description: «Eesti inimene ei lähe tänavale autosid põletama, kui ta ei ole oma eluga rahul – ta läheb Eestist lihtsalt ära,» ütles ajalehele Pealinn Eesti Panga nõukogu endine esimees Jaan Männik. Võrdlus on realistlik, kuid sama mõttetu, nagu näiteks muidu õige väide, et erinevalt kogrest ei poe hobune talveks mutta, kirjutab arvamusportaali kolumnist Ivan Makarov.

title: Ivan Makarov: kui sul puuduvad juured, ära süüdista selles riiki!

maintext:
Kirjeldatud juhul peeti silmas Pariisi eeslinnade uut rahvalõbu, kui võõrad mehed põletavad võõras riigis võõraid autosid. Eestlased elavad omal maal ja nende iseärasused autode mittepõletamisega ei piirdu: nad ei lõika inimeste päid, ei võta vägisi uskmatute naisi linnaväljakul, ja üldse on nad üks vagur töökas rahvas.
Tallinnas võiks autovandalismi ajendiks ehk kõne alla tulla mitte halb elu, vaid tasuta transpordi fanaatiliste pooldajate õiglane viha sõiduautode jätkuva rohkuse vastu. Proovige Lasnamäel õhtul parkida: te ei leia mitte ühtegi kohta, kus juba ei seisaks auto, reeglina kallis. Meie üheksakorruselise paneelmaja nii mõnelgi perel on kaks-kolm autot, ja nad kõik sõidavad õhtuks kohale. Või minge tööajal Ülemiste või Rakvere Põhjakeskuse parklasse: sama pilt. Seal voorivad õnnelikud perekonnad naervate lastega, ostukärud head ja paremat täis.
Tuntud reisifirma müüs maha kõik selle sügise eksootilised reisid hinnaga 2000 kuni 8000 eurot. Kes jäi ilma, see ei saagi hoobilt erilisele lõbureisile Jaapanisse, Hiinasse, Panamasse, Austraaliasse, Tansaania safarile, Madagaskarile, Patagooniasse, Seišellidele, Uus-Meremaale, Uus-Kaledooniasse. Ja turu-uuringufirma GfK Retail and Technology teatas äsja, et selle aasta kolme esimese kvartali jooksul osteti Eesti jaemüügiturul uusi telefone enam kui 74 miljoni euro eest, mis on 10 miljoni euro võrra rohkem kui eelmisel aastal sama ajaga. Miks inimesed selle raha eest kruupe ei varu, nagu soovitab neile sõjaga hirmutamisel hoogu sattunud meedia?
Vingumine stiilis «kas siis sellist Eestit me tahtsime» on muidupoliitikute ja röövsotsioloogide leib ning kibestunud sovettide lohutus, sest nad ei tahtnud ju ei sellist ega ka mingit muud vaba Eestit.
Keskerakondlik press väidab, et iga neljas meist nälgib. Nagu teatab Pealinna toimetaja veeru pealkiri, «Orjapalgad hävitavad demokraatiat» (Spartacus oleks sillas – mis ta palganumber oligi?). Pakutud skaalat kasutades: keskerakondlaste endi palgad nende omas Tallinnas on ju suuruse poolest siis ehtsad orjapidajapalgad. Ja demokraatiaga on sel parteil tõesti kõik jOKk.
Vingumine «kas siis sellist Eestit me tahtsime» on muidupoliitikute ja röövsotsioloogide leib ning kibestunud sovettide lohutus, sest nad ei tahtnud ju ei sellist ega ka mingit muud vaba Eestit. Kurdame end hädisteks, sest meil pole autosid kuhugi parkida, ja mida rohkem ehitatakse suuri kaubanduskeskusi, seda pikemad on seal järjekorrad. Tagatipuks on välja müüdud ka kõik tuusikud uue aasta alguse reisile Antarktikasse, Falklandi ja Lõuna-Georgia saarele, 17 745 eurot tükk.
Meenub nõukaaja paradoks: tühjad poed (praegu siis taskud), aga täis külmkapid. Ja samamoodi kirume riiki. Meie sajatusi tõlgitakse hõisates vene keelde, sest mida veel jälgimat saaksidki putinistid ise välja mõelda eestlaste kohta, kui see, mida levitavad siin- ja sealpool piiri Kudu, Vimberg-Urmet ja Lotila.
Kas keegi mäletab lugu kuldkalakesest ja lõhkisest künast? Et võime ärgata silmanähtavalt laienenud Pihkva oblastis, ja siis saamegi teada, mida tähendab praktikas see, et meie reaalne tulevikuväljavaade Yana Toom ja tema mõttekaaslased riigikogust ei mõista küüditamist hukka kohe mitte mingi hinna eest. Oleme nagu hiired hubases väikeses paadis keset möllavat merd, kes päevast päeva närivad juustu, teineteise hinge ja paadipõhja.
«Juurteta migrandid»
Nõukogude ajal oli käibel mõiste «juurteta migrandid», mida kasutati vennasvabariikidest sissesõitnud teistest rahvustest inimeste suhtes. No et nad hülgavad oma kodu ja tulevad Eestisse paremat elu taga ajama. Kui aga eestlased lahkuvad Eestist, halvemat elu nad ju ka ei otsi – ikka paremat. Tõnis Lukas nimetaski ärakolijaid leebelt mugavuspagulasteks, ja seda pandi pahaks.
Seepärast no names: hinnatud eesti kunstnik, elades ilusaimas loodusnurgakeses maaliliste veekogude ääres poole tunni sõidu kaugusel Tallinnast, müüb oma uhke maakodu maha, et kolida troopikasaarele. Kodumuld ei lase tal juurduda, kuigi mets on sealkandis imeline. Nii et üks lööb kodutalule käega, teine aga paneks vanale eesti talule lausa jalaga: Andres Raidil tekkis soov taguda avalikult jalaga Ärma talu pilti Eesti rahva muuseumis. Lasku käia, aga pangu enne kirsad jalga, et vaatepilt oleks nostalgilisem.
Jaan Männik ütles: «On vaja vaid sõita üle lahe 80 kilomeetrit, et 3–4 korda suuremat palka saada.» Ja ongi nii lihtne? Nägin lõbusat telesarja eesti naisest, kes aastaid tagasi kolis perega Soome, hiljuti aga sõitis edasi elama Hispaaniasse. Ega seda saates ei täpsustatudki, et tema lapsed on juba teist korda harjumuspärasest keelekeskkonnast välja kistud ja sõpradest lahutatud, juurekesed läbi lõigatud. Ju siis mõni kohalik Soome ekspankur soovitas. Küllap leidub selliseid nõuandjaid ka Hispaanias.
Nägin hiljuti televiisorist vaimustunud lugu eesti naisest, kes oli 4 aastat välismaal tasuta elanud ja reisinud. Mingid vaesed asiaadid tahtsid šikilt välismaalaselt mõne kopika kerjata, kuid suur oli kohalike imestus, kui selgus, et hoopis turist kavatses nende kehvikute kulul süüa ja juua. No piinlik ju – aga sellega hoobeldi.
Veel üks sama võimsa juurestikuga eestlanna sai välismaal kolm last erinevate «aafrika fantoomisadega» – ja häbi eesti õigussüsteemile, kuna ei suudeta tuvastada, kes kelle laps on. Teisel naisel aga luhtus kirglik suhe Prantsusmaal, endine armsam muutus vägivaldseks ega jäta inimest rahule ka Eestis – ning taas häbi Eesti politseile, kes ei valva ööpäev läbi selle romantilise naisterahva maja.
Taolise jama peale kulub meil tippajakirjanike aeg ja suured telesaated. Iga kord lüüakse häbiposti Eesti riik, kes ei seisvat oma seiklushimuliste kodanike eest piisavalt hästi siis, kui pidu saab otsa ja, nagu kirjutas Krõlov, «rõemuline ritsikas laulis suvel usinaste, ega vaatand ümber heaste, kunni tali tulemas». Ja kus siis solvutakse kogu see aeg tööd rüganud eesti sipelga peale: lähme Eestist minema, ja tänage veel, et autosid põletama ei hakka.
Ivan Makarov on raadiomees, kes tegi 20 aastat tunnist Balti infosaadet «Raadius», üllitas kolm üleliidulise tiraažiga LP-d ja kirjutas tekste Eesti esitajatele. Ta on Avatud Eesti Fondi, ajakirja «Nädal» ja Valdo Pandi aastapreemiate laureaat. Praegu töötab Raadio 4 vastutava toimetajana.


authors:
Raivo Heinaru
Endine Koolidirektor

description: Kui tähtis on koolis saadud hinne? Kindlasti oluline, sest see kajastab õpitulemuste ja -oskuste omandamise taset. Heade tulemuste korral on rohkem valikuvariante haridustee jätkamiseks, kirjutab endine koolidirektor Raivo Heinaru Õpetajate Lehes.

title: Raivo Heinaru: millest sõltuvad kooli tulemused ja maine?

maintext:
Sama on koolidel: edukamatel on komplekteerimisel suuremad valikuvõimalused, kuna ühele õpilaskohale on mitu kandidaati.
Õpitulemused määravad kooli taseme, see kujundab õppeasutuse maine, kooli suurima väärtuse. Mainekas koolis käia on väärtus omaette, kuna levinud arvamuse kohaselt on seal õppimiseks ja arenguks paremad võimalused.
Koht pingereas
Mille põhjal oleme aga hakanud koole nimetama tugevateks ja nõrkadeks? Riigieksamite tulemuste põhjal koostatud pingeridade alusel nimetati ajakirjanduses tabelis tagapool olevaid kooli veelgi krõbedamate sõnadega kui «nõrgad». See tekitas arusaama, et nendes omandatud kooliharidus pole ikka see õige.
Raske on koolijuhtidel olnud koolipidajale ja lastevanematele selgitada põhjuseid, miks kool riigieksamite keskmise tulemuse põhjal pingereas just ühel või teisel kohal asub. Samas on aga igal aastal maagümnaasiumi lõpetajate seas õpilasi, kes on saanud riigieksamitel märkimisväärselt kõrgeid tulemusi, ja neid, kes lõpetavad medaliga. Tähendab, kodukoolis on võimalik omandada hea haridus.
Et kooli taseme näitajaks sai koht pingereas, siis reageerisid koolid sellele omal moel, rõhuasetusi muutes. Suurendati eksamiainete õppimiseks ette nähtud tundide arvu, oli koole, kus viimasel poolaastal pühenduti ainult eksamiainete õpetamisele, ainetundides suunati kogu tähelepanu prognoositavate eksamiülesannete lahendamisele ning survestati õpilasi eksamiainete valikul. Kõike seda tehti soovist saada hea koht pingereas ja näidata kooli paremas valguses. Ootust ja närvipinget jätkus kogu suveks ja seda kuni pingeridade avalikustamiseni. Siis selgusid tulemused ja anti hinnang koolile ja õpetajale.
Võrrelda, mitte võistelda
Maal ei vali kool õpilasi, seepärast on eksamitulemused olnud aastate lõikes erinevad. Koolil läks kord hästi, siis jälle mitte nii, nagu sooviti, kuigi kool ja õpetajad olid samad.
Õpilasi 1. ja 10. klassi valivates koolides on tulemused aastate lõikes stabiilsed, tase ühtlaselt kõrge. Millistes koolides teevad õpetajad paremat tööd ja kas see väljendub saadud tulemustes, selle üle võib jäädagi vaidlema.
Et maakooli riigieksamite tulemuste keskmine küündiks nn eliitkoolide tasemele, seda ei saa tahta ja tundub, et selliste, ühe näitajaga pingeridade koostamise mõttetust on nüüd ka mõistetud. Koolide taseme võrdsust võime me tahta, kuid see ei ole võimalik.
Õppetaset tuleb mõõta ja võrrelda, kuid selles mitte võistelda. Taseme erinevus jääb. Taseme ühtlustamiseks on astutud ja astutakse samme, kuid kas see oodatud tulemust annab, näitab aeg. Pean silmas riigigümnaasiumide moodustamist maakonnakeskustesse, mis oleksid alternatiiviks eliitkoolidele Tallinnas ja Tartus. Kui loodavad gümnaasiumid osutuvad populaarseks, ei saa linnade eliitkoolid noppida endale maakonnakoolide parimaid põhikoolilõpetajaid. Selleks aga, et maakonnakeskustesse loodavate riigigümnaasiumide õpitase võrdsustuks eliitkoolide omaga, peab nendes gümnaasiumides tekkima õpilaskohtadele tugev konkurents.
Maakonnasiseselt sellist konkurentsi ei teki. Kas aga Tartu põhikooli lõpetaja soovib minna õppima Viljandisse ja Tallinna õpilane Raplasse? Raske uskuda, sest Tallinn ja Tartu on lisaks kõigele muule ka ülikoolilinnad.
Kasvatustöö tõhusamaks
Paraku on nii maal kui ka linnas koole, kus õpitulemused jäävad loodetust madalamaks ja kooli maine vajab parandamist. Põhjused on erinevad, sest on palju tegureid, mis kooli panust mõjutavad.
Ja kui koolipidaja kooli maine parandamiseks midagi ette ei võta, siis jookseb kool õpilastest tühjaks. Õnneks pole Eestis koole, kus üldse õppida ei saa. Küll aga saab ja annab parandada õpitulemusi.
Selleks tuleb muuta tõhusamaks kasvatustöö. Kasvatustöö tõhustamist saab alustada väikeste asjade juurutamisega: tervitamine, eksimuse korral vabandamine, kõnetamisel tõusmine, käitumine uksest väljumisel/sisenemisel jne. Olulist tähtsust kasvatustöös omab puhtus ja kord kooliruumides ning ilu meie ümber.
Enamik väärtusi õpitakse perest, osa sõpradelt, osa meediast, osa koolist. Kui kool keskendub puhtalt õppetööle, jättes kasvatustöö kodude kanda, siis on kuri karjas ja loodetud edu õppetöös jääb tulemata. Meeles tasub pidada vanarahva ütlust: et kasvatada üht last, on vaja tervet küla.
Kui kool koostöös koduga õpilase kasvatusele vajalikku tähelepanu ei osuta, on sageli tulemuseks allumatud, üleolevalt käituvad ning ühisreegleid ja koolikohustust mittetäitvad õpilased. Selliselt käituvatel poistel ja tüdrukutel on tavaliselt ka madal õppeedukus, mis kätkeb endas ohtu, et need õpilased muutuvad küüniliseks ning mõnikord ka vägivaldseks. Selline käitumine ei jää kooliseinte vahele, vaid levib ka väljapoole kooli.
Väga palju sõltub koolijuhist, milline on kool ja milliseks ta kujuneb. Milline on koolikultuur, see tuleneb koolijuhi nägemusest, pühendumisest, nõudlikkusest ja isiklikust eeskujust. Koolikultuuri antud õppeasutuses, mis majja sisenemisel ja seal viibides on tuntav ja tajutav, kujundab koolijuht ja mitte keegi teine.
Probleem on väärtustes
Eestis pole enam probleemiks teadmised, millele avas väravad internetiajastu. Probleem on väärtustes. Kui me ei lähtu väärtustest, siis muutub pelgalt meelelahutuseks iga tegevus, seda ka õppetöö ja koolis käimine.
Õpilane peab teadma, mis on hea, mis halb ja mis on õige, mis vale, ning vastavalt sellele käituma. Teada ju on, et kui moraal koos sotsiaalse ja administratiivse kontrolliga ei toimi, siis mandub iga tegevus, sh õpe.
Sama oluline on, et kool väärtustab õppetundi. Õppetundide ärajäämine/asendamine, aga ka nõudlikkuse ja kontrolli puudumine nõrgestab distsipliini ja mõjub pärssivalt õppe kvaliteedile.
Kool vajab erksat ja pühendunud koolijuhti. Praeguse palganumbri juures on koolijuhi ametikohale kompetentset juhti, eriti meesjuhti, keeruline leida. Koolide tegevuse elavdamiseks võib sobida ka direktorite vahetus ühest koolist teise.
Uude kooli tööle asumine on värskendav nii koolijuhile endale kui ka kogu kooliperele. Nii ei tekiks ka mugandumisohtu. Samas oleks huvitav jälgida, kui kaua võtab varem edukalt töötanud direktoril aega, et tuua seisakust välja ja muuta mainekaks mõni probleemide puntras olev kool.
Miks aga eelistatakse mõnda kooli teisele? Julgen arvata, et nende koolide edukuse alus on kindlad ühised väärtused ja tugevad traditsioonid. Haridust väärtustav lapsevanem, kes sageli on ise selle kooli vilistlane, hindab koolis tehtavat tööd õpilaste õpetamisel ja väärtuspõhisel kasvatamisel.
Tähtis on ka keskkond. Tallinna südalinna koolidele lisab väärtust nende asukoht, läheduses on raamatukogud, teatrid, muuseumid, näituse- ja kontserdisaalid. See on keskkond, kus toimub palju kultuuriüritusi, ja sellel on oma mõju. See kõik kokku loob soodsa pinnase õppimiseks ja arenguks.
Koolist sõltub palju, kuid elu on näidanud, et andeid omavad tugevad natuurid kerkivad esile igal juhul, olenemata sellest, millises koolis nad on õppinud ja millise lõpetanud.

