title: Arusaamatu abitus

maintext:
Arusaamatu abitus
20. detsember 2016
Pühapäeval Kohtla-Järvel toimunu ei ole kaugeltki esimene kord, kui linna kohal levib inimesi häiriv tugev hais, kuid selle põhjustaja väljaselgitamine kipub muutuma müsteeriumiks.
Linnakodanikud teatavad probleemist häirekeskusele. Info levib ka keskkonnainspektsioonini. Riik on investeerinud sel aastal sadu tuhandeid eurosid Ida-Viru keskkonnalabori uuendamisse. Ent kui puhkeb olukord, kus oleks vaja kiiresti saada jälile ligemale 20 000 elanikuga linnaosa häiriva õhureostuse põhjusele, ei ole õhudetektiive kusagil. Põhjus − keegi pole tellinud.
Ainus riigiasutus, kel sellises olukorras on inimestele mingi sõnum, oli pühapäeval päästeamet, kes oskas anda vaid soovituse panna aknad kinni ja võimaluse korral oma nina õue mitte pista.
Mõistetav, et õhurikkuja kiire tabamine pole lihtne ülesanne, kuid see ei õigusta riigiasutuste aeglast tegutsemist. See on ikkagi tavamõistusele arusaamatu abitus.
Samas tasuks Kohtla-Järvele koondunud keemiaettevõtetel mõelda tõsiselt iseregulatsiooni organi moodustamisele. Olgu selle nimi haisunõukogu, lõhnakomitee või midagi muud. Mõte oleks aga selles, et sellistel puhkudel oleks kõigi osapooled ühishuvi reostuse allikas kindlaks teha. See võiks olla hea tava nende ettevõtete endi huvides. Olukord, kus igaüks püüab vaid oma nime puhtaks pesta, korrutades, et “meie pole teind”, ei kasvata usaldusväärsust keemiatööstuse vastu.
Sellist tsunftipõhist enesekontrolli oleks vaja, arvestades, et Kohtla-Järvel rajatavasse tööstusparki on oodata veel tervet hulka keemiaettevõtteid.


maintext:
Gross lendas Ida-Virusse uusi valdusi vaatama
20. detsember 2016
Neljapäeval trehvasid Ida-Virumaa kohal kaks kopteriga lennanud ärimeest − kaks Olegi, kes olid siin tööasju ajamas.
Tänavu sügisel seitsmekohalise Eurocopter EC 130 tüüpi lennumasina ostnud jaekaubandusettevõtte OG Elektra omanikul Oleg Grossil oli Ida-Virumaale asja, et vaadata üle oma uued valdused.
Müügisaalid saavad pärast remonti suuremad
Gross ostis OÜ-lt Assoll ära Voka ja Oru poe. “Jah, need on nüüd ASi OG Elektra bilansis,” kinnitas ta.
Mõlemat poodi ootab kevadel ees põhjalik remont, mis kestab eeldatavasti paar kuud. “Inimestel läheb kohapeal raskeks, sest rohkem poode seal ei ole, ei Vokas ega Orul, aga midagi pole teha: mõlemad kauplused on väga nadis olukorras ning sellistena me neid oma ketisüsteemis käima panna ei saa,” ütles Gross, vabandades kohalike elanike ees tekkivate ebamugavuste pärast juba ette.
Pärast remonti on mõlemas poes müügisaal see-eest kaks korda suurem, ligi 400 m², ning kaubavalik rikkalikum.
“Poodide senine omanik, jaekaubanduses üksiküritaja, oli isegi kõva mees, et siiamaani välja vedas. Ketikaubanduste kõrval pole sugugi lihtne,” märkis Gross, kes plaanib remonditöid alustada märtsis-aprillis. Veebruari lõpuni hoiab poodide uksed lahti endine omanik.
OÜ Assoll on pannud müüki ka Kohtla-Järvel asuva Virula kaubanduskeskuse. “Jah, nii see on,” kinnitas Assolli juhatuse liige Aleksandr Startsev. Kas Iidlas Nikolai Ossipenkolt kaubanduskeskuse ära ostnud ning selle tänavu pärast remonditöid avanud Grossile võiks pakkuda huvi ka Virula kaubanduskeskus?
Gross ei soostunud seda ütlema: “Ma ei kinnita midagi.”
“Aeg on raha ja raha on vähe”
Lääne-Virumaal elav Gross on Ida-Virus varemgi kopteriga lennanud − kui Iidla keskuses käisid remonditööd −, kuid siis oli tegemist renditud kopteriga. “Need olid samuti Eurocopteri tüüpi, aga väiksemad,” tähendas ta. “Aja kokkuhoiuks on vaja tihtipeale lennata, sest aeg on raha ja raha on vähe.”
1500 inimesele tööandjaks oleval Grossil on Eestis 57 kauplust, lisaks tootmisettevõtted. “Teinekord on vaja väga kiiresti reageerida,” nentis ta, tuues näiteks Iidla kaubanduskeskuse ostu, mille peale ihus hammast ka Maxima. “Eks Vokas ja Orul oli sama lugu, ka see tehing sai välkotsusega tehtud, sest tahtjaid oli teisigi ning tuli kiirelt tegutseda.”
Üleeile lendas Gross Ida-Virusse esimest korda oma lennumasinaga, mille kohta on öelnud, et tegemist pole mitte isikliku mänguasja, vaid 25aastaseks saanud firma üliturvalise töövahendiga.
Samal päeval oli Ida-Virumaale asja ka Aidus tuuleparki ehitaval Oleg Sõnajalal, kes kasutas selleks oma Robinsoni tüüpi helikopterit. “Ausalt öeldes pole ma Aidus autoga kordagi käinudki,” nentis Sõnajalg, kel on kopterijuhi litsents juba seitse aastat ning selja taga üle tuhande lennutunni.
Kaks ärimeest trehvasid taevalaotuses esimest korda ning jälgisid üksteise lennumasinaid huviga.
“Sõnajalgade helikopter tiirutas meil risti-rästi ees,” märkis Gross lõbusalt. “Ma ei ole küll suur lennundusspetsialist, aga päris kõva piloot paistis olevat. Külg ees, vuhises meie nina alt läbi nagu tulnukas. On, mida temalt õppida. Ma hea meelega tervitaks teda ajalehe kaudu!”
Haruldus terves Skandinaavias
Kuigi õhus võis jääda mulje, et mõlema helikopteri tüüri taga on Oleg, see nii siiski ei olnud. Oleg Gross oma helikopterit ise ei juhi. “Ma istusin küll paremal pool − seal, kus Robinsoni tüüpi helikopteril piloot istub −, aga juhtimiskangid polnud minu ees, sest Eurocopteri tüüpi helikopteris on vastupidi − piloodi koht on vasakul,” muigas ta.
Grossil on piloodiks praegu ralli eksmaailmameister Ari Vatanen. “Tema alaline elukoht on küll Prantsusmaal, aga kui vaja, käib meil lendamas,” rääkis Gross, kel on endale palgalise piloodi leidmiseks praegu läbirääkimised pooleli ühe teise inimesega.
Grossil endal pole plaanis kopteri juhtimist ära õppida. “Mul on hilja sellist asja alustada, küll aga on aja küsimus, millal mu poeg Georg kopterijuhi litsentsi ära teeb.”
Kui Grossi kopter maandus eile Vokas ja Orul, siis Sõnajala oma Aidus ja Kohtla-Järvel. Aidus anti ERRi Virumaa korrespondentidele intervjuu, Kohtla-Järvel käidi ühe oma välispartneriga Remeksi keskuses. “Meil olid läbirääkimised uut tüüpi tuulikutornide tootmise asjus Remeksi keskuses,” selgitas Sõnajalg.
Sõnajalg nägi esimest korda Grossi helikopterit juba siis, kui Prantsusmaa tehasest toodud õhusõiduk ei kandnud veel OG Elektra logosid. “Nad just alustasid lendu Rootsi, et seal helikopter üle värvida,” meenutas Sõnajalg. “Härra Gross istus ise kopteris ning ma olin üks esimestest õnnitlejatest sellise võimsa kingituse puhul, mis ta endale tegi.”
Kolm miljonit eurot maksnud Eurocopter EC 130 tüüpi helikoptereid peetakse turvaliseks, kiireks, mugavaks ja vastupidavaks. Seda tüüpi helikoptereid rohkem Eestis pole, pole Soomeski ning Rootsiski on neid vaid paar tükki.
“Selle kopteri kohta pole ühtegi halba sõna öelda,” nentis Sõnajalg. “Gross on väga tubli mees, et sellise ostu tegi.”
Esimest korda Grossi kopterit taevalaotuses näinud tuulepargi ehitaja tõdes, et Eurocopter EC 130 hakkab õhus kohe silma. “Kui valida kopterit välimuse järgi, siis see on üks ilusamaid üldse.”

