis – sellist “privileegi” ei saanud nõukogude inimesel ju olla!Ka meie spordikirjanduse patriarh Paavo Kivine tõdes oma ettekandes, et Keres jäi impeeriumile võõraks. KGB kalgid silmad tuletasid suurmehele kõik need 35 aastat meelde, et Keres kaotas 1944. aastal ühe olulise partii – tal ei õnnestunud okupeeritud Eestist põgeneda. Me ei saa kunagi teada, kas heaoluühiskonnas oleks Keresest saanud maailmameister või mitte, aga seda teame küll, et kodueestlased oleksid Kereseta nõukogude ajal mõõtmatult vaesemad olnud.Kerese aasta on lõpusirgel. Konverentsil tuletas Äripäeva peadirektor Igor Rõtov Paavo Kivisele meelde tema üht suvist arvamuslugu, kus Kivine nukralt tõdes, et ei (tollane) president ega peaminister ole Kerese nime aasta jooksul kordagi suhu võtnud. Aga aasta on õnneks pikk ning kõike saab muuta ja parandada.“Kas sul nüüd on hea meel?” küsis Rõtov lootusrikkalt.“Mul on hea meel,” vastas Kivine.Kerese aasta alguses õpetati Eesti Televisiooni hommikuprogrammis malekäike ja Vikerraadio “Keelesaates” selgitati, mis asi on vigur ja mida tähendab kahimine. Vanad ajad tulid meelde. Rudolf Pälsoni 14 ühikas Tartus, kus Jaan Ehlvesti hiilgeaegadel õpingute kõrvalt kurameeriti või mängiti malet. Muidugi oli tudengite hulgas ka neid, kel sel ajal jäid olulised käigud tegemata. Hoolimata sellest, et pinnas oli soodne.1980-ndate aastate malevaimustust on noorele spordisõbrale koduvabariigis raske edasi anda, nii nagu mul on raske aduda 1950-ndatel aastatel valitsenud malebuumi kooliõpilaste hulgas.Kirjutasin Meie Maas oma selle aasta esimeses loos, et kahekordne maailmameister korvpallis Priit Tomson on oma raamatus “Päikesepoiss” meenutanud, kuidas ta Paul Kerese poja Peetri ees klassi maleturniiri võitis. Ja mis eriti tähtis – paar korda, kui Keresed elasid veel Tõnismäel apteegimajas, oli neil külas käinud!Oma korvpallisaavutuste kirjeldamisel oli Tomson hoopis tagasihoidlikum, kohati tundus, et see klassi maleturniiri võit oli korvpalliaristokraadile olulisem kui mõni Euroopa meistri tiitel või universiaadi esikoht.Ka vanim tegevspordiajakirjanik Jaan Martinson meenutas oma ettekandes kadunud aegu. Raputas veidi tuhka enda, rohkem rumalate kolleegide pea peale, et malest ei kirjutata.Aga põhjus oli tal kohe varnast võtta: pole, kellest kirjutada. Andku maleliit kas või pool Carlsenit või Sildarut, siis tuleks lugusid nagu Vändrast saelaudu, lubas Team Haanjast tihti kirjutav sulerüütel.Osaliselt tuleb Martinsoniga nõustuda – spordi kajastamisel ei kehti “Kalevipojast“ tuttav tarkusetera: “Esimesed heidetakse, tagumised tapetakse, keskmised koju tulevad.” Aga õnneks pole ajakirjandus kõikvõimas ega nakkav. Aastavahetuseni on jäänud mõned päevad. Jõuab veel mõned käigud teha.
Veel artikleid samast teemast »