fasttext_language: et


description: Laseb tegudel rääkida

title: Laseb tegudel rääkida

maintext:
Enne mune, siis kaaguta – selline on alati olnud Astana klubis pedaaliva profiratturi Tanel Kangerti põhimõte. Lõppenud aastasse jäid tuurivõit, mitu etapivõitu ja kõrge 9. koht Rio olümpiamängudelt, aga ikka leidis eestlane parandamisruumi. Abu Dhabi velotuuril pani ta paika paljud maailma tipud ja isegi kuulus Vincenzo Nibali rügas nurisemata tema heaks tööd teha, kuid Kangert ei kiirustanud ka pärast esikohta järgmiseks hooajaks suuri sihte välja hõikama.
Tuleval hooajal pole Astanas enam Nibali kaliibriga liidrit. Eesti rattaavalikkus räägib ammu otsesõnu: meie poiss hakaku nüüd ise tegusid tegema! Et Kangert seda ise sõnades välja ei ütle, ei tähenda, nagu olekski ta abimehe rolliga leppinud. Aga esmalt tulgu ikka tulemus. Küll siis mõistab maailm rääkimatagi, kui kõva rattamees see Vändra poiss tegelikult on.


description: Tõde ja armastus alistavad valed ja vihkamise. Nii me vähemalt loodame. See Václav Haveli moto valgustas tänavuse Forum 2000 konverentsilava. Tšehhi (ja enne seda Tšehhoslovakkia) näitekirjanik-filosoof oleks saanud tänavu 80-aastaseks. Ajal, mil seisame silmitsi killustatuse ja populismiga kodus ning üha suuremate ohtudega välismaal, vajame humanismi ja moraalset selgust rohkem kui kunagi varem, kirjutab Briti ajakirjanik Edward Lucas BNSi kolumnis.

title: Edward Lucase kolumn: lugupeetud härra Kiska, palun pidage rohkem kõnesid

maintext:
Lihtne on langeda pessimismi ning asuda hirmu külvama. Venemaal ja Hiinal õnnestub tõepoolest näidata vanu ja uusi demokraatiaid nõrga ja abituna. Jah, meie autoritaarsed vastased on julged ja otsustavad ning meie ei ole. Jah, Haveli sõnum tundub pisut kulunud. Kuidas «elada tões», kui maailma suurima demokraatia presidendivalimiste kampaanias kasutatakse poliitilise valuutana valesid, laimu ja lekkeid? Tänavuse Forum 2000 teema oli juhtimiskriis: kes võtab demokraatlikes riikides vastutuse meie endi tuleviku eest? Või laseme seda kujundada teistel?
Vastu ootusi tõstis avaetteaste kõigi tuju. Slovakkia president Andrej Kiska ei ole väljaspool oma riiki kuigi tuntud. Poliitiline uustulnuk, kes tunneb end inglise keeles kõhklevalt, on pidanud palju õppima 2014. aasta üllatusvõidu järel, mis paiskas segi Slovakkia semusidemetele toetuva poliitilise eliidi.
Usun, et me kuuleme härra Kiskast edaspidi rohkem ja see on vägagi tervitatav väljavaade. Ta alustas oma sõnavõttu kirjeldusega varem samal päeval aset leidnud kohtumisest dalai-laamaga. Ainuüksi see on tunnustust väärt. Tiibeti usujuht oli üks esimesi välismaa aukandjaid, kes president Haveli ametiajal Praha lossi kutsuti. Seejärel on Pekingi kommunistlike võimude halastamatu ja kättemaksuihast kantud surve hirmutanud Euroopa poliitikuid sedavõrd, et ametlikud kohtumised temaga on muutunud haruldaseks, toimuvad madalal tasemel või eraviisiliselt.
Härra Kiska andis sellele trendile julgelt tagasikäigu. Tema valitsus, millel on suur huvi kaubavahetuse vastu Hiinaga, on kahtlemata maruvihane. Ta näib imetlusväärsel kombel end sellest mitte häirida laskvat.
Pärast Tiibeti külalise kirjeldamist oma vaimse mentorina, kritiseeris Slovakkia president Visegrádi neliku (Tšehhi, Ungari, Poola, Slovakkia) riikide poliitilisi liidreid. Ta mõistis hukka ksenofoobia ja rassismi ning kirgi õhutavat retoorikat poliitikutelt, kes peaksid targemini tegutsema. Samuti taunis ta pessimismi, kutsus solidaarsusele ning moraalsetest väärtustest kinnipidamisele: lihtsad sõnad, aga harvad ja teretulnud praeguses rikutud õhkkonnas.
Kõigi, sealhulgas tema enda, üllatuseks kostitati härra Kiskat tormiliste kiiduavaldustega (mida juhtis Poola kirjanik ja endine dissident Adam Michnik). Tegemist oli esimese korraga, kui Forum 2000-l peetud kõne on põhjustanud sellise reaktsiooni. Üks minu slovakitarist sõbranna ütles, et ta ei ole iial tundnud sellist uhkust slovakiks olemise üle. Minu Tšehhi sõbrad olid samavõrd entusiastlikud ning seda mitte üksnes Kiska julgete ja tõele vastavate sõnade pärast, vaid ka seetõttu, et need on teravas kontrastis jämedate ja ebameeldivate märkustega, mis on viimastel aastatel Praha lossist tulnud.
Mõistagi ei suuda viie miljoni suuruse rahvaarvuga riigi poliitiku üks kõne iseenesest poliitilist ilmastikku muuta, küll aga näitab see, et ekskommunistlikku Euroopat kunagi kehastanud ideed – sallivus, seaduslikkus, mitmepoolsus ja avatus – ei ole surnud.
Ma ei väsi kunagi tähelepanu juhtimast sellele, et oleme oma vastastele positsioone loovutamas mitte seetõttu, et oleme nõrgad – 1939. aasta olukorda veel ei ole – vaid tahtejõuetuse tõttu. Me vajame liidreid, kes suudavad meid inspireerida tunnistama, et oleme silmitsi tõeliste vastastega ning meie ühiskonnad ja väärtused on väärt kaitsmist kodus ja välismaal. Lugupeetud härra Kiska, palun pidage rohkem kõnesid.


description: Mis on need väärtused, mis muudavad meid bioloogilises mõttes edukaks, suurendades meie väärtust kaaslaste silmis? Nendeks ei ole rikkus, ühiskondlik positsioon ja hea maitse, vaid hoopis noorus, füüsiline atraktiivsus, tervis, intelligentsus ning hea iseloom, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tuul Sepp.

title: Tuul Sepp: kas kosmeetika muudab naised ilusamaks? Aga mehed?

maintext:
Ühiskonna ootused naiste ja meeste viisaka, hoolitsetud välimuse kohta on erinevad. Meestel piisab aeg-ajalt habeme ajamisest, enda puhtaks pesemisest ja tervete puhaste riiete kandmisest. Naiste puhul tähendab aga hoolitsetud välimus tervet rida keerukaid, aeganõudvaid ja tülikaid protseduure alates soengu tegemisest ja kosmeetika pealekandmisest ning lõpetades mitte ainult puhaste, vaid ka omavahel kokkusobivate moodsate riiete ja kingadega, mis tihtipeale on oluliselt ebamugavamad kui harjumuspärased «meesterõivad» – särk ja püksid.
Kas evolutsioonibioloogilisest vaatenurgast on need ühiskonnalt naistele pandud ootused mõttekad või mitte? Kui objektiivselt võttes meik ja kontsakingad naisi tõepoolest ilusamaks teevad, kas ei peaks need samamoodi ilusamaks tegema ka mehi? Kui see tõepoolest muudab ilusamaks, siis kas inimese kui mõlemapoolse soo valikuga loomaliigi puhul ei peaks seda ilu püüdlema mõlemad sugupooled? Kas võib hoopis olla, et «hoolitsetud välimus» ei teegi reaalselt kedagi bioloogiliselt võttes ilusamaks ning kosmeetika kasutamine on vaid kultuuriline nähtus ning tarbimisühiskonna surve?
Mis on need väärtused, mis muudavad meid bioloogilises mõttes edukaks, suurendades meie väärtust kaaslaste silmis? Nendeks ei ole rikkus, ühiskondlik positsioon ja hea maitse. Neid tunnuseid võib saavutada väga erineval moel, nende väärtus on kultuurilise tausta põhine, need pole päritavad ega isegi inimese elueas püsivad. Seega ei ole nende tunnuste põhjal mõistlik valida sõpru või paarilist.
Kõige ihaldusväärsemad omadused on seotud bioloogilise kohasusega. Need on noorus, füüsiline atraktiivsus, hea füüsiline ja vaimne tervis, intelligentsus ja hea iseloom. Just need omadused määravad selle, kas teist inimest on kasulik valida oma sõbraks või paariliseks.
Milline inimene on ilus?
On märkimisväärne, et küsimuses, kes on atraktiivne ja kes mitte, nõustuvad inimesed üle maailma, sõltumata hindaja kultuuritaustast, vanusest ja soost. Füüsilise ilu hindamine on sügaval meie geenides. Evolutsiooni käigus oleme omandanud väga hea võime nooruse ja hea tervisega seotud omadusi kaaslastes hinnata ning selle läbinägelikkuse petmine on väga raske. Vananeval ja kehva tervisega inimesel on ülimalt keeruline jätta muljet, et ta on terve ja heas vormis. Inimese keha on täis signaale, mis näitavad viljakust ja head tervist – sümmeetriline nägu, kahjustamata nahk ja juuksed, pikkus ja saledus, lihasmass.
Kui looduslik valik soosib nooruse ja hea tervise signaliseerimist, on arusaadav ka püüd oma «iluvigu» kosmeetika abil peita ja oma nooruslikku välimust rõhutada. Huvitav on siinkohal see, et kosmeetika tõepoolest rõhutab vaid naiseliku nooruslikkusega seotud tunnuseid. Suured silmad, sile näonahk, punased huuled – need on östrogeeni, naissuguhormooniga seotud tunnused.
Östrogeen rõhutab just tunnuseid, mida me peame naiste juures ilusaks, ning isegi nende tunnuste loomulikust tasemest ülevõimendamine muudab uuringute kohaselt ainult atraktiivsemaks – östrogeeni pole kunagi liiga palju. Samal ajal muudab meessuguhormooni testosterooni poolt kujundatud tunnuste ülemäärane rõhutamine meeste näod naissoost hindajate jaoks just vähem atraktiivseks, kuna liigne testosteroon tähendab ka suurenenud agressiivsust ning kehvemat sobivust pikaajaliseks partneriks.
Kõrgema östrogeenitasemega naised saavad uuringutes hindajatelt kõrgemaid naiselikkuse, atraktiivsuse ja tervise hindeid. Huvitaval kombel see seos kaob, kui naised kasutavad kosmeetikat, seega vähendab meikimine välimust mõjutavaid puudujääke östrogeenitasemes. See selgitab ehk ka, miks kosmeetika kasutamine on kõige levinum (81 protsenti) 35–44-aastaste naiste vanusegrupis, kus östrogeenitase on juba langema hakanud.
Kuna kosmeetika rõhutab nooruse ja viljakusega seotud tunnuseid, siis on selle abil võimalik mingis ulatuses «ära petta» meie ilu ja tervise kohta saadetavate signaalide vastuvõtjad.
Seega vastuseks alguses esitatud küsimustele – kuna kosmeetika rõhutab naiselikke tunnuseid, teeb see «ilusamaks» ehk vastassugupoole jaoks atraktiivsemaks ainult naisi, aga mitte mehi.
Meeste puhul pole sugulise valiku seisukohalt niivõrd oluline rõhutada ka noorust, kuna see pole nii otseselt seotud viljakusega kui naistel. Kuna kosmeetika rõhutab nooruse ja viljakusega seotud tunnuseid, siis on selle abil võimalik mingis ulatuses «ära petta» meie ilu ja tervise kohta saadetavate signaalide vastuvõtjad. See ahvatlev võimalus on tekitanud tohutu turu kosmeetikatoodetele, ravimitööstusele ning kirurgiliste ja pseudoteaduslike noorendus- ja raviprotseduuride pakkujatele.
Sõltub aga ilmselt vaataja silmadest, milline signaal vastu võetakse. «Hoolitsetud välimus» signaliseerib ka aega, raha ja kannatusi, mida inimene on valmis oma välimusse investeerima. Ilu nõuab ohvreid. Kui suures ulatuses aga kosmeetika abil saavutatud hoolitsetud välimus signaliseerib noorust ja tervist, või hoopis tahet ja viitsimist oma aega ja muid ressursse välimusega tegelemisse suunata, on omaette küsimus.
Tuul Sepp on Tartu Ülikooli teadlane, kelle peamised uurimisvaldkonnad on loomaökoloogia ja evolutsioonibioloogia. Oma arvukate populaarteaduslike artiklite eest on ta pälvinud ajakirja Eesti Loodus kõige viljakama autori tiitli, Eesti teaduse populariseerimise auhinna ning kultuuriajalehe Sirp laureaadi tiitli. Peale maineka Marie Skłodowska Curie individuaalgrandi pälvimist 2016. aastal täiendab ta ennast järeldoktorantuuris USAs Arizona osariigi ülikoolis.