fasttext_language: et


title: Põhjarannik, neljapäeval 8. detsembril

maintext:
Põhjarannik, neljapäeval 8. detsembril
8. detsember 2016
* Põhjarannik kirjutab täna, et Aidu tuulikuparki, millest peaks saama esimene Eesti tehnoloogial põhinev tuulikupark, kerkib vendade Sõnajalgade firma Eleon juhtimisel esimene tuulik, kuid tuulikulabade tootmise toomine Jõhvi ootab elektrituruseadust koos innovatsiooniprojektide toetusmeetmega.
* Kohtla-Järvel ei vaibu lahingud prügiveo pärast. Jäätmešahtidega majades nõuab prügifirma ühistutelt prügikonteinerite tühjendamise eest lisatasu, mida nood aga sugugi maksta ei taha ja nõuavad, et linn prügivedaja korrale kutsuks.
* Veel saab lugeda sellest, kuidas kohalikud poliitikud tahavad Narva muuseumile linnaeelarvest makstavat toetust kõvasti kärpida. Arvestades, et kogu eelarvest saadav raha kulub muuseumi töötajatele palkade maksmiseks, valmistub muuseumi administratsioon massiliseks koondamiseks.


title: Põhjarannik neljapäeval, 22. detsembril

maintext:
Põhjarannik neljapäeval, 22. detsembril
22. detsember 2016
* Ida-Virumaa jääb kahe valla võrra vaesemaks, kuna lõunapoolsed vallad Avinurme ja Lohusuu kirjutasid eile õhtul alla maakonnavahetusele. Minnes loodava Mustvee valla koosseisu lähevad nad ka Jõgevamaa koosseisu.
* Illuka vallavolikogu otsustas eile õhtul peatada ühinemisläbirääkimised nelja naabriga, liitumislepingut mitte allkirjastada ning taotleda vabariigi valitsuselt erisust. Illuka vallas elab küll vaid tuhat inimest, kuid tegu on pindala poolest Eesti ühe suurema ja tänu põlevkivitasudele ka ühe jõukama omavalitsusega. Üle 95 protsendi rahvaküsitlusel osalenud valla elanikest olid vastu ühinemisele Iisaku, Alajõe, Tudulinna ja Mäetaguse valdadega.
* Viru ringkonnaprokuratuur kavatseb teha riigiprokuratuurile ettepaneku, et see taotleks aastaid tagasi Kuremäe lähistel toimunud tapmise uurimise üleandmist Ühendkuningriigi kohtule, kuna Eesti võimudel pole võimekust Filipiinidele põgenenud süüdistatavat Robert Timminsit kohtu ette tuua. Jutt käib Illuka vallas Kuremäe lähistel Kaatermu külas 2011. aasta 13. juulil toimunud intsidendist, kus Briti kodanik Robert Timmins läks purjuspäi naabrite õuele ja tulistas tüli käigus surnuks 42aastase naabrimehe.