description: Eile avaldati TNS Emori koostatud uuringu tulemused erakondade toetuse kohta. Erakondade pingereas on kaks esimest omavahel kohad vahetanud: septembriga võrreldes tegi Keskerakond läbi tõusu ja tõukas Reformierakonna, kelle toetus jäi samaks, teiseks. Põhimõtteliselt ei paista Eesti elanike poliitilisi eelistusi kõigutavat ei see, et mõlemad erakonnad on juba pikemalt oma eksisteerimisaja sügavaimas kriisis, ega see, et vaid oma sisemiste probleemidega tegelevad erakonnad jäävad oma olulise funktsiooni, tulevikuvisiooni formuleerimisega selgelt hätta.

title: Juhtkiri: stagnatsioon Eesti poliitikas

maintext:
Teisisõnu, Eesti poliitilisel eliidil on ideed otsa lõppenud. Kui heita kõrvale julgeolekut puudutav, siis pole ideid, kuidas elavdada majandust või leida leevendust lähimatel kümnenditel end järjest valusamalt tunda andvatele demograafiaprobleemidele.
Keskerakonda ning Reformierakonda võib Eesti poliitikas pidada puutumatuks, kuna nende reitinguid ei näi miski kõigutavat. Nõukogude ajal levis nali, et Lenin tõestas, et riiki võib juhtida köögitüdruk, Hruštšov omakorda, et riiki võib juhtida ka mitte kõige targem inimene, ning Brežnev, et riiki võib ka üldse mitte juhtida. See anekdoot meenub ka seoses Eesti poliitikaga, kuna valitsust ja erakonda juhtides võib tõestada, et saab edukalt ka ilma juhtimata.
Keskerakonnas üritatakse kõrvale tõugata meest, kes on selle oma näo järgi loonud, distantseerumata seejuures moraalsetest küsitavustest, mis on selle erakonna tegevusega seoses viimastel kümnenditel teravalt tõusnud. Põhimõtteliselt üritavad end «valgete jõududena» esitlejad kandideerida ilma vastuargumentideta, tekitades küsimuse, mille poolest nad siis neist, kellele vastanduma peaksid, eristuvad.
Põhimõtteliselt on Eesti poliitika langenud stagnatsiooni, kus praegused poliitilised jõud on huvitatud status quo säilitamisest. Olukord on selline, et erakonnapoliitika ja seda saatev väike kukepoks on kõrvale tõrjunud maailmavaatepoliitika ning viimase aluseks olevad selged seisukohavõtud.
Erakonnad, mis tegelevad vaid oma siseprobleemidega, ei tohiks valijale kuigi atraktiivsed olla. Samuti nagu erakonnad, mis ei suuda neile alternatiive pakkuda. Näiteks SDE, mis võiks teoreetiliselt olla tõsiselt võetav alternatiiv, kuid mis reaalsuses ei suuda pakkuda muudatusi ega välja mängida oma maailmavaatelist nägu, ega ka skandaalivaba Vabaerakond, mille liikmedki ei suuda omavahel olulises kokku leppida. Hoolimata harvadest mõne isikuga seotud sähvatustest, on pildilt kadunud IRL.
Alternatiiviks ei kujune ka EKRE. Euroopas on immigratsioonivastased erakonnad saanud valimistel kuni 20 protsenti häältest, kuid vaid immigratsiooniteemale on Eestis erakonda raske ehitada, sest Eesti, kus näiteks sissetulekud jäävad Saksamaale või Rootsile kolmekordselt alla, pole migrantide hulgas ihaldusväärne sihtkoht ei praegu ega ka lähemas tulevikus.


description: Ütleks, nagu ütles Leonid Iljitš Brežnev: kindlasti tehti mõningaid vigu, kuid oli ka palju head. Kümme aastat on pikk aeg, maailm muutub, inimesed muutuvad ja muutus Ilves, kirjutab Mart Juur.

title: Mart Juur: humoristi jaoks on Toomas Hendrik Ilves tänuväärne materjal

maintext:
Humoristi jaoks on Toomas Hendrik Ilves tänuväärne materjal, tal on oma hääl, karakter ja iseloomulikud jooned, mis mõnikord teevad nalja, mõnikord vihastavad või tüütavad ja mõnikord teevad südame soojaks.
Väliseestlasena ja ameeriklasena ei saa Ilves aru paljudest kodueestlaste naljadest ja võib-olla mitte ainult naljadest, vaid ka tõsisematest hoiakutest, arusaamadest ja vajadustest.
Ametiaja viimases otsas oli Ilves loid nagu sügisene kärbes, aga aastate jooksul võib arvamus temast kui presidendist oluliselt paraneda. See oleneb muidugi ka sellest, kuidas tema mantlipärijad raskes presidendiametis hakkama saavad.


authors:
Urve Palo
Sde Aseesimees

description: Kristen Michali valdusettevõtte kava nihutab omanikurolli senise avaliku vastutuse loodava valdusettevõtte sisse, viimane aga on juba äriseadustiku alusel asutatud ühing ning tema juhatus ja nõukogu ei ole formaalselt avalikkuse ees vastutavad ning nad saavad paljude küsimuste eest põigelda viitega ärisaladusele, kirjutab SDE aseesimees ja endine majandus- ja taristuminister Urve Palo.

title: Urve Palo: majandusminister üritab riigiettevõtete juhtimise vastutust enda kaelast ära saada

maintext:
Vajadusest, riigiettevõtete juhtimise põhimõtted üle vaadata ja muuta, on räägitud aastaid. Sellel suvel võeti lõpuks vastu kaua küpsenud riigiettevõtete juhtimise põhimõtteid kirjeldav nn valge raamat, mille üks sisulisemaid muudatusi saab olema näiteks, et edaspidi hakkab riigiettevõtete nõukogusid komplekteerima selleks rahandusministeeriumi juurde moodustatud töörühm, seades valikukriteeriumiks mitte parteilise kuuluvuse või teened parteide ees, vaid kompetentsi vastavas valdkonnas.
Erinevalt rohelise tee saanud riigiettevõtete juhtimise põhimõtteid kirjeldavast valgest raamatust on majandus-ja taristuministri transpordiettevõtete konsolideerimise plaan jäänud toppama. Ja hea on.
Majandusministri plaan on luua transpordisektori ettevõtete ja ministeeriumi vahele veel üks juhtimistasand ehk valdusettevõtte (holding'u) näol. Holding-ettevõtte loomine aga lisab juhtimistasandeid, mitte ei vähenda neid. Iga juhtimistasand, mis juurde luuakse, loob omakorda juurde nn pimedaid nurki, suurendab võimalust hämada ning vastutusest kõrvale hiilida. OECD arvates on riigiettevõtete loomulik probleem juhtimistasandite paljusus – juhatus, nõukogu, ministeerium, valitsus, riigikogu – mida pigem tuleks minimeerida, mitte kasvatada.
Juhtimistasemete lisamine, võimalikud konsolideerimised jms. vastupidiselt vähendavad läbipaistvust ning raskendavad valdkonnas püstitada strateegilisi ülesandeid ja jälgida nende täitmist.
Majandusministeeriumil on täna valdkonnapõhised valdusüksused. Tallinna Lennujaam haldab lennujaamasid s.t arendab riigi spetsiifikast tulenevalt lennujaamade võrku Eestis; Tallinna Sadam opereerib sadamaid ja mõningaid laevu; kunagi olid koos ka Eesti Raudtee ja EVR Cargo, kuid tulenevalt ELi reeglitest, et vedaja ning operaator peavad olema lahutatud, seda ka tehti. Niisiis, kuna tegemist on valdkonnapõhiste valdusüksustega, on väga raske ette kujutada planeeritavat efektiivsust.
Mastaabisääst on aga selliste konsolideerimiste peamine põhjendus. Lennujaamade haldamine, hanked, personal, finantseerimine on täiesti erinev raudtee või sadamate omast. Sama loogikaga võiks siis teatrid ja haiglad ka kokku panna või loodusteaduses klassifitseerida ühe mütsi alla kalad, linnud ja roomajad. Võimalik saadav kulusääst on olematu. Holding'u loomisega kulud pigem suurenevad.
Riigiettevõtteid tuleb aeg-ajalt ümber kujundada
Muuseas minu veendumuste kohaselt on ka Eesti Energia riigiettevõttena liiga palju konsolideeritud. Plaan analüüsida Elektrilevi lahutamist Eesti Energiast on pikalt kõneaineks olnud ja seda just eeltoodule tuginedes.
See kõik aga ei tähenda, et siin midagi ei tuleks teha. Riigiettevõtteid tuleb aeg-ajalt samuti ümber kujundada vastavalt muutunud oludele. Näiteks Saksamaal on tavaks iga kahe aasta tagant riigiettevõtete strateegilisi eesmärke uuendada. Ka Eestis peaks valdkonna minister iga aasta toimuvatel ettevõtete üldkoosolekutel sisuliselt süvenema oma vastutusala ettevõtetesse ja kokkulepitud perioodi järel nõudma strateegiate uuendamist.
Tõsiselt võiks kaaluda riigi laevastiku ühe mütsi alla viimist. Need on ikkagi ühes sektoris tegutsevad ettevõtted, mille kesksem juhtimine võiks tagada nii kokkuhoiu kui ka äriedu.
Selleks aga, et toetada riigiettevõtete paremat koostööd, ei ole vaja luua juurde kõrgel ja kaugel asuvat holding'ut. Esiteks on nii Eesti Raudtee kui ka Tallinna Sadam koostööd teinud ka siiani (ühised messikülastused jms), kuid kindlasti saab veel paremini. See võiks olla küll majandus-ja kommunikatsiooniministeeriumi vastava valdkonna ametnike ning ministri töö oma haldusalas olevaid ettevõtteid koostööle ärgitada.
Avalik vastutus
Jättes korraks kõrvale minu jaoks küsitava väärtusega kokkuhoiu põhjendused, on keskne probleem küsimus avalikust vastutusest. Kuigi ma möönan, et majandus-ja kommunikatsiooniministeeriumis on ettevõtete juhtimine alakorraldatud (see on olnud pikemajalisem probleem), ei peaks lahendusena vastutusest eemale tõmbuma.
Strateegilise juhtimise võimekus tuleb luua ministeeriumis nii, et alles jääb nii võimalus mõjutada ettevõtet strateegiliste otsuste tegemisel kui ka poliitiline vastutus. Valdusettevõtte loomisega saab aga minister delegeerida endalt ka selle vähese sisulise vastutuse, mis tal täna avalikkuse silmis on ning edaspidi iga transpordiettevõtte fiasko korral näpuga näidata holding'u juhatuse suunas, jäädes alati ise puu otsa, ükskõik kui suur pauk käib.
Kuna holding peab pakutava plaani kohaselt olema just see viimane kaitseliin äririskide juhtimisel, siis ministrile ja ministeeriumi ametnikele ei jää avalikkuse silmis mingit rolli olulise vastutuse kandmisel. Minister on vaid valdusettevõtte omaniku esindaja ning kuna holding omakorda haldab vaid osalusi ja mingeid äriprotsesse seal ei ole, siis edaspidi minister ei korralda mingilgi määral tegelikult kasumit teenivate äriühingute omanikupoliitikat.
Ühesõnaga probleem on selles, et Kristen Michali valdusettevõtte kava nihutab omanikurolli senise avaliku vastutuse loodava valdusettevõtte sisse, viimane aga on juba äriseadustiku alusel asutatud ühing ning tema juhatus ja nõukogu ei ole formaalselt avalikkuse ees vastutavad ning nad saavad paljude küsimuste eest põigelda viitega ärisaladusele.
Majandus- ja taristuminister ise aga kaugeneb igasugusest vastutusest, hoolimata sellest, et Eestis kehtivate seaduste alusel on minister see persoon, kes esindab omaniku huve. Samuti saab holding'u varjus ette valmistada ja teha riigiettevõtete erastamisi nii, et hiljem justkui vastutajat polegi.
Läbipaistvus?
Argument, et holding'u loomine suurendab riigiettevõtete läbipaistvust ja parandab sisekontrolli tööd, jääb arusaamatuks. Kui ministril on etteheited mingi asutuse sisekontrollile (kes reeglina raporteerib nõukogu juurde moodustatud auditikomiteedele), siis tuleks need selgelt välja öelda. Ajad, mil sisekontroll allus ettevõtte juhatusele või tegevjuhile, on ammu juba möödas.
Sisekontrolli viimine piltlikult öeldes korrusmaja esimeselt korruselt sama maja ülemisele küll usaldusväärsust juurde ei loo. Selliste argumentidega, et holding'u juhatuse juures asuv sisekontroll hakkab tõhusalt kontrollima allasutusi aga holding'u ehitamist muuseas põhjendatakse. Siin võiks pigem kaaluda riigiettevõtete välise sisekontrolliüksuse loomist rahandusministeeriumi, valdkondliku ministeeriumi või riigikontrolli juurde.
Näiteks kultuuriministeeriumis on olemas oma haldusala üle sisekontrolli tegev osakond. Elu on näidanud, et selle töö on ennast õigustanud. Võib-olla võiks majandus-ja kommunikatsiooniministeerium sellest näitest eeskuju võtta? Samas on selge ka see, et Tallinna Sadama taolist altkäemaksu juhtumit ei suuda sisekontroll tuvastada ja lõputut kontrollidele kontrollide peale panemist ükski riik kinni maksta ei suuda. Kuritegude avastamise töö jääb ka edaspidi ikkagi vastavate ja juba loodud organite kompetentsi.
Kristen Michaeli transpordiettevõtete konsolideerimise tänane plaan meenutab mulle kangesti näilist tegevust efektiivsuse ja kontrolli tõhustamise sildi all. Tegelikkuses aga kannab risti vastupidist eesmärki.


description: Suitseva suuga kõrge ametnik

title: Suitseva suuga kõrge ametnik

maintext:
Lasnamäe linnaosa vanem Maria Jufereva võttis kolmapäeval töölt vaba päeva ja sõitis Moskvasse «vaatamisväärsustega tutvuma».
Neljapäeval oli tal aga tasustatud tööpäev, mille pidi ametliku teate järgi sisustama «lähetus seoses haldusreformi arutamisega». Paraku möödus suurem osa tema päevast rongiga Tallinna poole loksudes.
Kui ajakirjandus hakkas asja vastu huvi tundma, seletasid Jufereva ja tema asetäitja, et tehniliselt oli linnaosavanem tööl sellest hetkest, kui rong hommikul kella üheksa paiku üle Eesti piiri jõudis.
Tegelikult pole Jufereva Moskva-sõidust ju midagi. Tallinna linn on poolteist aastat suurepäraselt hakkama saanud ilma linnaosavanema reisikaaslase Edgar Savisaareta Tõenäoliselt saaks ka Lasnamäe suurepäraselt hakkama ilma Juferevata.
Aga valetada on inetu. Eriti kui seda teeb kõrgel ametikohal töötav inimene.


description: Nobeli rahupreemia läks kolmandat korda selle väljaandmise ajaloo vältel Lõuna-Ameerika riigi esindajale, Kolumbia presidendile Juan-Manuel Santosele tema hiljutiste pingutuste eest 52 aastat väldanud (ehkki konflikti enda juured ulatuvad 1948. aastasse) ja üle 200 000 inimelu nõudnud kodusõja lõpetamiseks.

title: Juhtkiri: Nobel avansiks

maintext:
Kolumbia kodusõda peaks marksistliku FARCi ja valitsuse kokkuleppel põhimõtteliselt saama samasuguse kompromisslahenduse nagu mitu varasemat sisekonfälikti, näiteks Põhja Iirimaal, ning olema tulevikus eeskujuks konfliktide lahendamisele Süürias ja mujal Lähis-Idas. FARC on lubanud relvad maha panna, saades vastu õiguse tegutseda edaspidi Kolumbia poliitilises süsteemis.
Žürii seekordne valik tekitab küsimuse, mis on Nobeli rahupreemia puhul varemgi esile kerkinud. Nimelt, kas anda auhind tegevpoliitikule ja teatud mõttes avansina on ikka hea mõte?
Seab see ju poliitikule vaieldamatu lisakoorma, mida oleme näinud kas või Ameerika Ühendriikide ametist lahkuva presidendi Barack Obama puhul, kelle administratsiooni pärandina jääb maailm palju ebastabiilsemasse olukorda kui aastal 2009, mil temast president sai. Tema järeltulijale on see õppetund, mille endine NATO peasekretär Anders Fogh Rasmussen on sõnastanud lihtsalt: kui Ameerika ei soovi mängida maailmas konstruktiivse liidri rolli, siis on tagajärjeks vaakum, millesse tungivad kõikvõimalikud ebameeldivad tegelased.
Tegelikult on ka Kolumbia rahulepe otseselt seotud Ameerika geopoliitilise taandumisega Obama administratsiooni ajal. Kui Kolumbia endisest kaitseministrist Juan-Manuel Santosest sai 2010. aastal Kolumbia president, ootasid paljud, et ta võtab FARCi suhtes karmi hoiaku. Kuid eelkõige just seoses Ühendriikide sõjalise ja majandusliku abi vähenemisega ning vaskjõudude populaarsuse tugeva tõusuga Ladina-Ameerikas otsustas ta minna läbirääkimistele. FARCil nagu mitmel teiselgi Ladina-Ameerikas tegutseval marksistlikul sektil pole puudust elavjõust, küll on aga aastakümneid kestnud relvavõitlus liikumise välja kurnanud ja läbirääkimiste laua taha sundinud.
Iseenesest on Kolumbia rahuprotsess sattunud raskesse olukorda, kuna sellele on eitava hinnangu andnud nii mitu poliitilist jõudu kui ka riigi kodanikud 2. oktoobril toimunud rahvahääletusel, kus rahulepe FARCiga napi häälteenamusega tagasi lükati. Rahuprotsessi edasine kulg ja võimalik tulemus on praegu võrdlemisi ebaselge. Ehk olekski tulevikus auhinna andmisel mõttekam eelistada tegevpoliitikutele valitsusväliseid organisatsioone ja aktiviste, kes teevad oma missioonist kantud igapäevatööd väga rasketes tingimustes ja sageli otsese surve all ning vajaksid rohkem tuge kui poliitikud.


authors: Eesti Taksoettevõtjate Liidu Juhatuse Liige

description: Miks ootab taksosektor nüüd seadust, mille vastu me alguses häälekalt võitlesime? Põhjust tuleb otsida jätkuvas ebaausas konkurentsis, mis meie ja kõigi taksojuhtide elu mõruks teeb, kirjutab Eesti Taksoettevõtjate Liidu juhatuse liige Raul Kalev.

title: Raul Kalev: härra Palling, kus on lubatud seadus?

maintext:
Ma palun vabandust oma rutakuse pärast, aga mure ei anna häbeneda. Nimelt oleme Eesti Taksoettevõtjate Liidus juba alates maikuust alates pidanud kuulma siit ja sealt riigi ametitest, et «ärge muretsege, kohe-kohe tuleb uus kokkuleppevedude seadus ja kõik seni ebaseaduslikud sõidujagajad saavad ametlikult ja võrdsetel alustel hakata taksodega konkureerima». Seda juttu räägiti meile politseis, tarbijakaitses, parlamendis jne. Ühesõnaga igal pool, kus oma ebavõrdse konkurentsi juttu kurtmas käisime. Olgu, me siis ootasime.
Esmalt oli jutuks, et seadus juba enne suve vastu võetaks. Siis oli jutuks, et enne suve tehakse ära vähemasti teine lugemine. Siis mööndi, et oodatakse ära Euroopa Komisjonist saabuv suunis. Nüüd on aga juba kõigist tähtaegadest möödas ja seadusest ei kippu ega kõppu! Samal ajal kaotab taksosektor igal kuul sõidujagajatele umbes pool miljonit eurot.
Miks siis ikkagi taksosektor seda seadust, mille vastu me algsel kujul häälekalt võitlesime, nüüd nii väga ootab? Põhjust tuleb otsida jätkuvas ebaausas konkurentsis, mis meie ja kõigi taksojuhtide elu mõruks teeb ning sulatab sektori tulusid nagu kevadine päike lund. Ma ei räägi ainult nendest ametlikult turule sisenemise ligi tuhandeeurostest kuludest, mida taksojuhtidel kanda tuleb ja mille peale nn jagajad vilistavad. Ma ei räägi isegi sellest, et (nagu selgus hiljutisest statistikast) oma jagamistulusid deklareerib vähem kui 15 protsenti nn piraatjuhtidest ning nemadki teevad seda ca 10 korda tagasihoidlikumas mahus tublimate taksojuhiga võrreldes.
Sõiduhinna kalkulatsioonid erinevad nagu öö ja päev
Pigem räägin ma sellest, kuidas ikkagi on võimalik, et riik vaatab rahulikult pealt kahele paralleelselt tegutseva sõiduhinna arvutamise meetodile ja põhimõttele. Nimelt tundub meile karjuvalt ebaõiglane, et ametlikult ja seadusekuulekalt oma asju ajavad taksojuhid (olgu siis nahkjopedes ja vuntsides või lipsuga valges särgis ja raseeritud) tohivad sõita ainult ühe hinnatariifi ja taadeldud taksomeetriga, mis arvestab hinda seadusest tulenevalt, samas sajad sõidujagajad aga vuravad ringi nagu tahavad: tõstavad hindu suvaliselt 2–3 korda, langetavad jälle 2–3 korda, lisavad kilomeetrile pideva ajatasu jne.
Muide, kas te ikka teate, et sõites Toompealt Viimsisse, tuleb keskmise sõidujagajaga hind kliendile tavatariifiga sõites umbes 20 protsenti kallim kui keskmisele taksole istudes? Ja reede õhtuti tuleb sageli maksta topelt? Ja kui te seda teate, siis kas peate seda mõistlikuks lubada (eeldusel, et saate ju targa inimesena aru, et see sunnib igat taksojuhti taksomeetri asemel eelistama samuti nn taatlemata «isemuunduvat» äpimeetrit, takso asemel plafoonita sõidukit jne.)?
Jah, taksosektor on täna olukorras, kus oma kohustust ehk seaduslikku järelevalvet mitte teostav riik on lubanud suure suuga turul uusi reegleid, kuid tegelikkuses jätkub kõik vanamoodi. See tähendab, et ühed lollid täidavad seadust ja lasevad ennast pügada, teised innovaatilised ajavad kõigile reeglitele vilistades pappi kokku. Selles olukorras on iga õiglane kord parem kui seesugune ebavõrdset konkurentsi hoogustav korratus.
Härra Palling, kas te ikka teate, et taksofirmadel pole täna võimalik enam inimesi ei palgata ega niisama lepinguliselt oma brändi alla sõitma võtta, sest kes peaks tahtma sõita madalamate fikseeritud tariifidega, kui saab ka metsikult ja ilma igasuguse seadusliku kontrollita? Kujutage ette, et samal meetodil hakkaks riigikogu liikmetele konkurentsi pakkuma suvalised inimesed, kes pole läbinud valimisi, pole andnud ametivannet, kuid kes soovivad näiteks ka jagada oma kogemusi riigi seadusloomes ja on hea meelega valmis teie tulude ja kuluhüvitistest sirgekslöömisest poole oma õlule võtma?
Kui te arvate, et näide oli kohatu, siis mõelge hetkeks sellele, kas on olemas seaduse eest võrdsemaid ja vähem võrdsemaid ameteid. Või kas on olemas veel ameteid, mida riik eelistab reguleerida kuni viimse kruvi vindini (nagu taksojuhid), kuid mille kõrval julgustatakse kõiki teisi sama teenust pakkuma ilma igasugu reegliteta?
Eesti Taksoettevõtjate Liidus oleme seisukohal, et Eesti vajab kiiresti kas uut kokkuleppevedude seadust, või tuleb Reformierakonnal astuda julgelt välja ja öelda selge ning valju häälega: me ei ole veel uueks korraks valmis, täna kehtivad Eestis tänased seadused ja need kehtivad kõigile. Kõik vahepealsed keerutamised, mille hulka kuulub ka vaikimis- ja venitamistaktika, ei tee riigile au.
Ligi 5000 nii vuntsidega kui raseeritud taksojuhti ootavad selgust, kas kruvida plafoonid maha või täita seadusi ka edaspidi. Või äkki lepime kokku, et nii kaua, kui uut seadust pole, võivad ka taksod pakkuda teenust suvaliste kokkuleppehindadega? Äkki juba homsest?


authors:
Evelin Rätsep
Mtü Ettevõtlusküla Tegevjuht

description: Üldistatult ootan lapsevanemana koolilt, et laps saaks sealt oskused ja teadmised, mis aitavad elus toime tulla. Soovin, et mu lapsest kasvaks ettevõtlik, loov ja julge inimene, kes suudab näha võimalusi ja neist kinni haarata. Tuleviku koolis on lapsed õnnelikud, sest nende vajaduste ja soovidega arvestatakse, kirjutab Evelin Rätsep.

title: Evelin Rätsep: tuleviku koolis on lapsed õnnelikud, sest nende arvamus loeb

maintext:
Ma näen õpetajat kui liidrit, kes juhib iga päev 24 inimest, kes alles õpivad oma tööd; tõsiselt raske väljakutse. Minu sügav kümmardus õpetajatele, kes sellega edukalt toime tulevad. Paraku, nagu iga juhtimisväljakutse, on ka see liiga keeruline, et seda üksi lahendada. Aine üksi ei ole oluline, kui puudub seos eluga ja inimeseks kasvamisega, kuid ainete lõimimine ja eluliseks muutmine ei ole mõeldav ühe õpetaja tööna. Süsteemset õpet luua ja korraldada saab vaid meeskonnatööna kolleegide, vanemate ja õpilaste endiga. Tehes koostööd tulevad paremad ideed, kõik osapooled tunnevad end kaasatuna ja kuulatuna ning saab jagada vastutust ja ülesandeid arvestades inimeste oskuste ja tugevate külgedega. Vanemate kaasamine aitab tuua lasteni väga erinevaid tööga, aga ka hobidega seotud teadmisi ja oskusi, mida kool ise ei suuda pakkuda. Tuleviku koolis on normaalne, et kõik osalised on kaasatud.
Tuleviku koolis on lapsed kaasatud koolijuhtimisse
Õpetajad ja lapsevanemad vaatavad asju oma vaatevinklist ning unustavad ära, et tegelikult on laps see, kes veedab kooliseinte vahel üheksa ja rohkem aastat. Ainult õpilased teavad, mida nad vajavad, et end hästi tunda, kuid tihti keegi isegi ei küsi nende arvamust.
Olen ühe Tartu kooli õpilasesinduselt küsinud, mida nad koolis muudaksid kui ühtki piirangut poleks. Nad tahavad, et koolimaja oleks renoveeritud, õpetajad oleksid lahked ning kuulaksid õpilasi, ei paneks ühte päeva kolme kontrolltööd ja tunni aeg oleks kasutatud nii, et koju jääks õppida vaid kõige olulisem.
Tuleviku koolis korraldatakse õpinguid lastest lähtuvalt, neid teadlikult ja järjepidevalt kuulates ning otsustamisprotsessi kaasates. Ainult nii saab luua keskkonna, kus lapsed on õnnelikud ja tahavad koolis käia.
Vanemana soovin, et mu laps õpiks koolis, kus tema ideid kuulatakse ning ta saab kogemuse, et tema panusest muutub midagi. Veel enam, ma soovin, et ta saaks võimaluse ise juhtida protsesse, mis päriselt muudavad tema maailma (kooli). Kui me soovime, et Eesti oleks maailmakaardil tuntud tegija ja meie elujärg paraneks, peame kasvatama säravaid ja suurelt mõtlevaid juhte, kes probleemi ees seistes usuvad, et kõik on võimalik.
Lapsed armastavad õppimist, kui on loodud sobiv õpikeskkond
Tuleviku koolis toimub õpe mitte aine-, vaid probleemikeskselt ehk ühe lahendamist vajava ülesande ümber on loodud õpikeskkond, kus saavad kõik vajalikud ainelõigud kaetud. Täna kurdavad õpetajad, et õpilased ei soovi õppida ja neil on õigus. Meie aju on loodud probleeme lahendama ning tund, kus antakse juba valmiskujul võõraid lahendusi, ei köida aju tähelepanu. Ideaalis on õpetaja hall kardinal, kes püstitab probleemi ja loob õpikeskkonna, kuid annab juhtimise õpilastele ning laseb neil endil lahenduskäiku avastada olukorras, kus eksimine ei ole mitte ainult lubatud, vaid õpisituatsiooni sisse kirjutatud.
Parim näide õnnestunud õpikeskkonnast on arvutimäng Minecraft, kus mängijatele on loodud plokkidest maailm ja ühtegi ülesannet ette pole antud. Sisened mängumaailma, püstitad endale ise eesmärgi (nt ehitada kolmanda mäe otsa maja) ning hakkad selleks vajalikku materjali koguma. Maja ehitamiseks peab peas olema visioon, millist maja sa soovid, millist materjali ja kui palju sul selleks tarvis on, kuidas mingit materjali teha saab ning kui kiiresti sa sellega valmis saad, sest öösel hulguvad ringi pahalased. Jälgin imestusega, millise õhinaga lapsed seda mängides õpivad. Minecrafti käsiraamatuid lapatakse edasi ja tagasi ning kui sealt lahendust ei leita, otsitakse internetist juurde. See tegevus võib jätkuda tunde, ilma et keegi väsimuse üle kurdaks. Ideaalis võiks õppeöö olla just sellise mudeli alusel üles ehitatud ja ma ei usu, et me enam kuuleks igavlevatest ja telefoni näppivatest õpilastest.
MTÜ Ettevõtlusküla on juba 5 aastat õpetanud rahatarkust ja ettevõtlikkust läbi rollimängu ning meie kogemus näitab eelkirjeldatut. Õpilased tahavad nii väga õppida, et neil pole aega oma telefoni taskust väljagi võtta. Oleme sidunud füüsilise keskkonna, digitaalsed võimalused ja reaalses maailmas toimuva rollimängu üheks tervikuks. Loome õpikeskkonna, kus õpilased (7–15-aastased) saavad katsetada kõiki ideid, mis mängu ja ettevõtlusega seoses pähe tulevad ning saadud kogemusi koos koolitatud juhendajatega analüüsida. Ettevõtluses ei ole valmis vastuseid, seetõttu aitavad ka meie juhendajad küsimusi esitades lastel endal otsuste ja tegevusplaanini jõuda. Näeme iga päev, et kogemus õpetab kõige paremini.
Ettevõtlusküla on näide sellest, et eelpool kirjeldatud õpikeskkondade loomine on võimalik, kuid see on ajamahukas ja eeldab kõigi osaliste avatud ja sisukat koostööd. Ükski õpetaja üksi seda teha ei suuda ja seda neilt oodata on ebamõistlik. Muutuda suudab kool tervikuna siis, kui ühiskond seda toetab. Seetõttu on minu hinnangul tänase kooli suurim väljakutse siduda kõik osalised ühise eesmärgi nimel ja luua koostöö kultuur.
Evelin Rätsep osaleb 4. ja 5. novembril toimuval Eesti Kultuuri Koja konverentsil «Kultuur, haridus ja haritus» paneeldiskussioonis «KONKURENTS HARIDUSES - KAS HARIDUSE EDENDAJA VÕI DEVALVEERIJA?»
Postimees.ee vahendusel saab jälgida konverentsi otseülekannet.