title: Kuldse Kartuli laureaat

maintext:
Kuldse Kartuli laureaat
23. detsember 2016
MTÜ Maria ja Lapsed juhataja Karis Mugamäe soosib nii asenduskodu juhina kui ka kasuemana laste suhtlust oma bioloogiliste vanematega. “Sest lapse jõud tuleb tema juurtest, olgu need, millised on,” põhjendab ta.
SEB heategevusfond kogus traditsiooniliselt kokku tuhat jõulukingi soovi lastelt, kes elavad asendus- või turvakodus. Nende seas on ka Tudulinna lastekodulaste kingisoovid. Millised need sel aastal on?
Eks soove tuleb natukene suunata. Kui soovid on väga suured, nagu telefonid ja iPadid, siis paneme mingi hinnapiiri paika ja selgitame, miks see nii on. Siis tulevad täiesti tavalised soovid. Sel aastal on küsitud käekella ja oma tuppa seinakella.
Püüame kogu aeg selgitada nagu koduski, et raha ei kasva puu otsas. Aitab ka see, et igal perel on oma eelarve (asenduskodus elab kolm peret − toim.). Lapsed enam-vähem teavad, kui palju on söögiraha, kui palju saab kulutada riiete ostmiseks. Me ei ole neid teadlikult asjadega ära hellitanud.
Kui ma siia tööle tulin, oli lastel selline mõttemaailm, et nad peavad saama või saavad niikuinii. Meil oli juhtum, kus poiss lõhkus meelega ära täiesti uued suusad. Kui me sellest rääkisime, siis ta ütles: “Ma saan niikuinii uued, sa pead mulle ostma!” Sel korral tegin kooliga kokkuleppe: midagi ei ole teha, laps jookseb sel talvel.
Loomulikult oleks olnud lihtne minna poodi ja osta uued suusad. Aga kui mu oma laps oleks niimoodi teinud, siis ma poleks ka ostnud. Alati mõtlen, kuidas ma oma lapsega teeksin ja kas ta õpib sellest midagi.
Oled kogu aeg tähtsustanud lastekodulaste hingeabi. Lastefond toetab kuuendat aastat teie kasvandike psühhoteraapiat, et nad saaksid üle oma lapsepõlvetraumast ja leiaksid sisemise tasakaalu. Oled inspireerinud lastefondi korraldama kampaaniat “Katkised hinged” ja koguma selleks otstarbeks raha ka teistele asenduskodudele. Kas sa oled näinud imelisi tervenemisi?
Jah. Terapeudi toe pakkumine sai alguse 2010. aastal, kui asenduskodusse tulid kaks kolmeaastast last. Need olid lapsed, kes polnud kunagi käinud õues. Ma ei olnud sellist maailma ja nii suurt traumat lapse sees enne näinud.
Sain aru, et ma ei saa ise hakkama. Ja kui ma ei oska, siis küsin nõu ja abi. Edasiminek oli nii kiire. Seda kõrvalt nähes mõtlesin, et ma ei taha töötada ilma terapeutideta, sest me ei saa ainult turvalise keskkonnaga selliste laste elus midagi muuta. See, et neid enam füüsiliselt ei lööda, ei paranda hingehaavu.
Kuidas kaksikutel praegu läheb?
Nad on väga tublid. Loomulikult on neil oma eripärad, aga saan öelda, et nad õpivad tavakoolis neljadele-viitele. Selle taga on väga suur töö.
Meile on tulnud ka enesetapumõtetega laps, kes oli iseenda silmis täiesti null. Tegime siin kogu tema elu teraapiaks, sest mõned seansid ei oleks andnud tulemust. Käisime koos töötajatega psühholoogi juures nõustamisel, kuidas teda aidata nii, et sa ei oleks liiga palju kohal ja see ei muutuks ahistavaks, aga samas oleksid alati kohal, kui ta sind vajab, ja oskaksid öelda õigeid sõnu.
Nüüd on poolteist aastat möödas ja ma ei ütle, et ta on traumast vabanenud, aga ta usub endasse ja kool ütleb, et temaga on toimunud drastiline muutus.
Tehakse palju uuringuid, mis näitavad, et asenduskodust elluastuvad lapsed ei saa hakkama. Heidetakse ette, et me ei õpeta neid piisavalt tuba koristama, süüa tegema ja arveid maksma. Aga tegelikult me õpetame veel rohkem, kui seda kodus tehakse.
Olen mõelnud, et tegelik põhjus on see, et nad ei saa iseendaga hakkama. Nad ei oska paarisuhet hoida, teist inimest ja iseennast väärtustada. Sellepärast tunnen, et see on number üks, millega peab tegelema. Sest kui ma usun iseendasse, aga ei oska süüa teha, siis ma õpin selle elus ju ära. Aga kui ma oskan väga hästi süüa teha, kuid ei saa iseendaga hakkama, siis ma ei saa kokana tööd, sest ma ei suuda kollektiivis toime tulla.
Nii et me ei rõhu enam nii palju igapäevaelu oskuste õpetamisele, kuivõrd sellele, et laps väärtustaks iseennast ja oma kaaslasi. Lisaks teraapiale on hästi oluline roll lapse juurtel, sest sealt tuleb tema jõud.
Aga kui juured on mädad?
Olgu see pere, milline on, aga seal on lapse jõud. Seetõttu me ei taha mingil juhul ära lõigata päritoluperekonda. Pigem püüame toetada lastekaitsetöötajat ja last ennast, leidmaks neid inimesi ja hoidmaks sidet.
Loomulikult viime lapse ja vanemad kokku ainult siis, kui mõlemal poolel on selleks soov ning me leiame, et sellest võib lapsele kasu olla. Kui vanem juba siia tuleb, siis me toetame teda, et ta tuleks veel. Kui vaja, sõidame lapsega vanemale külla.
Ja see ei anna tervenemises mingeid tagasilööke?
Esialgu võtsime terapeudi kaasa, jälgisime, mida see kaasa toob. Teate, laps ei tule kunagi vanematekodust tagasi ega ütle: “Seal oli nii kole”!” Ta räägib sellest, mida ta ema, isa või vanaemaga koos tegi. Ka töötajana ei anna me hinnangut, mida nägime, vaid räägime, kui tore neil oli koos olla.
Käime ka haudadel, nii jõulude kui hingedepäeva paiku. See on lastele väga oluline.
Oled ühes varasemas vestluses öenud, et lapsed, kes asenduskodusse jõuavad, on aina sügavama traumaga.
Kohati on see täiesti kohutav ega mahu hinge.
Varem oli pigem põhjuseks lapse hooletusse jätmine, aga nüüd vanemapoolne väärkohtlemine, mis on läinud jõhkramaks. Näiteks kasuisa on last füüsiliselt väärkohelnud nii, et tal on raske puue terveks eluks. Ma ei saa seda kuidagi mõista, kuidas üks vanem või kasuvanem on võimeline oma lapsele midagi sellest tegema.
Sa oled ka ise kasuvanem. Kas siin vastuolu ei teki? Ühest küljest tähendab iga laps asenduskodus pearaha ja juhataja peaks temast kümne küünega kinni hoidma. Teisalt peetakse pere kõige paremaks kasvukeskkonnaks.
On lihtne mõelda, et see ongi vastuolus, aga ma ei mõtle lihtsalt nii. Meie asenduskodust on palju lapsi läinud kasuperesse ja ma toetan seda, aga ma tahan olla alati kindel, et see kasupere on lapsele parem kui lastekodu.
Nii et sinu silmis polegi pere igal juhul parem kui asenduskodu?
Ei, ma ei saa seda öelda, sest olen näinud lapsi, kes on tulnud kasuperest tagasi ja olnud tänulikud, et said sealt minema.
Leian, et kasuperega tuleb tööd teha, teda tuleb toetada ja pere ise peab endaga kõvasti tööd tegema. Tahaks, et süsteem muutuks, sest tegelikkuses jääb kasupere sageli üksi. Nõustamine ja kontroll peab olema ka kasuperes. Samuti pere ettevalmistamine, enne kui kasulaps tuleb. Oluline on, et seda otsust ei tehtaks emotsioonide ajel.
Milline on hea kasupere?
Hea kasupere saab aru, et laps vajab oma juurte teadmist ja emotsionaalset tuge. Ta saab aru vanemliku hooleta jäänud lapse kiindumushäirest. Minu silmis on välistatud pered, kes tahavad lapse lastekodust ära päästa. Need, kes tulevad meile tagasi, on tihti just päästjaperest. Sest see pere tegi kõik, et lapsel oleks hea, ilma et oleks aru saanud lapse vajadustest. Ja kui see laps saab teismeliseks, ei tulda enam toime ja teda ei ole vaja.
Mul on õnn istuda kahel toolil ja kui käin ümarlaudadel, saan anda mõlemat pilku. Püüan alati hoida joont, et üks ei ole teisest parem, kui see ei ole ära tõestatud.
Kuidas jõudis kasulaps sinu perre?
Mul on neli last: 10aastane tütar, 5- ja 2aastane poeg ning 10aastane kasupoeg, kes on minu eestkostel. Ta elas Maria kasuperes (Maria Minhof on Tudulinna asenduskodu asutaja ja paljude laste kasuema − toim.). Ta polnud kolmenegi ja ülejäänud Maria lapsed olid sel ajal palju vanemad.
Ma vahel ütlen, et meie lapsed valisid teineteist − neil on kaks kuud vahet, nad hakkasid hästi läbi saama ja poiss hakkas meil kogu aeg külas käima. Ühel hetkel saime aru, et poiss sobib meie pereellu ja talle sobib meie juures olla. See lihtsalt kujunes. Ma ei olnud enne üldse mõelnud, et tahan endale kasulast.
Kui suure eelise annab sinu kogemuste pagas, mille oled saanud vanemliku hoolitsuseta jäänud lastega töötades?
See lihtsustab kõike, ka kasuperena ühiskonnas hakkama saamist. Sageli vaadatakse, et kui on kasulaps, siis ta on kindlasti õnnetu. Näiteks on meid kutsutud kooli, sest tütar ja poeg ei saanud omavahel läbi. Nad olid siis 7-8aastased ning neil oli parajasti konfliktide ja piiride katsetamise aeg.
Koolis leiti, et midagi on ikka kodus valesti, sest nad ei taha koos istuda, mängida ega ühes trennis käia. Arvati, et kasulast kindlasti kodus tõrjutakse. Tundsin end muidugi halvasti, aga üks kolleeg küsis: “Kas sa oled selle peale mõelnud, et nad on poiss ja tüdruk?” Läksin kooli ja ütlesin sama.
Kui ma poleks selles valdkonnas töötanud, oleks kooli suhtumine palju rohkem haiget teinud. Ma sain ennast ja oma lapsi teadlikumalt kaitsta. Muidu oleksin võib-olla ise ka hakanud neid kokku suruma.
Muidugi ma teen endaga teadlikult tööd, et ma ei käituks nii, et kasulaps tunneks end kuidagi tõrjutuna. Mul läheb alati ohutuli põlema, kui kasupere ütleb, et kõik on hästi ja kasulaps on täpselt nagu oma laps.
Minu meelest on küll erinevused. Kui tütrel on midagi hinge peal, siis ma näen temast läbi ja saan aru, mida ta mõtleb. Tunnen teda nii hästi, sest minu geenid on tema sees. Aga kui mul on mingi probleem poisiga, siis tekib nagu sein ette. Ma ei saa aru, kuidas ta mõtleb, ja lahenduse otsimine on minule palju raskem.
Olen seda ka Mariale kurtnud ja ta nõustus sellega. See oli minule suur pingelangus. Ma ei tee lastel vahet, aga teen selleks endaga tööd, et mitte vahet teha.
Mul on nüüd kasulapsega uus kogemus. Saime pärast pikki otsinguid tema emaga kontakti ja on põnev vaadata, kuidas poiss temaga suhestub.
Tal ei olnud emast mälestusi ega ka ühtegi pilti. Kui küsisin, kas ta on mõelnud, milline ema võiks olla, tuli nii huvitav vastus: “Ma kogu aeg mõtlesin, et mu ema on ratastoolis. Öeldi ju, et ta ei saanud mind kasvatada.” On oluline, et räägiksime neil teemadel, sest kui me ei räägi, siis see ei tähenda, et laps sellele ei mõtle.
Ometi kipuvad lapsendajad ja kasupered bioloogilisi vanemaid kiivalt eemal hoidma.
Ju siis olen peast terapeut ja praegu ma ka õpin selleks (Karis õpib Tartus pereteraapiat − toim.). Võib-olla on ka asi selles, et olen kasvanud Imastus, lastekodu kõrvalmajas, ja olnud lastekodulastega kogu aeg sümbioosis.
Kas see võis määrata praeguse töö?
Arvan, et võis, sest mul ei olnud eelarvamusi lastekodu, ei nende laste ega asutuse suhtes.
Oled sa kogu aeg töötanud ühiskonna haavatavama poolega?
Kui asusin pärast keskkooli sotsiaaltööd õppima, siis proovisin küll ära töö leivatehases ja poes, aga sain kiiresti teada, et see pole minu rida.
Edasi läksin lasteaeda puudega lapsele tugiisikuks. Seal sain teada, et lastega töö mulle sobib, aga kuna palk oli väga-väga väike, sattusin praktika kaudu tööle MTÜsse Jeeriko. Mittetulundusühingul oli Tapal nii pikaajaliste töötute päevakeskus, aidsi ennetuskeskus kui ka naiste varjupaik. Töötasin seal seitse aastat.
Tudulinna sattusin 2009. aastal nii, et tulime sõbrannaga vaatama Mariat ja tema kasuperet. Tuli jutuks, et Marial on ka lastekodu, mille ta paneb kohe kinni, sest juht läks pensionile ja olukord on väga kriitiline. Aga mul oli ees kuu aega puhkust. Otsustasin, et tulen siia ja otsin uue juhi.
Pakun, et juhti sa ei leidnud ja jäid ise?
Nii oli, juhti ma ei leidnud ja mulle hakkas see töö meeldima.
See on üks huvitavamaid töö leidmise lugusid, mida ma olen kuulnud.
Kusjuures ma polnud kunagi varem Tudulinnas käinud. Lastekodus selgus, et olukord on katastroofiline. Sõbranna mehe firma andis laenu, et saaksime maksta elektrivõla. Asutus oli väga väike: ainult kaheksa last ja viis töötajat. Nii ei olnud võimalik majandada.
Siis tulid meile appi Lions-klubi LC Tallinn Eesti I, kes on siiani meie kõrval, ja Norra heategevuslik organisatsioon Venner for Livet. Mõlemad on aidanud ka Rakvere maja remontida ja sisustada.
Rakvere maja?
Jah, peagi avame noortekodu neile, kes lähevad Tudulinnast pärast 9. klassi õppima Rakvere ametikooli. Et nad ei peaks jääma ühikasse, vaid saaksid minna nagu teise koju.
Asenduskodus on meil 22 last ja siin me praegu laienemisplaani ei pea. Aga noortekodu rajamine annab mulle rohkem motivatsiooni pingutada ja elu põnevamaks teha.
Maja alumisele korrusele tuleb turvakodu juhuks, kui laps on vaja ajutiselt perest eraldada. Lääne-Virus seda üldse ei ole. Mida on Tudulinnas asukoha tõttu raske arendada, aga mida saame Rakveres teha, on nõustamisteenuste pakkumine. Meie mõte turvakodu tehes on see, et me ei paku lihtsalt turvalist kohta, vaid et seal oleksid terapeudid ja eripedagoog, kes tegeleksid nii lapse kui ka perega.
Sa oled tõeline vedur! Just niimoodi kirjeldas sind Eesti asenduskodu töötajate liit, kui tunnustas tänavu novembris valdkonna parimaid. Tänu sellele kiiskab sul riiulis Kuldne Kartul. Eriti huvitav oli lugeda sellenimelise auhinna põhjendust. Kartul on miski, mis on Eesti inimesele tähtis kõhutäide. Samas ei ole see väga prestiižne toiduaine. Nagu ka asenduskodude töötajate amet.
See tunnustus oli hea üllatus. Mulle meeldis, et see tuli kahest kohast. Minu esitasid nii asenduskodude juhid kui ka oma töötajad, kes kirjeldasid mind kui head meeskonnamängijat, kes suudab neid innustada seda tööd tegema. Ma ei ole kunagi osanud olla juht suure algustähega. Ma olengi meeskonnamängija ja kindlasti pole see autasu mitte ainult mulle, vaid kogu meie kollektiivile.
Mis puudutab teisi asenduskodude juhte, siis olen püüdnud panustada kogu süsteemi. Kui ma mõtlen tagasi oma tööajale, siis päris alguses ma vaatasin maja ja aiast välja ei osanud vaadata. Nüüd ma vaatan rohkem aiast välja. Tegelen päris palju sellega, kuidas parandada valdkonda tervikuna.
Saan tagantjärele tarkusena öelda, et olen ka üle töötanud. Ühel hetkel avastasin, et oleksin nagu kogu aeg tööl. Nüüd püüan nädalavahetused perele jätta ja minu suureks imestuseks polegi midagi juhtunud. Arvan, et see on minu pereelu päästnud.
Olen aja jooksul õppinud väärtustama oma aega nii pere kui iseendaga. Sest kui ma ei hoia iseennast ja oma tervist, ei saa ma ka teistele midagi head anda.


title: Talverõõmude keskus Ida-Virumaa

maintext:
Talverõõmude keskus Ida-Virumaa
16. detsember 2016
Heites pilgu lumekaardile, on arusaamatu, miks on Eestis talvepealinn Otepää, aga mitte näiteks Jõhvi. Juba rohkem kui nädal aega on Eesti kaardil tumesiniseks (mis tähistab lumekatte olemasolu) viirutatud vaid väike nurk ehk Ida-Virumaa.
Tõsiasi on seegi, et Pannjärve on viimastel talvedel korduvalt mujale kavandatud suusavõistlused enda juures läbiviimisega päästnud. Seeläbi on sündinud ka käibetõde, et kui kusagil mujal Eestis suusatada ei saa, siis Pannjärvel ikka saab. Tavaliselt varem kui mujal ja ka kauem kui mujal. Pannjärve asub lihtsalt sellises omapärases kohas, kus lumi püsib. Lisaks väärivad kiitust Alutaguse puhke- ja spordikeskuse rajameistrid, kes oskavad vähesestki lumest teha pikad ja kauakestvad suusarajad.
Kui Tallinnas või Tartus pole aknast välja vaadates näha lumeraasugi, on Kiviõli mäel ikka suudetud mõned laskumisnõlvad avatuna hoida. Nii on ka sel aastal ja juba sel nädalavahetusel läheb esimene rada seal lahti.
Küsimus on nüüd eelkõige selles, kuidas panna talispordisõpru uskuma seda, et Ida-Virumaal on viimastel aastatel loodud talialade harrastamiseks head tingimused. Kuigi ilmataat jonnib lumejagamisega ka siin, on ta siiski Ida-Virumaa vastu leebem olnud.
Ida-Virumaal tasuks mõelda, kuidas oma trumbid talispordikandina tugevamini välja mängida, et siia tuleks talvist loodust ja suusasõitu nautima mujalt rohkem inimesi. See annaks omakorda kindlustunnet juba järgmiste investeeringute tegemiseks.