authors:
Aare Pilv
Kirjanik Ja Kirjandusteadlane

description: Kersti Kaljulaidi saamine Eesti presidendiks – olenemata sellest, mida keegi tema poliitilisest taustast või ametisse valimise käigust arvab – on kindlasti märgiline sündmus Eesti ajaloos. Nüüdsest on naisriigipea Eestis muutunud võimalikkusest aktuaalsuseks ning kindlasti aitab see kaasa soolise võrdõiguslikkuse edenemisele. See pole aga lõplik aste, kirjutab Aare Pilv Feministeeriumis.

title: Aare Pilv: harju(ta)mise aeg Eesti esimese naispresidendiga

maintext:
Ma ei pea silmas mitte niivõrd seda, kui mõni naine saab tulevikus täitevvõimu juhiks (mis oleks ka oluline piiripunkt), vaid seda kui ühel hetkel lakatakse rõhutamast, et tegu on naisega – kui praegused rõõmuhõisked naispresidendi üle omandavad pisut anakronistliku varjundi.
Tuhkatriinu vs. Loll-Ivan
Kaljulaidi presidentuur on suurepärane võimalus üheks üsna lihtsaks mõtteharjutuseks: jälgida kõike, mis tema kohta öeldakse ja kuidas temaga räägitakse, ning kujutleda, et ta on mees. See annab head mõtteainet selle kohta, kuidas sugusid praktikas erinevalt koheldakse. Kuidas näiteks kõlaks, kui intervjueerija ütleks kujuteldavale Kristjan Kaljulaiule: «see on olnud uskumatu Tuhkatriinu-lugu»? (Või kui otsida analoogse funktsiooni ja saatusega meessoost muinasjututegelast, siis «uskumatu Loll-Ivani lugu» – juba see kõrvutus näitab, kui sügaval soolise erinevuse stereotüübid asuvad.) Või kuidas tundub, kui meessoost presidendikandidaati tutvustataks üldsusele nii: «Usun, et ta võlub parlamendi ära. Tegemist on lõppkokkuvõttes mehega, kes on noorem kui 50, kellel on neli last, kes on vanaisa, kes on haritud, erudeeritud, laia silmaringiga.» Me mõtleksime kohe, et sellel mehel on midagi viga, kui teda nii elementaarsete asjade kaudu tutvustatakse – või siis on meie poliitiline eliit nii alla käinud, et haritus ja erudeeritus on mingi erandlik omadus.
See mõtteharjutus toimib muidugi mõlemas suunas. Ühelt poolt võime näha, kuidas kõrgele positsioonile jõudnud võimekat naist kuidagi pisendama hakatakse, kuidas naine-olek (koos kõigi nonde armsate pehmete predikatsioonidega) annab võimaluse teatavaks patroniseerivaks hoiakuks, mida sama võimekate meeste puhul on raske ette kujutada. Ja teisalt tekitab see muidugi ka kiusliku küsimuse, kas samade kvaliteetidega mees tunduks näiteks nii atraktiivne president. Mage oleks ju ka uskuda, et presidendi määramisel mängib rolli otsustajate «nunnumeeter», mis kompenseeriks (või kataks kinni) kandidaadi puudujäägid. Võib ju juhtuda, et kandidaadi sugu muutub iseendast mingiks positiivseks argumendiks, otsekui peaks naistele mingi händikäpi andma puhtalt nende soo põhjal. See oleks siis n-ö feminism negatiivis.
Ebateadlikud mustrid, mitte teadlik pahatahtlikkus
Sellele mõtteharjutusele lisaks võib Kaljulaidi tegevust ja selle konteksti vaadeldes pidada meeles üht pisut ohtlikku võimalust – ega pole juhuslikult tegu glass cliff’i ehk nn klaaskuristiku fenomeniga. See on nähtus, kus nn klaaslae läbinud naised pääsevad juhtivatele kohtadele alles kriisiolukorras, kus juhi ebaõnnestumise võimalus on suurim.
Nii et Kersti Kaljulaidi president oleku aeg võimaldab nähtava praktika toel meil ilmselt omajagu läbi mõelda ja tunnetada, kuidas me soolisi erinevusi näeme ja toodame.
Lisaks – minu meelest oleks tore, kui need mõtteharjutused, tähelepanekud ja arutelud ei muutuks hukkamõistmisteks ja häbistamisteks. Seksistlike hoiakute puhul on tihti tegu ju ebateadlikult sisse kasvanud või omaks võetud mustritega, mitte teadliku pahatahtlikkusega – sestap hoidusin siingi nimetamast konkreetseid nimesid.
Pealegi pole ka väga selge see piir, kus lihtsalt kirjelduslik viitamine inimese soole muutub mingiks alavääristavaks stereotüübiks. Ma juhtusin Kaljulaidi kohta kasutama võrdlust Lumekuningannaga, ja kohe sain ka ise märkuste osaliseks, et kasutan seksistlikku metafoori. Jään küll arvamusele, et mu kujundis polnud mingit soopõhist halvustamist, aga ma ei saa välistada, et mõne teise jaoks võib see kõlada samamoodi alavääristavalt nagu Tuhkatriinu-metafoor, juba kas või seetõttu, et ma taandan intelligentse inimese muinasjututegelaseks puhtalt esinemismaneeri tõttu. See, millega on täpselt tegu, sõltub alati kontekstist nagu igasugune kommunikatsioon.
Ma arvan, ühemõttelisest «personaalprobleemi» üle nurisemisest sisulisem ja efektiivsem on õppimine ja arutlemine nende mustrite sümptomite üle. Ehk siis – mulle meeldiks, kui apelleeritaks inimeste intelligentsusele, mitte alandusehirmule. See on ju ka põhjus, miks me üldse nonde seksistlike mustrite lahtimurdmisega tegeleme – et ühiskonnas oleks alandamist, alavääristamist ja – alaväärsust ennast – võimalikult vähe.


authors: Talllinna Ülikooli Haridusteaduste Instituudi Professor

description: Selleks, et leida, millist haridust tänapäeva ühiskond vajab, on viimased kümme aastat hariduses tehtud väga palju muudatusi. On olnud otsimise aeg ja paljud sisulised uuendused ei ole veel täielikult rakendunud. Panime kirja kuus suuremat muutust ja uurime, kas oleme muudatuste murdepunktile lähedal, kirjutavad programmi Noored Kooli algatajate hulka kuuluvad Teibi Torm ja Eve Eisenschmidt.

title: Teibi Torm ja Eve Eisenschmidt: mida on viimased kümme aastat hariduses muutnud?

maintext:
Eve Eisenschmidt / Erakogu
1. Õpetajatest ja õppimisest räägitakse ka väljaspool haridusringkonda.
Kümmekond aastat tagasi räägiti õpetamisega seonduvast peamiselt vaid haridusvaldkonna spetsialistide seas. Täna aga võtab diskussioonist osa palju enam inimesi eri eluvaldkondadest.
Näiteks oli sel kevadel ühe Eesti suurima ärijuhtide konverentsi teema «Juht kui õpetaja», kus õpetamisest ja õppimisest rääkisid rohkem kui 400 ärijuhti. Nad tõdesid, et uut tööturule jõudnud põlvkonda enam ainult autoriteediga juhtida ei saa. Õpetajad teavad seda, sest on juba aastaid pidanud kohanema uue nutipõlvkonnaga. Siin on juhtidel õpetajatelt õppida ja vastupidi – on tekkinud võimalus diskussiooniks, kus mõlemal poolel on midagi anda.
Ja veel, igal õppeaastal astuvad õpetajana klassi ette tuhanded külalisõpetajad, järjest enam inimesi annab koolides näiteks majanduse-, karjääri- või robootika valikkursusi. Tekkinud on arvestatav hulk inimesi, kel on kogemus, mille põhjal haridusküsimustes kaasa rääkida.
2. Loodud on kümneid uusi haridusalgatusi ja oodata on suuremaid sisulisi muudatusi õppetöös.
Õpetajad on kirjeldanud viimast kümnendit kui pidevat haridusreformi. Kui kümme aastat tagasi võis haridusuuendused kokku lugeda ühe käe sõrmedel, siis nüüd on loodud kümneid uusi haridusalgatusi, näiteks Ettevõtlik Kool, Kiusamisvaba Kool, Tuleviku Kool, Tagasi Kooli, SPIN, Ettevõtlikkus Kooli, võrgustik Ettevõtlikkuse Edendamiseks, Vaikuse Minutid, TULUKE, Huvitav Kool. Nende hulka kuulub ka Noored Kooli programm, mille kaudu on koolidesse jõudnud umbes 140 inimest, kes ehk muidu ei oleks õpetajaametit valinud. Inimeste valmidust haridussüsteemis kaasa lüüa näitab ka see, et mitte kunagi varem ei ole vanemate huvi uute koolide loomise vastu olnud nii suur.
Ootusi muutusteks on olnud palju ja need on kohati tekitanud koolides ka segadust ja küsimuse, millega peaks kaasa minema. Mõned ootused on aastate jooksul muutunud konkreetsemaks, näiteks tööturu ootused suhtlusoskuste ja loovuse arendamisele. Samas on ikka veel ebaselgust. Eesti elukestva õppe strateegia seab eesmärgiks rakendada nn muutuvat õpikäsitust. See tähendab, et oleme rakendamas midagi, mis on ise pidevalt muutumas ja nõuab õpetajatelt pidevat kohanemist ja valikute tegemist.
Eri huvigruppide ja õpetajate koostöös oleme jõudmas haridusmuudatuste murdepunkti.
3. Õpilase vajadused on tõusnud tähelepanu keskmesse.
2011. aastal koolides rakendunud riiklik õppekava annab õpilasele märksa enam võimalusi individuaalseteks valikuteks, näiteks gümnaasiumite kallakute väljaarendamise ja valikkursuste kaudu. Seda suundumust toetab ka riigigümnaasiumite rajamine. Koolid saavad õppetöös siduda eri ainete teadmised tervikuks, keskenduda teatud teemadele, eristamata tavapäraseid ainetunde.
Kui küsida õpetajatelt, kuidas õpilaste individuaalsete vajadustega koolis praegu tegeletakse, märgitakse valdavalt ära ainete lõimimist. Kahe või enama aine õpetajad kavandavad ja õpetavad koos ühes klassiruumis või väljaspool klassiruumi. Õpilased teevad praktilisi projekte ja tundides on märksa rohkem tegevust kui lihtsalt õpetaja kuulamine.
Õpilase individuaalset arengut toetab ka muutunud hindamissüsteem, kus lõpphinde kõrval kogub tähtsust protsessi hinne ehk kujundav hindamine, mis toetab aine omandamist ja aitab ennetada ebaõnnestumist veerandi lõpus. Kui õpetaja oskab analüüsida õpilase raskusi ja mõistab tema mõtlemisprotsesside arengut, siis oleme saavutanud ideaali – õpilane saabki personaalset tuge ja nii säilib ka huvi õppimise vastu.
Tähepanu on diskussioonides märgatavalt liikunud iga õpilase huvidele ja vajadusele ning on tehtud konkreetseid muudatusi hindamises. Aine nn äraõpetamiselt liigutakse ainete sidumisele ja valikute pakkumisele õpilaste huvidest lähtuvalt.
4. Kogukonna tähtsus õppetöös on tõusnud.
Diskussioon, kes on kooli kogukond, on pigem algusjärgus, sest paljud koolid asuvad piirkondades, kus nende õpilased ei ela. Koolides on hakatud palju rohkem mõtlema, kuidas kaasata lapsevanemaid, vilistlasi ja ettevõtteid kooliellu.
Kogukonna roll on tõusnud, sest muudatusi on vaja huvipooltega läbi rääkida ja leida koos võimalusi õppeprotsessi rikastada. Lapsevanemad osalevad sealjuures varasemast sisukamalt arenguvestlustel või diskuteerivad kujundava hindamise üle.
Kogukonna olulisust on kasvatanud ka muutused riiklikus õppekavas, kus oodatakse, et õppetöö toimuks palju suuremal määral ettevõttetes, muuseumis jne. Nii on viimastel aastatel näiteks Huvitava Kooli eestvedamisel toimunud seminarid, millega tuuakse kokku koostööst huvitatud ettevõtted, KOVi ametnikud, lapsevanemad, õpilased, õpetajad, koolijuhtkond, et koos mõelda, mida soovitakse koolis muuta ja mida pakuvad välispartnerid.
Oluliseks kogukonna osaks on saanud ka külalisõpetajad. Kui 2007. aastal kutsuti esimest korda Noored Kooli programmi kaudu koolidesse külalistunde andma arvamusliidreid, siis oli see eriline sündmus, mis sai suurel määral tähelepanu. Täna kohtame külalisõpetajaid koolides iga päev. Nii saavad õpetajad teatud teemades kaasata lisajõudu ja lisada tundi elulisi näiteid.
5. Ühiskonnas on suurem toetus õpetajate palga suurenemisele ja kooli õpikeskkond on paranenud.
Palgaküsimus ei ole enam vaid haridusvaldkonna esindajate südamel. Õpetajate palgatõusu küsimus on poliitikute koalitsoonileppes, riigieelarve kinnitamisel esitab valitsus seda kui üht olulisemat kokkulepet, meedias võtavad õpetajate palga tõusu vajaduse teemal sõna erinevate sektorite inimesed. Reaalsuses on riigieelarves selleks vahendeid siiski vähe ja tõus ei ole nii suur kui peaks olema.
Toetus õpetajate palgatõusule on ühiskonnas suur, aga reaalne palgatõus siiski liiga aeglane.
6. Õpetajate ettevalmistus on liikunud ülikooli seinte vahelt rohkem koolikeskkonda.
Ülikoolide õpetajakoolitus saab märksa rohkem tähelepanu kui kümmekond aastat tagasi. Korduvalt on käsitletud seda ka riigikogus ning Tallinna ja Tartu ülikooli rektorid pidid andma ülevaate, mis arengud toimuvad ja vastama saadikute murelikele küsimustele ebapiisavast ettevalmistusest.
Ühe suurima muudatusena alustavad õpetajakoolituse üliõpilased kohe õpingute algul praktilise tegevusega koolis, kogemuse põhjal mõtestatakse teooriaid. Tulevane õpetaja ei õpi lihtsalt mingeid meetodeid rakendama, vaid ta peab ise õppima looma ja õpikeskkonda kujundama. Julgust kohe õpetajakoolituse õpingute algul praktilise tegevusega alustada on kindlasti andnud Noored Kooli programm, kus paralleelne õppimise-töötamise mudel on end õigustanud.
Muutusi on kindlasti rohkem kui kuus ja igaüks võib välja pakkuda oma nimekirja. Meie jaoks on kõige tuntavam käivitaja õppija individuaalsuse arvestamine, mis on muudatuste süda ja käivitanud palju teisi protsesse. Kümnendiga on kogutud olulisel hulgal kogemusi, et individuaalsusega arvestada. Murdepunkt, kus parim praktika rakenduks, on lähedal.
Tänavu kümneaastaseks saav Noored Kooli programm viib võimekad ülikoolilõpetajad ja noored erialaeksperdid vähemalt kaheks aastaks koolidesse õpetajana tööle. Samal ajal läbivad osalejad koolitusi ja kujunevad programmi jooksul aina paremaks õpetajaks ning eestvedajaks oma kogukonnas.
Pärast programmi lõppu jätkavad rohkem kui pooled neist õpetajana. 80 protsenti Noored Kooli kogukonnast panustab ka edaspidi erineval moel haridusvaldkonda.
Noored Kooli programmi saab kandideerida kuni 24. novembrini Noored Kooli kodulehel.


description: Calais Prantsusmaa põhjakaldal on kõige lähemal asuv linn Inglismaale, mille kallas on vaid 34 kilomeetri kaugusel üle La Manche'i väina. Sellest väikesest linnast on saanud 2015. aastal alanud Euroopa pagulaskriisi tulipunkt, kirjutab rahvusvaheliste suhete magistrant Hanna-Kaisa Lepik.

title: Hanna-Kaisa Lepik: kas Calais' "džungli" lammutamine on õige otsus?

maintext:
Calais' «džungel» sai ajutiseks koduks ligi 10 000 inimesele, kes unistasid Suurbritanniasse minekust. Tihtipeale võis kuulda seal ka vägivaldsetest vahejuhtumitest, kus pagulased end agressiivselt Suurbritanniasse suunduvate veoautode peale sokutada üritasid. Näiteks loobiti liikluse pidurdamiseks igasugu asju teedele, et võita aega autode peale hüppamiseks.
Miks ei taheta Prantsusmaale jääda?
Prantsusmaa 10-protsendine tööpuudus on Euroopa Liidu üks kõrgemaid, mistõttu on migrandid mõistnud, et neil on palju paremad võimalused Suurbritannias tööd leida. Lisaks sellele on migrantide teine keel peamiselt inglise keel ning paljude sugulased juba elavad seal. Kuigi ka Prantsusmaa on oluline sisserände sihtpunkt, on sealsed immigrandid pigem pärit Prantsusmaa endistest kolooniatest Põhja-Aafrikast.
Tõenäoliselt ajendab neid janu parema elu järele – sama põhjus, mis neid esiteks üldse Euroopasse tõi. Uskumus, et Suurbritannias ootavad neid piimajõed ja pudrumäed on ilmselge illusioon, sest ka seal valitseb tohutu bürokraatia ning normaalse töörutiinini jõudmine võtab aega. Samas on paljud nn džunglielanikud tunnistanud, et ei kavatsegi Suurbritannias asüüli taotleda, vaid üritavad kohe illegaalselt tööd leida.
Migrandid lahkumas Calais'«džunglist». Foto: Scanpix
Calais' küsimus on tekitanud ka vimma Suurbritannia ja Prantsusmaa vahel. Calais' võimud on olnud pahased brittide peale, sest immigrandid on teadlikud, et mustal turul illegaalselt töötamine on Inglismaal palju kergem ning illegaalina vahelejäämine ebatõenäolisem.
Calais' linnapea Natacha Bouchart on öelnud, et kahe riigi vaheline piirikontroll tuleks nihutada teisele poole Inglise kanalit, sest praegu on kogu töökoorem jäetud prantslaste kanda. Märtsis ähvardas Prantsuse majandusminister britte, et Brexiti korral loobuvad prantslased piirikontrollist, mis päästaks valla Calais' laagrielanikud ning viiks «džungli» Inglismaale.
Suurbritannia on investeerinud üle 2 miljoni euro, et ehitada müür tõkestamaks immigrantide püüdlusi teisele poole väina jõuda. Loomulikult on mõistetav Suurbritannia soov oma piire illegaalse immigratsiooni eest kaitsta, kuid paratamatult kerkib mõte, kui väga need 2 miljonit eurot oleksid ravimite- ja söögipuuduses migrantidele abiks olnud. Evakueeritud džunglielanikega tehtud intervjuude põhjal ilmneb, et paljud neist ei ole nõus alla andma oma plaanist Suurbritanniasse jõuda. Ometi peaks 2 miljoni eurone müür olema tõestuseks, et Suurbritannia ei oota neid oma riiki.
Kas Calais' pagulaslaagri lammutamine on õige otsus?
Erinevad rahvusvahelised organisatsioonid, näiteks UNICEF on öelnud, et laagri lammutamisel on laastav mõju sealsetele elanikele. Ühelt poolt röövitakse nende inimeste unistus elust Suurbritannias, kuid teisalt päästetakse nad ebainimlikest elutingimustest ning ohust tuleval talvel surnuks külmuda. Inimõiguslased on häälekalt kritiseerinud viletsaid eluolusid Calais's ning sealset ebaturvalist keskkonda eriti naistele ja lastele. Kõike seda arvesse võttes tundub Calais' džungli lammutamine ainuõige otsus nii kohalike Calais' elanike kui ka Calais' «džungli» asukate seisukohast.
Mõned migrandid süütasid lahkudes «džungli» telgid põlema. Foto: Scanpix
Kuigi Prantsuse valitsust on kritiseeritud, et «džungli» lammutamise protsess oleks pidanud palju paremini organiseeritud olema, peab märkima, et pagulaskriis Euroopas sellistes mastaapides, nagu see alates 2015. aastast olnud on, on midagi, milleks Euroopa riigid ei ole valmis olnud.
Prantsusmaa parlamendisaadik Marion Maréchal-Le Pen paremäärmuslikust parteist Rahvarinne võrdles Calais' «džungli» immigrantide asustamist Prantsusmaa eri piirkondadesse «tolmu laialipuistamisega». Tuhandete inimelude võrdlemine tolmuga pahandas küll paljusid, kuid migrantide asustamine Prantsusmaa maapiirkondadesse võib tulevikus paremäärmuslastele edu tuua.
2015. aasta detsembris toimunud valimistel võitis Rahvarinde esinaine Marine Le Pen Nord-Pas de Calais-Picardie' regioonis rohkem kui 40 protsenti häältest, mille peale Calais tituleeriti kõige parempoolsemaks linnaks Prantsusmaal. On selge, et valijaid ajendas süvenev kriis Calais' džungli teemal. Immigratsiooniküsimust on valmis ära kasutama ka endine president Nicolas Sarkozy ja tema Vabariiklaste Partei, kes loodavad järgnevatel valimistel hääli püüda justnimelt immigratsioonivastase platvormiga.


description: Nüüdseks on kinnitust leidnud, et digitehnika tihedal kasutamisel on oma mõju nii inimese ajule kui ka käitumisele. Kuidas tasakaalustada seda mõju laste puhul, kes on loomuldasa vastuvõtlikumad? See ei ole tühine küsimus, sest puudutab meie laste tervist, kirjutab Tiia Kõnnussaar.