maintext:
“Sõbrad ei näe ennekõike ratastooli, vaid ikka mind”
24. detsember 2016
13 aastat tagasi juhtus nii, et Alar pääseb liikuma vaid ratastoolis. Juhtus isegi hästi, sest arstide hinnangul oleks tast vabalt võinud saada eluaegne voodihaige. Praegu on ta ettevõtja, kes teeb ja toimetab nii Tallinnas kui ka Jõhvis, olles tööandja viiele inimesele.
See juhtus ühel aprillikuu õhtul.
Alar Veski koolikaaslane Väike-Maarjas oli saanud vana Ameerika auto omanikuks − suur ja lai teine nagu emalaev − ning kolm poissi läksid sõitma.
Päeval oli paistnud päike, õues istuti lühikeste varrukatega pluusi väel.
Õhtul külmetas.
Ühes kurvis trehvasid rattad asfaldi asemel jäätunud lompi ning auto paiskus kurvist välja, tagumise otsaga vastu puud.
Alari kättesaamiseks tagaistmelt tuli ta sealt välja lõigata.
Selgroog pooleks
Alar mäletab juhtunust üksikuid lõikusid.
Mäletab, et päästetöötajad midagi rääkisid.
Mäletab, et oli kiirabiautos.
Mäletab mõnd hetke Rakvere haiglas ja katkendlikult sõitu Tartusse operatsioonilauale.
Ta selgroog oli murdunud pooleks, krõpsti.
Katkised ribiotsad turritasid kopsus ning reieluu oli katki.
Arstid lappisid ta poltidega kokku, andes endast parima, kuid poisi emale polnud neil öelda midagi rõõmustavat.
Lamad ja ootad
Emale öeldi, et Alarist saab eluaegne voodihaige. Paremal juhul saab ta ratastooli istuma. “Sulle visatakse nagu ämbriga külma vett kaela, valmistatakse ette kõige hullemaks,” märgib Alar, leides, et igal juhul on see parem kui asjatult lootuse andmine.
Neli nädalat haiglas oldud, suunati ta Haapsalusse taastusravile. “Lamad ja ootad, millal tuleb järgmine protseduur: võimlemine, elektriravi, massaaž… Pärast neid lamad ja ootad, millal tuleb järgmine päev,” meenutab Alar, tõdedes, et arusaam sellest, mis on juhtunud, jõudis temani vähehaaval.
Esialgu ei saanud ta voodis külgegi pööratud, sest halvatud alakeha ei kuulanud sõna.
Taastusravi lõpu poole veeres Alar aga ratastoolis koos teiste saatusekaaslastega juba vabaõhukontserdile.
“Ma veendusin seal, et ma saan iseseisvalt liikuma, et ma saan hakkama. See teadmine andis jõudu juurde.”
Kaks ja pool kuud pärast avariid sai Alar lõpuks koju.
Siis aga algas väga aktiivne treeningprogramm, mis tähendas iga päev taastusraviarsti määratud harjutuste tegemist. Kolm korda nädalas tuli käia Tallinnas trennis. Kõik see kestis üle kahe aasta, iga nädal, iga päev. Peale selle jätkas ta aasta pärast avariid õpinguid Väike-Maarja kutsekoolis ning sai infotehnoloogi diplomi kätte.
Aga sellega polnud midagi peale hakata.
Ükski tööandja ei öelnud vestlusel Alarile otse, et ta ei saa teda tööle võtta, sest ta on ratastoolis. “Ma mõistsin seda ise pärast tööülesannete tutvustamist, sest ka parema tahtmise korral jääksid kõik kaablid minust lae alla vedamata.”
Tööle sai ta lõpuks oma koduvallas Iisakus ühte metallkonstruktsioone ehitavasse firmasse, kus Alari ülesandeks oli arvutada kokku materjalikulu ja ehitusmaksumus ning teha hinnapakkumisi.
Firma kontor asus teisel korrusel. Et Alar oma tööpostile pääseks, esitati töötukassale projektitaotlus ning saadud rahalise toetuse eest ehitati lift.
Mitu aastat elas Alar vanematekodus Jõugal ning töötas Iisakus.
Kuni ühel hetkel sai aru, et vajab elus edasi liikumiseks kardinaalset muutust, kuid maal selleks võimalused puuduvad.
Kauplus Jõhvis
Ühe sõbra ema oli see, kes käis Alarile välja plaani, et ta võiks hakata müüma neid asju, mida isegi kasutab − puuetega inimeste abivahendeid.
Alar oli selle peale ka ise mõelnud.
Ta asutas firma LifeGear ja kolis Tallinna, kus tema koostööpartneriteks said hooldusasutused.
Firma kontor, aga ühtlasi ladu, oli Alari enda korter, kus ta lõpuks enam ratastooliga ringi liikuma ei pääsenud, sest kõik kohad olid mähkmekaste ja muud kaupa täis.
Alar üüris kesklinnas väikese kontori, 14 ja pool ruutu, ning jätkas ise müügitegevust, sõites üle Eesti hooldusasutuste vahet, tootenäidised seljakotiga kaasas, kuni jõud ei käinud enam üle ning tuli abiline palgata.
Kolme aasta pärast kolis Alar poole suuremasse ruumi ning ostis konkureerivast firmast üle tehniku-abivahendispetsialisti.
Tunamullu vahetas ta kontori ja laopinna asukohta veel kord, tegutsedes nüüd bussijaama juures üle 100 m² suurusel pinnal ning teenindades ka erakliente.
Kuu aja eest avas ta Jõhvis kaubanduskeskuses Jewe abivahendite kaupluse.
Nüüd annab ta tööd juba viiele inimesele ning lisaks abivahendite müügile tegeleb ta ettevõte ka kaldteede ja invatõstukite paigaldusega.
Ühe sangaga kruus, kahe sangaga kruus
Invatooted maksavad palju. Mitte et jaemüüjad tahaksid ratsa rikkaks saada ja nende juurdehindluse protsent oleks suur. Puuetega inimeste abivahendite hind on juba tehasest tulles kõrge. Alar toob näiteks ta kontorilaual oleva tavalise kruusi: “Kui sel oleks kaks sanga küljes, oleks hind juba mitmekordne.”
Ratastool, mille abil ta liigub, maksab 2500 eurot.
Riikliku toetuseta ei pääseks ükski füüsilise puudega inimene liikuma.
Alaril tuli oma liikumisvahendi eest maksta vaid 10 protsenti.
Jewes avatud kaupluses on tooteid alates sokijalgatõmbajast ja insuldihaigele mõeldud väikesest pallikesest, mida pigistades halvatud kätt treenida, kuni invaskuutrini.
Kui Alar ratastooli ostis, pidi ta esitama maavalitsusele riigipoolse dotatsiooni taotluse ning võtma kolmelt ratastooli müüjalt hinnapakkumise. “Maavalitsuses vaatas komisjon taotluse läbi ning saatis selle edasi sotsiaalministeeriumisse, kus asjakohane komisjon otsustas, kas sul on seda ratastooli ikka vaja või mitte. Kogu protsessi pikkus oli pool aastat,” meenutab Alari ning tõdeb, et ajad on muutunud. Nüüd tuleb taotlus teha sotsiaalkindlustusametile ning vastus tuleb 30 päeva pärast.
Käesolevast aastast on maha võetud ka maakondlikud piirangud abivahendeid müüva või rentiva ettevõtte valimisel. Inimene saab lõpuks ise valida, millisest sotsiaalkindlustusametiga lepingu sõlminud ettevõttest ta need ostab.
Alari firma LifeGear on üks neist ettevõtetest.
Külma ootel
Kuigi linnas on ratastooliga lihtsam liikuda kui maal, jääb sealgi osa uksi Alari ees suletuks, ikka nende paari-kolme trepiastme pärast, mis teda uksest lahutab. Aga mõni mõis, kui jääbki mõnes peenes söögikohas Tallinna vanalinnas käimata, leiab Alar. See-eest on ta Ida-Virumaal läbi kärutanud kõik metsad ja rabad… Või siis sood ja mülkad, olles sealt välja jõudes porine kui mudakäkk.
Alar kuulub nimelt sõpruskonda, kes harrastas omal ajal ATVdega orienteerumist. Võistlustelgi sai ära käidud. “ATV juhtimiseks pole jalgu vaja, kõik käib kätega,” selgitab Alar. “Ole vaid mees ja hoia kinni.”
Aga selle kinnihoidmisega polnud lood alati kõige paremad. “Mida kauem asjaga tegeled, seda julgemaks lähed,” tõdeb Alar, kes lõhkus enne nii mõnegi luu ja kondi, kui aru sai, et see hakkab ta igapäevatööd segama.
Pärast ühte õnnetut kukkumist oli sääre- ja pindluu katki ning jalalaba puhta tagurpidi. “Sõitsin ennast tookord jah päris tükkideks,” kostab Alar, kes on leidnud endale uue hobi − kalastamise. Norra veteski püüdmas käidud, kodusest Peipsist rääkimata.
Ta ootabki, et ilmad ükskord külmemaks läheksid ning Peipsile kaas peale tuleks, et saaks jääaugus hakata õnge leotama. “Paned soojalt riidesse ja lähed, kas siis ATV või autoga,” pole Alarile halvatud jalad ka selle hobi juures takistuseks.
Liikumisvabadus
Auto annab liikumisvabaduse. Kui esialgu oli Alaril ratastooliga tegemist, et see autosse saada, siis nüüd on see sekundite küsimus. Kõik käib sama kähku või kiireminigi veel kui vormeliässa rattavahetusmeeskonnal.
Juhtunud on aga sedagi, et pärast sõpradega koos istumist on Alar nad koju sõidutanud ning oma koduukse ees avastanud, et pagasiruumi eest ära tõstetud ratastool ongi sinna jäänud.
Või siis on ta sõitnud maha pika maa, et sõbrale külla minna, aga ratastooli koju unustanud. “Nii nagu sõbrad, unustan ma ka ise mõnikord ära, et olen ratastoolis,” tõdeb Alar. “Selles pole midagi halba, vastupidi − sõbrad ei näe ennekõike ratastooli, vaid ikka mind.”
Kui Alar pärast avariid ükskord koju jõudis, otsisid sõbrad ta ise üles ning kutsusid kampa, ükskõik mida siis parajasti ette võeti.
Alar on neile selle eest tänulik.
Kuigi sõbrad lubavad endale kokkusaamisel ikka mõned õlled, on Alar viimased viis-kuus aastat täiskarsklane olnud. “Ma olen aru saanud, et mul on seltskonnas lõbus ka alkoholita,” kostab ta, olles täheldanud, et tema kohalviibimine mõjub ka teistele kainestavalt, selles mõttes, et lollusi tegema ei kiputa.
Selliseid lollusi, mis võivad lõppeda ratastoolis.
Kui võimalus tekib
Tol aprilli õhtul 13 aastat tagasi olid kõik kolm noormeest autos kained. “Kui keegi küsib, et mis sinuga juhtus, et sa ratastoolis oled, ja sa ütled, et oli autoavarii, arvatakse esimese asjana, et olid juua täis,” vahendab Alar levinud arvamust.
Kuigi tol õhtul läks kõigil kolmel luid katki robinal, ei tulnud kellegagi neist hüvasti jätta.
Läks õnneks. Eestimaa ei saanud veel ühte paika juurde, kus põlevad küünlad räägiksid järjekordsest liiklussurmast.
Alar ei mõtle hommikul silmi avades sellest, et saatus oli ta vastu siiski karm.
Toimeka ettevõtjana, kel kontor Tallinnas ja kauplus Jõhvis, pole tal selle peale aega mõeldagi.
Küll aga pole ta maha matnud lootust, et meditsiin jõuab arengus ükskord sinnamaale, et jalutud saavad n-ö kiibi abil liikuma. Et ta tõuseb ratastoolist püsti ja pääseb omal jalal kõndima.
“Kui selline võimalus tekib, haaran ma sellest kinni.”