title: Tiia Kõnnussaar: kui aju huugab täistuuridel

maintext:
Hiljuti kuulsin üht lugu: nii umbes viieaastane tüdruk ootas koos isaga bussis selle väljumist. Järsku maandus bussiakna välisklaasile lapse istme kõrval suur putukas ja hakkas seal ringi ukerdama. Tüdrukus tärkas huvi: ta pani pöidla ja nimetissõrme vastu aknaklaasi ja püüdis pilti suuremaks suumida.
Nutikas elektroonika on niivõrd meie igapäevaellu juurdunud, et küllap on midagi sellist näinud või kuulnud igaüks.
On vaieldamatu, et digipööre on elu lihtsamaks teinud, andnud võimsa hoo teadmiste levikule ja kiirendanud kodanikuühiskonna arengut. Saada silmapilkselt ühendust maakera eri nurkadega tundub endastmõistetav. Pigem ajab närvi, kui võrguühendus on kehv või levi ei ole.
Kõige hüvelise kõrval on aga vähem räägitud sellest, kuivõrd on uue tehnoloogia pealetung mõjutanud nii meie käitumist kui ka mõtlemisprotsesse.
Aju saab vastukäivaid signaale
Tänaseks on kindel, et arvuti ja nutiseadmete pidev kasutamine mõjutab aju. Väga lihtsustatult võib seda seletada nii: kui mõnda tegevust sageli teha, kujunevad aju närvirakkude ehk neuronite vahel kindlad närviahelad. Kui mõnda asja mitte teha või teha seda harva, need ahelad nõrgenevad ja lakkavad toimimast. Ja kui ajus on juba moodustunud uus närviahel, oleme programmeeritud seda käitumisviisi jätkama – seda katkestada pole niisama lihtne.
Kuid asi on veelgi keerukam, ütleb Tartu Ülikooli psühholoogiaprofessor ja aju-uurija Talis Bachmann, kes on Eestis üks pädevamaid teadlasi aju teemal sõna võtma ja kellele järgnevalt tuginen. «Jaak Panksepp, maailmakuulus emotsioonide uurija on eristanud aju töös mitut süsteemi,» selgitab professor Talis Bachmann. «Lisaks uudistavale süsteemile – mis sunnib meid pidevalt infot otsima, et edukalt kohaneda, – on ajus ka hirmu-, viha- ja paanikasüsteem ning sellega seotud turvatunde süsteem. Kuna infotulv on tohutu, on hõlpus nende süsteemide töö ajus üle koormata ja tekib konflikt.»
Näiteks kuigi anname endale aru, et kümme korda päevas oma kirjakasti vaadata, Facebookis käia või veebilehtedel surfata on aja surm, ja meid närib pärast süütunne, teeme seda ikkagi. Turvatunde süsteem saab küll sotsiaalmeediast paitusi, kuid samal ajal on häiritud mingid muud vajadussüsteemid.
Miks me nii käitume? On teada, et inimesed õpivad positiivsete ja negatiivsete kinnituste kaudu. Positiivsed kinnitused tekivad juhul, kui käitumine on soodne, aitab vajadusi rahuldada ning tsükliliselt puhata. Kui tagajärjed on ebameeldivad, õpime seda käitumist vältima. Paraku ei ole professor Talis Bachmanni sõnul infoühiskonnas enam kuigi selgelt eristatav, mis on positiivne ja mis negatiivne. «Need mõjurid esinevad koos ja samaaegselt. See ei ole loomulik olukord, inimest justkui rebitakse ja tõugatakse korraga ning selgeid ja üheseid lahendusi pole. See paneb meid suure surve alla.»
Aju neuromediaatorite süsteemide ülekoormamine, tundlikkuse muutumine, ebaotstarbekate seoste tekkimine ja vaimne üleväsimus – kõik see kokku põhjustab aju üleväsimist, võtab professor Talis Bachmann räägitu kokku. «Me käitume moel, milleks evolutsioon ei ole meid miljonite aastate vältel ette valmistanud. Ajuväsimus võib väljenduda mitmel moel: ärevushäiretes, keskendumisraskustes, kroonilises väsimuses, impulsiivsuse kasvus, asendustegevuste otsimises, läbipõlemissündroomis.»
Mõju lastele ilmneb kiiremini
Eelneva põhjal on ilmselt selge, et digimaailma mõju laste tundlikule ja alles arenevale ajule on veelgi suurem. Üha enam ja üha nooremad lapsed pöörduvad tohtrite poole arvutisõltuvuse, depressiooni ja unehäiretega, ütleb Tartu Ülikooli kliinikumi arst-õppejõud, lastepsühhiaater dr Aime Meos. Tervise Arengu Instituudi teatel veedavad ligikaudu pooled 11–15-aastased noored koolipäevadel ekraani taga viis või enam tundi – lisaks kuuele kuni kaheksale koolitunnile! Kool ongi ilmselt see koht, kus muutused laste käitumises on näha nagu peo peal.
Tõsi, kõik on määra küsimus, ent küllap on igaüks kogenud, kui lihtne on interneti või sotsiaalmeediaga seoses mõistlik määr unustada ja hiljem kerges vaimses pohmeluses end sajatada. Lastel on end põnevast ja värvilisest arvutimängude maailmast või nutitelefonidest veelgi raskem lahti rebida.
Kui aga lapse kiiresti arenevat aju tehnoloogia abil liigselt stimuleerida, tekitab see juba silmanähtavaid probleeme: on leitud, et sellega kaasneb tähelepanupuudulikkus, kognitiivne areng pidurdub, õppimisvõime kahaneb. See on reaalsus, millega õpetajad koolides ja lasteaedades juba praegu silmitsi seisavad.
Tuleb ujuda vastuvoolu
See kõik võiks meid – lapsevanemaid, õpetajaid, koolijuhte – panna mõtlema, kuidas lapsi konstruktiivselt toetada, sest digirevolutsiooni tagasi pöörata me ju ka ei taha, isegi kui see oleks võimalik.
Kui on teada, et moodsa nutitehnika ületarbimine paneb piltlikult öeldes aju täistuuridel huugama ega soosi keskendumist, oleks loogiline aidata lastel hoogu maha võtta ja meelt rahustada. Kuidas seda teha?
On leitud, et hea vahend täistuuridel huugava aju maharahustamiseks on nn teadvelolu- või ärksuseharjutused (ingl mindfulness). Tegelikult tehakse juba nüüd osas Eesti koolides ja lasteaedades selliseid harjutusi, mis võtavad tunni või tegevuste algul kõigest paar-kolm minutit, ent tagavad kaasamõtlemise ja töörahu. Nn vaikuseminutid rahustavad meele maha ja aitavad keskenduda. Et koolid on selle meetodi vastu suurt huvi ilmutanud ajal, mil neile pakutakse kõikvõimalikke koolitusi ja programme, näitab, et vajadus on tõesti olemas.
Vaikuse mõju
Nelli Jung, Tartu Ülikooli eetikakeskuse väärtuskasvatuse koolitaja, jõudis vaikuseminutiteni brittide väärtuskasvatuse programme uurides ja sattus sellest tehnikast vaimustusse. Vaikuseminutite harjutused treenivad tähelepanu hoidma ja suunama. Nende abil on võimalik lapsi tunni alguses õppimisele häälestada, tuua nad välja vahetunni sagimisest, emotsioonidest, tülist sõbrannaga või muretsemisest homse kontrolltöö pärast. Neil harjutustel on õpetajate sõnul kohene mõju õpi- ja keskendumisvõimele ja seetõttu neid hea meelega ka kasutatakse.
Teadusuuringute põhjal võib väita, et nende harjutuste abil väheneb laste reaktiivsus või provotseeritavus. Nad õpivad aru saama, et neil on valik, mitte et see «läks nii».
Kõigile õpilastele tähelepanu ja meelerahu harjutuste õpetamine loob potentsiaali suuremaks eneseteadlikkuseks, paranenud impulsikontrolliks ning vähenenud emotsionaalseks reaktiivsuseks probleemsetes olukordades (Thompson & Gauntlett-Gilbert, 2008).
Uuringutulemused osutavad, et tähelepanu ja meelerahu harjutuste õpetamine võib parandada õpilaste võimekust tulla toime stressiga, soodustab kognitiivset ja akadeemilist sooritust ning võimaldab mittereaktiivset, mitteprovotseeritavat seisundit (Shapiro jt, 2008).
«Paljud lapsed tunnevad end ohvritena, kõik justkui juhtub nendega, aga nad ei taju, et neil oleks võimalus teha teadlik valik,» ütleb Nelli Jung. Harjutusi tehes õpivad nad lihtsalt ja kogemuslikult, et ma võin teha pausi, et valida. Et ei oleks nii, et ma vihahoos löön kedagi, sest tegutsen impulsi ajel. Nad on kogenud, et lihtsate võtetega saab kiiresti oma seisundit muuta ja seejärel teha valiku, kuidas käituda. Edaspidi õpivad lapsed paremini mõistma nii ennast kui ka teisi ning kasutama seda tehnikat ka stressitekitavates eluolukordades.
Vaikuseminuteid praktiseeritakse nii lasteaia hommikuringides kui ka gümnaasiumis – vanusepiirangut ei ole. Paljud õpetajad kasutavad audioharjutusi, et ka ise kaasa teha, ennast tasakaalustada ja värskena tundi alustada. Laagri kooli direktori Toomas Artma sõnul on vaikuseminutid samasugune õpitav asi nagu matemaatika, eesti keel või bioloogia: lapsed saavad koolis selgeks, kuidas keskenduda, tegevusele häälestuda ja ennast igas mõttes kohale tuua.
Niisiis, miks ei võiks lastele oma vaimse ruumi puhastamise ja tähelepanuharjutuste õpetamine koolis olla sama tavaline nagu hammastepesu hommikul? Seda võiks nimetada ka vaimse hügieeni hoidmiseks, olgu need siis vaikuseminutid või mõni muu tasakaalustav harjutus. Vähemasti võiks proovida. Oma laste nutividinate ja arvuti kasutamisel tasub silm peal hoida niikuinii.
Tiia Kõnnussaar on Tartu Ülikooli eetikakeskuse kolumnist-toimetaja.


authors: Tartu Ülikooli Rahvusvaheliste Suhete Teooria Professor

description: Tänane lääs ja Venemaa on diametraalselt erinevatel seisukohtadel, mis puudutab viimase aja konfliktide tõlgendusi. Ennekõike seda, millistel alustel on toimunud kolmandate riikide sekkumine siseriiklikesse tüliküsimustesse ja kas nende sekkumiste tõttu on aset leidnud rahvusvahelise õiguse riive, kirjutab riigiteadlane Eiki Berg.

title: Eiki Berg: kas Kosovo ja Krimmi sündmusi saab võrrelda?

maintext:
Siinkohal tuleks sekkumise all mõista jõukasutust ja rahvusvahelise õiguse riive all näha vastuolu ÜRO hartaga ja nende põhimõtetega, millele tugineb Teise maailmasõja järgne rahvusvaheline kord. Venemaa hinnangul on lääs käitunud vastutustundetult ja rahvusvahelist korda õõnestavalt, seda iseäranis NATO interventsiooni käigus endise Jugoslaavia vastu (1999), mille tulemusel Belgrad kaotas kontrolli Kosovo üle. Viimasest sai rahvusvahelise järelevalve all olev territoorium, mis lääneriikide «eestkostva iseseisvumise» tingimustel kuulutas end vähem kui kümme aastat hiljem ühepoolselt sõltumatuks riigiks.
Tõsi see on, et jõukasutus endise Jugoslaavia vastu ei omanud ÜRO julgeolekunõukogu heakskiitu. Samuti oli jõukasutuse otseseks tulemuseks sellise pinnase ettevalmistamine, mis võimaldas Kosovol hiljem eralduda. Ka siis, kui see oli vastuolus varasema ÜRO julgeolekunõukogu resolutsiooniga nr 1244 (1999), mis kinnitas jäänuk-Jugoslaavia ja selle õigusjärglase Serbia piiride puutumatust ja territoriaalset terviklikkust.
Lääs omalt poolt viitas interventsiooni möödapääsmatusele seoses humanitaarkatastroofiga ja massiliste inimõiguste rikkumistega kuni etnilise puhastuse ja rahumeelsete elanike vastu suunatud massitapatalguteni välja. Kosovo iseseisvumine (2008) oli aga ennekõike varasema kurja heastamiseks rakendatav «erijuhtum». Senised läbirääkimised veensid vahendajaid serblaste ja albaanlaste kooselu võimatusest, Kosovo staatuse küsimus vajas aga kiiret ja otsustavat lahendust.
Praegu ei olegi niivõrd oluline see, kas siseriikliku konflikti humanitaarne aspekt ja mastaapsus, olid küllaldased selleks, et leida õigustusi väliste jõudude jõukasutuseks iseseisva riigi vastu. Tähtsust omab hoopis muu – pretsedendi loomine ja sellekohaste tõlgenduste ärakasutamine teistsugustes olukordades.
Hiljutine Hiina RV ametlik seisukoht rahvusvahelise arbitraažikohtu otsusest anda Lõuna-Hiina mere vaidlusküsimuses õigus Filipiinidele kui õigustühisest, on näide sellest, kui vähe kaalu on hiinlaste meelest ÜRO mereõiguse konventsioonil «ajaloolise õiguse» ees. Venemaa on seevastu läinud seda teed, et põhjendab Abhaasia ja Lõuna-Ossetia jõuga eraldamist Gruusiast «enesekaitsega» ja «eksistentsiaalse ohuga kaasmaalastele (loe: Vene Föderatsiooni kodanikele)». Vastutus kaitsta põhimõte (R2P) ja humanitaarinterventsioon on omandanud väärika koha tänase Venemaa välispoliitilises sõnavaras. Kuid mitte ainult...
Krimmi okupeerimine ja annekteerimine Venemaa poolt on esile toonud mõned sellised detailid, mis ei kannata Kosovo ja Krimmi juhtumite võrdlust välja. Kosovo pretsedent küll loodi, kuid selle taasesitus Krimmis kuulub küll pigem žanri «kui teised võisid, siis miks mitte meie» ega oma tõsiseltvõetavat õiguslikku kandepinda. Venemaa õigustas oma Krimmi avantüüri esmalt Vene Föderatsiooni kodanike ja kõigi kaasmaalaste inimõiguste kaitse vajadusega olukorras, kus Kiievis olid võimule tulnud väidetavalt venevastased jõud. Sekka siis veel poolmütoloogilised seosed nn ajalooliste Vene aladega, mis Hruštšovi eestvedamisel liideti 1954. aastal ülekohtuselt Ukraina NSVga.
Ka siis, kui Ukraina 2014. aasta veebruaris toimunud võimupöörde seaduslikkuses on võimalik kahelda, pole alust arvata, et Krimmi autonoomia tingimustes elanud venekeelsed inimesed oleksid olnud sama halvasti koheldud kui Kosovo albaanlased Miloševici režiimi meelevallas. Teisalt õigustas Venemaa Krimmi annekteerimist kui kohalike inimeste enesemääramisõiguse rahuldamist. Mis sellest, et 11. märtsi otsus Krimmi iseseisvusest ja pärastisest ühinemisest Venemaaga oli vastuolus Ukraina põhiseadusega ja, et 16. märtsi referendum toimus mittevabas õhkkonnas ja relvastatud üksuste valvsate pilkude all.
Kui Krimmi sündmused arenesid otsustava kümmekonna päeva jooksul ja sellest territooriumist sai Venemaa Föderatsiooni koostisosa kolme nädalaga, siis Kosovo tee iseseisvusele (ja mitte Albaaniaga ühinemisele) võttis aega aastaid. Kosovo staatusküsimus ei olnud kaugeltki mitte otsustatud 1999. aasta interventsiooni tulemusena. Kuid mis veelgi olulisem, Kosovo sõjajärgne ülesehitustöö oli (ja on seda tänini) rahvusvaheline projekt. Sellel on kaugelt enam legitiimsust rahvusvahelise kogukonna silmis võrreldes Venemaa tegevusega Krimmis.
Rahvusvahelise õiguse kontekstis on küsitav jõu kasutamine ennetavalt rahvuskaaslaste kaitseks ja selle egiidi all humanitaarinterventsiooni läbiviimine. Samaväärselt taunitav on lahendada välise jõu abil enesemääramist. «Ajaloolisel õigusel» pole miskit pistmist nende sätetega, mis asetavad suveräänid ülimuslikule positsioonile siseriiklikku võimu teostada ja annavad täieliku autonoomia riigivälisteks toiminguteks vastastikuse tunnustamise ja rahvusvaheliste kokkulepete tingimustes. Kosovo ja Krimmi juhtumid ei ole identsed. Mis omakorda ei vabasta Kosovo juhtumit vastuolulisusest ega võimalda mööda vaadata pretsedendi loomisest. Mis sest, et sündmuse taasesituse põhjenduseks valitud õiguslik loogika käriseb igast servast.
Tegemist on Eesti NATO Ühingu ja Postimehe koostöös ilmuvate julgeolekuteemaliste arvamuslugude sarja artikliga.


description: Nagu vanemad lehelugejad ehk mäletavad, meeldisid ka kunagisele presidendile ja paljude endiste eestimaalaste moraalsele majakale Konstantin Pätsile väga talud. Kõige rohkem meeldis talle muidugi Kloostrimetsa talu, kuid palju rahuldust pakkus talle ka kodukaunistamine ja muu säärane, kirjutab arvamusportaali kolumnist Indrek Kuus.