title: Bussijuhi vastutus

maintext:
Bussijuhi vastutus
14. detsember 2016
Kui buss saabub peatusse ettenähtust pool või rohkem tundi hiljem või jääb sootuks tulemata, on pahandust palju. Pahandavad pikalt oodanud inimesed, tööandjad, kelle töötajad hilinevad, õpetajad, kelle tundidesse õpilased hilinevad. Pahandatakse ikka bussijuhiga − tema ju jäi hiljaks.
Kui bussijuht piisavalt ettenägelik ja ettevaatlik pole ning see avariiga lõpeb, on süüdi ikka bussijuht.
Mitte teehooldusfirma, kes pole teede sõidetavana hoidmisega hakkama saanud. Ammugi mitte maanteeamet, kelle haldusalasse riigimaanteed kuuluvad. Ehkki mõlemad kinnitavad, et nad justkui vastutaksid.
Tegelikult vastutavad veofirma ja bussijuhid. Nemad peavad ekstreemselt kiilasjäistes oludes iga päev ja iga tund teadma, millises seisukorras on üks või teine riigimaantee ja selle lõik, ning otsustama, kas võtta risk seda teed mööda sõita või mitte, ning kui sõita, siis millise kiirusega, et kõik bussis olijad elusalt ja tervelt kohale jõuaksid.
Ekstreemsustest rääkides… Eestis ongi neli aastaaega, üks neist talv, kui sajab lund, mis aeg-ajalt sulab ja siis jälle jäätub. Pärast viimatisi lumeta talvesid võib see ju pisut ekstreemne tunduda, ent sellega pidanuks teede hooldamise hankele pakkumise teinud 15aastase kogemusega teehooldusfirma ometi oskama arvestada. Praegune ekstreemsus riigi tugimaanteedel Ida-Virumaal on suuresti nende õigel ajal tegemata jäänud töö tagajärg.


title: Jõhvi tulevik teelahkmel

maintext:
Jõhvi tulevik teelahkmel
5. detsember 2016
Mitme poliitilise tähtsündmuse keerises on Põhjarannikus teenimatult jäänud tähelepanuta üks omanäoline juubel. Nimelt täitus oktoobris 20 aastat 1996. aasta KOV valimistest, mille käigus tuli Kohtla-Järvel võimule KVL Lootus Valeri Korbi juhtimisel, kes kogus ainuisikuliselt Ahtmes 4302 häält. Sellele ligilähedast toetust pole ta enam hiljem ka kogu linnas nautinud, kuid just tema taktikepi all ollakse võimul siiani. Paljud ei jõua ära imestada, kuidas küll see on võimalik ja millel põhineb see ebatavaline fenomen. Võrdleme natuke Kohtla-Järve ja Jõhvi volikogu valimiste kontekstis.
Ehkki tavaliselt on Kohtla-Järvel osaletud valimisliiduga, tuldi 2013. aastal välja Keskerakonna nimekirjaga ja saavutati seljavõit − 18 kohta. Sotsidele jäid riismed − 3 kohta. Kui mõni saadik lähebki kolme aasta jooksul kaduma, siis sellise ülekaalu korral on see väike kaotus. Praegu moodustavad enamuse mitteametnikest kümmekond linna allasutuste ja ärimees Nikolai Ossipenko firma direktorit, pluss 5-6 samade asutuste asejuhti või peaspetsialisti, volikogu esimees ning mõned eraettevõtluses osalejad. Muidugi on oma panuse ühisesse häältesaaki andnud ka valimisnimekirjas kandideerinud linnavalitsuse ametnikud, linna juhtkond, teiste allasutuste töötajad, Ossipenko alluvad ja riigikogu liige, kellest paljud üldse elavad Jõhvis! Ülejäänute panus jäi marginaalseks. Lugejale on selge, et volikogu enamus, välja arvatud mõned volinikud, saab palka kas linnaeelarvest või on Ossipenko palgalehel, mis välistab soovi oma arvamust avaldada. Sundparteistamisest rääkimine Kohtla-Järvel on ilmselt kohatu, sest erakondlikul kuuluvusel ei ole siin olulist tähtsust. Samas ei ole nende hulgas kindlasti oma töökohast mittehoolijaid ja see tagabki Kohtla-Järvel võimu suhtelise stabiilsuse pikka aega, samal ajal pärssides arengut ja soodustades korruptsiooni.
Jõhvi volikogus on olukord hoopis teistsugune. Siin on juba kümmekond aastat koalitsiooni ja opositsiooni arvuline vahe olnud minimaalne. Miks mind valdab kurbus, vaadates veel hiljaaegu opositsioonipinkidel istunud, näiliselt üksmeelset, sihikindlat ja rahulolevat seltskonda, keda mina kahjuks usaldada ei saa? Sarnasus Kohtla-Järvega on hämmastav! Kas need volikogu liikmed, kes on kas tegeliku liidri (Nikolai Ossipenko), naaberlinna või valla palgalehel, lisaks mõned sõpruskonna liikmed, kes olematu keeleoskuse tõttu kahjuks niikuinii millestki volikogus toimuvast aru ei saa, on ikka vabad just põhimõttelistes küsimustes (näiteks haldusreform või eelarvega seotud hanked) Jõhvi valla huvide eest seisma ja hääletama? Kas nende puhul ei kehtigi rahvatarkus “Kelle peost sööd, selle laulu laulad”?
Tean oma kogemustest, mis teisitimõtlejat nende hulgas ootab. Mind vallandati Kohtla-Järve linnavalitsusest kiiresti, kui 2009. aasta valimistel keeldusin osalemast aktsioonis, mille eesmärk oli toonane Jõhvi vallavanem Tauno Võhmar ühes oma meeskonnaga diplomaatiliselt väljendudes võimult kõrvaldada. Kahtlejad ja lihtsameelsed võiksid mõttes ette kujutada, kuidas valla praegused juhid endise abivallavanema ja praeguse volikogu aseesimehe Eduard Rae juhtimisel, kes samal ajal on juhuslikult nii majanduskomisjoni esimees kui ka OÜ N&V tegevjuht, hakkavad äkki üheskoos ette valmistama Jõhvile soodsaid ja samal ajal valimisliidu Meie Kodu juhile mittesobivaid hankedokumente haljasalade ja tänavate remondiks ja hoolduseks! Samuti oli kõigil eestseisuse liikmetel hiljuti võimalik oma silmaga näha, kui kirglikult nõudis Ljudmila Jantšenko volikogu vastusest Kohtla-Järve ettepanekule ühineda fraasi “Kohtla-Järve nigel eelarveseis” eemaldamist, näidates sellega üles lojaalsust oma tööandjale.
Äkki oskab keegi Põhjaranniku lugejatest öelda, mida teeb 20 aastat naaberlinna peafinantsist olnud ja praegune linnapea juba 1999. aastast Jõhvi volikogus? Kelle huve ta seal küll esindab? Alates 2005. aasta valimistest on ta alati tundnud ennast mugavalt Ossipenko juhitavate valimisliitude nimekirjas. Kahjuks tema pikaajaline “stažeerimine” Jõhvis pole Kohtla-Järve arengule positiivselt mõjunud, ehkki tema huvi vallaeelarve vastu on olnud märgatav.
Minule tundub, et naaber istub ülekantud tähenduses külma rahuga meie köögis, ta teab täpselt meie sissetulekuid, mida me turult ostame ja palju soola supi sisse paneme, ning see ei ole normaalne. Oleks neil endal kõik töö juures korras, aga enne läheb − Oskar Lutsu parafraseerides − issanda päike looja (leheruum lõpeb), kui jõuab üles lugeda kõik Kohtla-Järve negatiivsed lisaeelarved, aastaeelarved, kus detsembri kulud makstakse järgmise aasta jaanuaris, osalise tööajaga töötamine, peaaegu maksimaalne laenukoormus, mis pärsib omaosalust projektides, jne. Seda kõike pole Jõhvis seni olnud.
Samas ei jäta naaberlinna juht rõhutamata, et ta on finantsvõimekust õppinud ühel kursusel Siim Kallasega. Ilmselt sealt pärinebki hea eesti keele oskus, valikuline mälu ja üllatavalt kõrge enesehinnang, mis võiks küll Kohtla-Järve ja Jõhvi haldussuutlikkust ja väljanägemist võrreldes palju tagasihoidlikum olla. Mõni nõrganärvilisem oleks ammu leidnud põhjuse tagasi astuda.
Aga eks aeg annab arutust, kas Jõhvi hakkab üha rohkem sarnanema Kohtla-Järvega või pääseb sellest õnnetusest.


maintext:
Kas Rakvere teater saab endale veel ühe Saaremäe?
7. detsember 2016
Rakvere teatri laudadel mängib praegu Karl Robert Saaremäe.
Mängib Viljandi kultuuriakadeemia diplomilavastuses “Thijl Ulenspiegel”.
Mängib nimiosa.
Mängib hästi.
Kas Rakvere teater saab endale veel ühe Saaremäe?
Ma ei mäleta, et ma oleks Rakvere teatris näinud nii palju koolinoori kui “Thijl Ulenspiegeli” etenduse ajal. Neid oli lausa klasside kaupa.
(Naerab.) Jah, meil endil oli ka vahepeal juba tunne, et teeme “Buratinot”.
Noored olid väga emotsionaalsed ning elasid laval toimuvale häälekalt kaasa. Noored laval ja noored saalis − väga lahe atmosfäär! Terve teater tundus noorem ja särtsakam, nagu oleks oma turjalt poolesaja aasta koorma maha visanud.
Ka mina käisin kooli ajal diplomilavastusi vaatamas. Mäletan, et lavaka 20. lend, kus õppisid Priit Võigemast ja Evelin Võigemast ja Hele Kõrve ja Karol Kuntsel ja Argo Aadli, mängis “Buratinot” ning pärast osales filmis “Nimed marmortahvlil”. See sattus täpselt sellesse aega, kus mina alles mõtlesin, et huvitav, mida ma edasi teen, ning ma arvan, et sellel lennul oli suur roll minu kujunemisel, et ma otsustasin teha just need valikud, mis ma olen teinud.
No kuule, mis valikutest sa siin räägid! Ema-isa endal näitlejad… Ma mäletan, et sa olid Rakvere teatri laval juba lapsena.
Jah, ma olin siis 11aastane, kui esietendus “Täismäng”, kus ma mängisin paar aastat väikest poissi, kelle pärast kogu draama lahti rullus. Üllar lavastas ka “Vennad Lõvisüdamed”, seal usaldas ta mulle vanema venna rolli. Aga rohkem ma ei mänginudki, nii et ega ma enne teatrikooli minekut väga palju laval ei käinud. Muidugi lava tagant olin ma kõike ja kõiki näinud.
Kas sa näiteringis ei käinudki?
Ei käinud, polnud huvi.
Teater oli niigi osa sinu elust.
Oli jah, ja ülejäänud asjad tundusid palju huvitavamad, näiteks poistega õues jooksmine ja tüdrukute tagaajamine. Vahepeal mängisin pilli, siis tegin sporti, kuid ühegi rea peal ma lõpuni ei püsinud.
Kas sulle pole ette heidetud, et mis sul viga, sa oled sündinud, kuldlusikas suus? Et isa lavastab ja paneb sind peaosa mängima, nagu see “Thijl Ulenspiegelis” on.
Veel mõned aastad tagasi ma tõsiselt kartsin seda, et mida nüüd arvatakse. Et kõik on talle…
… kandiku peal ette toodud.
Jah, aga tegelikult ei ole üldse. Ma pääsesin teatrikooli alles kolmandal katsel ning mul ei olnud seal kohe säravaid hetki. See võttis aega, enne kui ma aru sain, mida minult oodatakse ja mida on vaja teha.
See, et meie diplomilavastuseks sai “Thijl Ulenspiegel”, oli saatus või siis juhus − oleneb, millesse uskuda. Esialgu oli plaanis hoopis “West Side Story” ning seal poleks mind mingil juhul peaosasse pandud, kuid see variant kukkus ära.
Kui Üllar “Thijl Ulenspiegelit” lavastama hakkas, seisis ta lihtsalt fakti ees, et mina olen meie kursuselt ainuke, kes on piisavalt pikk ja piisavalt koordineerimatu, et Thijli mängida, ehk nagu mulle endale meeldib öelda − mina olen meie kursuselt kõige vastavam tüpaaž. Üks poiss on minust pikem, kuid tema on vene keelt emakeelena kõnelev noorhärra, nii et temaga oleks seda lugu tehtud siis, kui me oleks seda teinud vene keeles, Vene draamateatris.
Muidugi ma mõtlesin, et mida nüüd arvatakse ja mõeldakse, ning me rääkisime sellest ka Üllariga. Ta rahustas mind ning lõpuks ongi nii, et iga vaataja otsustab ise, kas ma saan selle rolliga hakkama või oleks keegi teine sinna paremini sobinud. Mina ei võta Thijli rolli kui rolli oma isa lavastuses, ma võtan seda kui diplomilavastust, mida mina oma kursusega teatrikooli lõpus teen. Ma olen seda oodanud neli aastat, alates teatrikooli sissesaamisest, ning et me saime just sellise materjali ja seda sellisel viisil saame ette kanda, on puhas rõõm.
Neile, kes arvavad, et küllap ma ikka tänu Üllarile selle osa sain, võin öelda, et lavastuses on Thijlist palju mahlakamaid rolle, mis võimaldavad ennast palju mitmekülgsemalt näidata. Nimitegelastele on n-ö kõige suurem karp ümber pandud: emotsioonid, mida nad peavad väljendama, on juba välja toodud.
Sind näeb ka teleekraanil, mängimas “Siberi võmmis”, kus Üllar jätkab vaataja vaieldamatuks lemmikuks saanud Mikk Kotka rollis.
Jah, minu tegelane Paul Õunap tuli sisse juba “Viimase võmmi” lõpu poole ning lahendab juhtumeid ja satub televaataja ette ka “Siberi võmmis”.
“Thijl Ulenspiegelit” vaatamas käies uurisin ka näitlejate stendi, et ega sa juba Rakvere teatri hingekirjas ole.
Ma pole kindel, kas ma seal ka tulevikus olen. Ega keegi meist, kes me üheksateistkümnekesi seal laval olime, kuulu praegu veel ühegi teatri hingekirja, sest me oleme alles neljanda kursuse teatritudengid. Eks meile pakkumisi juba natukene siit-sealt tuleb, aga mitte keegi ei taha mitte midagi veel välja öelda, et ükski variant ei jääks õhku rippuma. Mina ei ole praegu mitte ühegi teatriga lepingut sõlminud ega kavatse seda esiotsa teha ka, sest tahan ära oodata, mis pakkumised veel tulevad. Kooli lõpetamine on ju alles 18. juunil.
Me oleme kooli ajal teinud koostööd nii NUKUga, nii Vene draamateatriga − meil on ju selline eriskummaline kursus, kus on 12 eesti keelt emakeelena kõnelevat ja seitse vene keelet emakeelena kõnelevat tudengit −, nii Ugala kui Rakvere teatriga ning eks me nendes kohtades jätkamegi tegevust ja arvatavasti satuvad mõned meist aastakese või kahe pärast ka nende teatrite hingekirja.
Aga mina olen praegu koos kursusevend Ringo Ramuliga Ugalas. Tema lavastab seal “Võlur Ozi” ja mina mängin tema lavastuses. Esietendus on 8. detsembril.
Millegipärast ma arvan, et sa sinna Rakvere teatri hingekirja väga ei kipu, sest tahaks ju näha, mida kodulinnast kaugemal tehakse.
Ma olen mõelnud selle peale ning praegu olen seda meelt, et… Mulle väga meeldib Rakvere teater, mulle väga meeldib see trupp, kes seal koos on, ning mulle väga meeldib, kuidas Üllar repertuaari valib ja kutsub väga erisuguseid inimesi väga õigeid asju tegema. Teatri juhtimisel on väga oluline igast inimesest oma trupis aru saada, neid mõista ning õigetele punktidele vajutada. Üllar valdab seda kunsti ning selles mõttes mulle tundub, et Rakvere teatris töötada oleks üsna hea ja üsna võimalusterohke.
Ma usun, et kui Üllar endale mõne noore näitleja tööle kutsub, siis ta ei jäta teda unarusse, vaid ikkagi teab, mis plaanid tal temaga on, ja püüab teda edasi kasvatada, mitte lihtsalt võtta sooja supi ja pehme leiva peale.
Aga mul on Rakverega see teema, et ma olen seal elanud enamiku oma kasvamiseast. Ma kolisin sinna, kui olin neljane, ja kolisin sealt ära, kui olin 18. Põhimõtteliselt kõik need 14aastat, kuhu mahuvad esimesed armumised, suured sõprussuhted, esimesed illusioonide purunemised, puberteet, valikute tegemine − kogu selle perioodi, mis on inimese elus suure kaaluga, veetsin ma Rakveres.
Mulle meeldib Rakvere teatris kõik, mulle väga meeldib Rakvere teatri laval mängida ja publiku ees olla, aga linn ise ei paku mulle enam suurt midagi. Ma olen olnud Viljandis neli aastat ning ma olen meeletult armunud sellesse linna ja nendesse inimestesse, kes mind siin ümbritsevad. Ma ei tunne ennast Rakveres praegu hästi. See on minu põhiprobleem. Rakveres oli küll tore kasvada ning ma kujutan ette, et seal võib olla ka päris tore kasvatada oma lapsi ja pere luua, aga ma tunnen, et kui ma tahan oma haaret laiendada, jääb see linn mulle jalgu.