title: Indrek Kuus: Ilves pole sugugi esimene mees, kes taluga kimpus

maintext:
Konstantin Päts. Foto: arhiiv
Võrdlemisi suur skandaal sündis, kui Õismäel asuva Lagle talu sai 1937. aastal riigilt tänutäheks kirjanik Anton Hansen Tammsaare asemel hoopis tema kolleeg August Mälk, kes oli ka väga hea kirjamees, kuid Tammsaaret pidasid paljud ikka kõikidest kõige paremaks.
«Õismäel tehtavate tööde vastu tundis riigivanem suurt huvi. Nii võime ajalehest lugeda, et samal päeval, kui riigivanem Õismäed külastas, ...alustasid seal kündi kaks traktorit. Tuleval nädalal tahetakse juba segavili maha teha. Kui võimalik, siis antakse traktorid ka teistele asunikkudele kasutada,» kirjutasid ajalehed.
Päevaleht oli vihane ja kirjutas 1937. aasta 19. novembril: «Varem oli teada, et talu pidi saama sellele kirjanikule, kes on hästi kujutanud maarahva elu. Nüüd on põhimääruses fikseeritud, et talu saab see, kes on kõige paremini kujutanud ranna- ja maarahva elu.» Lisaks paljastas ajaleht, et Lagle talu jääb juriidiliselt Tallinna linnavalitsuse valdusesse, kes annab selle määratud kirjanikule põlisele rendile.
Vahepeal jäid Päts, Mälk ja tuhanded teised eesti mehed nõukogude võimu kiuslikkuse tõttu oma taludest ilma ja sõidutati Siberisse, Mälk ja mitmed teised pagesid Rootsi või mujale vabasse ilma, nagu me kõik teame.
Toomas Hendrik Ilves. Foto: Tairo Lutter
Seega pole endine president ja paljude endine moraalne majakas Toomas Hendrik Ilves sugugi esimene mees, kes taluga kimpus ja ajakirjandusel hambus. Oleks võinud ju mõned aastad turismitalu pidamist teeselda, määrates toakesele hingehinna, võõrustanud ainult peeneid välismaa analüütikuid ja riigimehi ja poleks miskit jama. Juriidiliselt oleks kõik olnud korrektne ja eetika oleks ununenud nagu siis, kui moraalse majaka etalon Lennart Meri Armuneemele krundi sai.
Eesti ajakirjanduse alustala Carl Robert Jakobson möllas mitmel rindel, kuid millegipärast ei tahtnud ta jääda oma liistude juurde, vaid ostis Vändra lähedale Kurgja talu, kus hakkas korraldama künnivõistlusi ja kavatses sellest teha talu, mis ka talu on. Et ikka oleks, millega uhkeldada.
Paraku haigestus Jakobson 1882. aasta kevadtalvel kopsupõletikku. Paljud eestlased kahtlustasid, et arst tappis ta, sest kuidas siis nii suur, tugev ja terve mees võis 41-aastaselt surra loomulikku surma. Küllap on praegu neidki, kes on surmkindlad, et kui ta poleks seal talus müdistanud, oleks veel pikki aastaid pedagoogika ja meedia rindel suuri tegusid teinud.
Mida meil sest Ärma talu loost ka tasub õpetuseks kõrva taha panna? Eks ikka seda, et oma asjad tuleb ilusasti ära klaarida, eriti neil, kes paljude silmis on moraalsed majakad, ja mitte valetada. Kuigi Toomas Hendrik Ilvese puhul on see vaid paljude oletus. Asja uuritakse.
Kersti Kaljulaid. Foto: Mihkel Maripuu
Praegusel presidendil Kersti Kaljulaidil on nüüd vast mõnda aega võrdlemisi keeruline Eesti edulugusid vestma minnes selgitada, et meie siin oleme imeaus e-rahvas, kus asjad ei käi hoopiski mitte nii nagu turkmeenide, valgevenelaste jmt kodumaal.
Lõpetuseks veel. Nüüdseks Saksamaale Eesti kultuuri viima läkitatud Postimehe endine peatoimetaja Merit Kopli lausus mind päevatoimetajaks värvates: «Ära sina usalda mitte kedagi. Mind ka mitte.» Ehk palun, ärge seadke endale kergemeelselt moraalseid majakaid või muidu iidoleid, piisab kui isiklik südametunnistuse kompass näitab õiget suunda ja oled sõprade seas lugupeetud mees. Siis hoiavad ka vaenlased eemale.


description: Alustame sellest, et olles puhtakujuline, ilma igasuguste lisanditeta populismi- ja skandaalipartei, leiab EKRE pooldajaskonda praktiliselt kõigis sotsiaalsetes ja etnilistes gruppides, kirjutab Aleksei Ivanov Feministeeriumis.

title: Venelased EKRE-st: kas kuningas on alasti?

maintext:
«Selgub, et riigis on üle 40 000 sitapea» – internetikommentaar pärast 2015. aasta valimisi.
Möödunud poliithooajal sadas EKRElt avaldusi nagu küllusesarvest. Need avaldused ei arvestanud pelgalt kõige laiema auditooriumiga, vaid olid ka hoolikalt läbimõeldud – mõni lubadus sügas püüdlikult rahvuslaste kõhukest (Venemaaga piirileppe allkirjastamise hukkamõistmine), teine teenis hellalt neid, kellele ei meeldi praeguse koalitsiooni kurss.
Niisiis, ka venekeelsete elanike hulgas kohtab küllaltki tihti pagulasvastast suhtumist või selgekujulisi valge rassi ülistajaid. Seega langeb osa EKRE retoorikast regulaarselt interneti vene segmendi viljakale pinnasele – ja seda tänu suurepäraselt vene keelt valdavale juhtfiguurile Mart Helmele (selge see, sest ta oli ju neli aastat Moskvas Eesti Vabariigi suursaadik!). Tõsi, kui keegi innustubki tema paremsotsialistlikust romantikast, siis pärast kõnealuse teema mõningast jälgimist kaob igasugune sümpaatia EKRE ja selle platvormi liidri vastu nagu udu tuules.
Helme ei ole moodne
Helme teekond poliitikasse algas 2000. aastate esimesel poolel. 2003. aasta parlamendivalimistel sai ta pisut alla 500 hääle. Tollal osales ta valimistel Eestimaa Rahvaliidu nimekirjas. Põhimõtteliselt võib Helmet pidada nn pronksipoliitikuks – tema toetus kasvas järsult 2007. aastal vastavate sündmuste ajal. Pärast sõda Gruusias 2008. aastal ilmutas ta Venemaa suhtes aktiivselt kriitilist positsiooni – oma tekstis «Kurjuse impeeriumi suur plaan» ennustas ta näiteks Krimmi naasmist Venemaa koosseisu ja sõjakonflikti Ukrainaga. See näitab igatahes, et Helmel on lai silmaring ning ta mõistab mitte üksnes Eestis, vaid ka maailmaareenil ja eriti endise Nõukogude Liidu territooriumil toimuvaid protsesse.
Sealjuures teab Helme täpselt, millise auditooriumiga tuleb parasjagu tööd teha. Andes intervjuud venekeelsetele teleajakirjanikele, kutsub ta eestlasi ja venelasi hoidma ühte, et seista vastu migratsioonile ja valitsuse poliitikale. Ja teeb ta seda suurepärases vene keeles. Ent minut hiljem, andes intervjuud eesti kanalile, on ta juba arvamust vahetanud ning meenutab auditooriumile, et me pole veel tibladegagi hakkama saanud, aga meile veetakse juba neegreid.
Niisiis tundub, et seni on ta erakonnajuhina olnud edukas. EKRE reiting aina kasvab. Kuigi partei väljaütlemised tekitavad kelleski meelepaha, saavad nad teiste puhul aga tulise toetuse osaliseks. Siiski tundub mulle, et meie riigi saatuse pärast muretsemiseks põhjust ei ole. Ei usu, et Helme ja tema seltskond võiksid jõuda reaalse võimuni, sest äärmuslikkuse toetajaid leidub tema parteil Eestis vaid piiratud koguses. Kui teiste suurte parteide toetust mõjutab reaalne poliitika ning ühed või teised sündmused ja poliitilised otsused võivad teha tsentristidest reformistid ja vastupidi, siis EKRE jaoks on selline ressurss kättesaamatu, sest mõõdukat valijaskonda on praktiliselt võimatu radikaliseerida. Äärmisel juhul tuleks minu arust muretseda meie riigi imago pärast maailma areenil. Sest sellised parempoolseid tegelased parlamendis ei ole lihtsalt moodne.
Kommentaarid
Ksenia Repson-Deforge
endine ajalehe Postimees venekeelse versiooni toimetaja
Ksenia Repson / Marina Pukar
Kas EKRE-t tuleks karta? Mitte oluliselt rohkem, kui tuuletõmbust, lörtsi või mõnda muud ebameeldivat nähtust. Kui palju kordi on juba öeldud – Euroopa sallivusest väsides muutuvad populaarseks natsionalistlikult meelestatud parteid. Multikultuursust kartev valijaskond ei usu eliiti, kes kohustuslikult ja ühetooniliselt muudkui kordab ja kordab oma üldiste väärtuste juttu. Täpselt nagu kunagine oblastikomitee instruktor, kes ise ei usu, mida räägib. Ja tolerantselt naeratama õppinud valija tuleb urni juurde, näidates ise taskus trääsa, ja hääletab EKRE poolt – sest niimoodi väljendab ta oma protesti.
Tundub, et just sellega võib seletada ka Donald Trumpi fenomeni Ameerikas. Ja kui see on nii kogu Euroopas, aga meiegi oleme osa Euroopast, siis kas tasub imestada, et see kõik juhtub meie juures?
Poliitika allub samuti moevooludele nagu riidedki. Sama palju, kui sai murtud piike vaidlustes mini ja meigi ebamoraalsuse üle, murtakse neid ka piinarikastes otsingutes, leidmaks vastust küsimusele, kuidas säilitada oma individuaalsust ümbritsevas mitmekesisuses. Aga kõik ohked ja ägamised teemal, et nii ei ole palju puudu ka Hitlerist, on vaid järjekordne Goodwini seaduse avaldus: «Diskussiooni laienedes läheneb natsismi või Hitleriga võrdlemise tõenäosus arvule 1». Ometi ei ole EKRE valija (see sama, kel trääs taskus) nii loll. Ja kui vaja, võtab ta käe taskust ning näitab trääsa kõigile neile, kes end päriselt natsideks tunnistavad.
Sergei Stepanov
ajalehe Narvskaja Gazeta peatoimetaja
Karta EKRE-t ja nende retoorikat ei tasu. Seletan, miks. Esiteks, toetuse tase nende talumatutele väljaütlemistele ei ole nii suur, et hädakella taguda. Teiseks, nad on oma poliitikas vägagi primitiivsed ja ennustatavad ning nende retoorikale on lihtne vastu vaielda. EKRE ei ole tegelikult tänaseni esitanud mitte ühtegi arutlemist väärivat ettepanekut. Nad orienteeruvad pigem loosungitele, ja needki on osaliselt – pagulaste osas – laenatud Pegidalt. No aga sooretoorika on neil väga sarnane ühele möödunud sajandi tuntud saksa autorile… Kaasaegne ühiskond ei ole aga primitiivne ning on igati võimeline sonimist ignoreerima.
Darja Saar
ETV+ peatoimetaja
Darja Saar / Erik Prozes
Suhtun EKRE-sse ükskõikselt. Nad ei ärrita mind ega tekita hirmu, pigem tunnen järjekordse tobeda avalduse peale kerget hämmeldust. Ma suhtun neisse nagu uurimisobjekti – sotsiaalsesse ilmingusse, mis nõuab täiendavat vaatlust. Ja teha saab seda vaid globaalse poliitika kontekstis ning ajaloo mastaape arvesse võttes. Isolatsionism, natsionalism kui katse kaitsta end globaalsete probleemide eest, milleks on poliitilise külgetõmbe ja mõju tsentrite muutumine, inimeste massimigratsioon, kusjuures siin ei pea ma silmas vaid pagulasi Süüriast, vaid migratsiooni Idast Läände tervikuna, mitme maailmareligiooni vägagi agressiivset käitumist ning muudatusi ühiskonna ja perekonna sotsiaalsetes mudelites.
Maailm on globaalsete muutuste protsessis, ent nagu paljudele kooliprogrammist teada, kaldub inimene ühiskonnas tervikuna olema muutuste vastu. Kõige tihemini tajutakse muutusi ohtlikuna, ning see on igati loomulik, sest see on omane meie geneetilisele koodile. Siit ka levinud soov naasta n-ö ühendavate vaimsete väärtuste juurde, arutlused stiilis, et 27aastane lastetu naine on ühiskonnale ohtlik jne. Trump USA-s, siis Brexit Suurbritannias, EKRE – need kõik on vaid katsed võidelda globaalsete muutustega, eitades täielikult mis tahes argumente.
Aga just selle poolest nad ongi hirmsad – oma hirmuga loomuliku evolutsiooni ees, sooviga konserveerida ja fikseerida asjade hetkeseisu. Hirmul on suured silmad, aga see tähendab, et EKRE filosoofia toetajad on juba varakult lihtsasti suunatavad. Milleni see võib viia? Näited ajaloost on kõigile hästi teada. Jääb vaid küsimus, kas EKRE liidrid, kes oskasid kasutada kujunevat poliitilist konjunktuuri ja inimeste hirme, on valmis võtma endale vastutust tagajärgede eest. Off the record kõnelustes on erakonnaliidrid kaugel kuvandist, mille on massitarbevahendite abiga loonud ja mida peavad alal hoidma, et mitte petta kõigi himunute ja solvunute ootusi.
Sergei Dolgov
õpetaja
Sergei Dolgov.
See on ebaoluline küsimus, jutt ei käi siin tegelikult EKRE-st. Küsimus on selles, kas me oleme nõus sellega, et kätte on jõudnud fukuyamalik ajaloo lõpp ning, nagu ütles meie hiilgav peaminister, edasi läheb tarvis vaid peenhäälestust. Üks kindel ja üha suurenev osa kuldse miljardi elanikkonnast kipub sellega üha vähem nõustuma, sest «ajaloo lõppu» esindab valedesse mattunud poliitiline eliit George Orwelli «1984» stiilis – «maailm on sõda» ja «nad on ju lapsed», ja kõikvõimalikud globalistlikud edukad mänedžerid. Aga vaat’ endise keskklassi isiklik nahk ja kõhutunne ütlevad, et siin miski ei klapi. Siit ka kõikvõimalikud n-ö vasakpoolsed, n-ö parempoolsed ja ülejäänud Euroopa Pegidad, unustamata Le Peni. Just selles vaimus tulebki EKREsse suhtuda.
Kas kuningas on alasti, ja see pole sünnis, või kas kuningas on alasti ja tal on selleks õigus – kuid keegi tohib selle välja öelda. EKRE fenomen seisneb selles, et nad on ainsad, kes tohivad Eestis rääkida kuninga skleroosist hommikutualeti valikul, riskimata, et vaprad kapolased nad näoli asfaldile suruksid. Aga kõigele muule ei julge ma hinnangut anda. Kui, siis ütleksin vaid jultunult, et sotsiaal- ja majandusprogrammis on nad Eesti pinnal kõige vasakpoolsemad. Nojah. Nad on seni ka ainsad, kes ei ole sattunud kapo aastaraamatusse, kui on rõhutanud, et Eestil on õigus iseseisvaks välispoliitikaks, täpsemalt – õigus luua suhteid naabritega lähtuvalt omakasupüüdlikest huvidest.


description: ETA. Pariisist, 26. oktoobril. Lehtede teatel Ateenast olevat Kreeta saarel puhkenud revolutsioon. 30 000 vabariiklast olevat haaranud relvad. Valitsus olevat teinud kohe korralduse kolme sõjalaeva 2000 sõduriga saarele saatmiseks.

title: Postimees 1935. aastal: revolutsioon Kreetal?

maintext:
Ateenas olevat vangistatud 50 vabariiklikku ohvitseri, nende seas ka kindral Panaghiscaos, kes saadeti maalt välja Egeuse mere saartele. Peale selle olevat pealinnas vangistatud veel 450 isikut, nende seas ka äsjaasutatud uue vabariikliku erakonna juht Georgios Papandreou.
Ateena hästiinformeeritud ringkondadest teatatakse seni ainult, et vabariikliku erakonna juht Papandreou on politsei poolt interneeritud oma hotelli, kuna ta on avaldanud üleskutse mässuks.
Ametlikult poolelt lükatakse kategooriliselt ümber kuuldused rahutustest Kreeta saarel. Kogu maal valitsevat rahu.
26.10.1935