title: Vajaliku tööjõu defitsiit

maintext:
Vajaliku tööjõu defitsiit
28. detsember 2016
Töötukassas valminud tööjõuvajaduse baromeeter kinnitab vähemalt Ida-Virumaa puhul seda, mille tõi hiljuti välja ka kutsekoja uuring metalli- ja masinatööstuse kohta: sobivate oskustega töötajate nappus on valdkonna suurim murekoht.
Olukorras, kus Ida-Virumaal on tegevust laiendamas mitu metallitööstusettevõtet ja lisandumas uusi, võiks rõõmustada kahaneva tööpuuduse üle. Tegelikult võib juhtuda, et metalliettevõtted leevendavad töökäte puudust Ukraina renditööjõuga, mitte töötuna arvel olevate idavirulastega. Seda teed on läinud Eestis juba mitu metallivaldkonna tööandjat.
Keevitajate põuast on räägitud aastaid. Miks see pole seni lahendust leidnud, ehkki kutseõppeasutused keevitajaid “toodavad” ja ka õppebaasid ei jää enam ammu elule jalgu?
Kutsekoja uuring toob ühe põhjusena välja, et tehnoloogia arenguga kaasnevate muutustega on tööjõu ettevalmistamine üha keerulisem − valdkonnas tegutsemiseks vajalikud teadmised ja oskused peavad olema senisest palju mitmekesisemad.
Paljud tööandjad näevad, et kõige mõistlikum on sobivate tööoskustega inimesed ise ette valmistada. Siinkohal on üks praktiline lahendus õpipoisiõpe, kus vähemalt kaks kolmandikku õppest toimub praktilise töö käigus ettevõttes ja ülejäänu kutseõppeasutuses.
Probleem on, et siiani on kõige rohkem õpipoisse tervishoiu ja sotsiaalteenuste valdkonnas. Tööstussektor pole seda võimalust enda jaoks täiel määral avastanud.


maintext:
Nädalavahetusel sai libedatel tänavatel kukkudes trauma 70 inimest
14. detsember 2016
Ida-Viru keskhaigla andmetel pöördus möödunud nädalavahetusel haigla erakorralise meditsiini osakonda 70 tänaval kukkunud ja eri raskusastmega trauma saanud inimest. Seda on kaks ja pool korda rohkem kui tavaliselt.
“Üldjuhul pöördutakse meie poole traumadega umbes 15 korda päevas, möödunud laupäeval aga oli selliseid pöördumisi 40 ja pühapäeval 30. Peamiseks põhjuseks tänaval kukkumine,” rääkis Põhjarannikule Ida-Viru keskhaigla erakorralise meditsiini osakonna vanemarst Arnold Persidski. “On raskeid peatraumasid, eakad inimesed on murdnud käe- ja jalaluid, üks meesterahvas tuli reieluumurruga Tartusse saata.”
Kõige rohkem on kannatanute seas eakaid inimesi. “Sellises vanuses inimestel on raskem taluda operatsioone ja nende tagajärjel tekkivat stressi, ka tervenemine kulgeb neil raskemini kui noortel, seepärast ei tasuks eakatel inimestel erilise vajaduseta kiilasjääga väljas käia. Aga kui on vaja õue minna, siis tuleks hoolikalt marsruuti valida, võtta toeks kepp ja panna jalanõude külge spetsiaalsed libisemisvastased vahendid,” soovitab Persidski. “Omavalitsustel aga tuleks tänavate liivatamisse minu meelest senisest vastutustundlikumalt suhtuda.”
Esineb probleemseid kohti
Jõhvi vallavalitsuse majandusspetsialisti Aivo Tamme hinnangul teeb linna teid hooldav firma N&V oma tööd hästi, ent probleemseid kohti siiski esineb.
Tamme sõnul ei ole piisavalt hästi liivatatud erasektoris asuvad teed ning kohati ka linnasüdames asuvad kõnniteed. Kõnniteedel küll liiva on, kuid mõningates kohtades on kahe meetri ulatuses liivatamata. Ka ristmikul tuleb ette, et mõned kohad on puistamata jäetud.
“Kaebusi on ning me edastame need teenindavale firmale, kes reageerib neile kohe. Seega ei saa ma öelda, et firma oma tööd halvasti teeb − ilm on ju selline, et liivgi ei aita alati,” rääkis Tamm. “Praegu näiteks (vestlus toimus eile kella poole kolme paiku päeval − toim.) puistatakse liiva, aga mis sest kasu on, kui märga lund sajab.”
Mitu põhjust
Kohtla-Järve abilinnapea Ahtme ja Oru linnaosas Tiit Lillemets ütles samuti, et firma N&V hooldab linna teid ja tänavaid normaalselt, kuid tema sõnul on võimalik, et kusagil esineb ka liivatamata jäänud kohti.
“Ma ei saa öelda, et inimeste traumades linn üldse süüdi ei ole, kuid ainult linna süüks seda ajada ka ei saa,” lausus ta. “Olukorda mõjutab mitu faktorit. Teid küll puistatakse, ent isegi kui praegustes ilmastikuoludes tekkinud jääd liivakiht katab, on ikkagi libe. Pakane ei lase soolal ja liival jääd sulatada.”
Arvestada tuleb ka seda, et peale linna territooriumi on neidki territooriume, mille eest peavad hoolt kandma nende omanikud: korteriühistud ning kaupluste ja kontorite omanikud.
Ühtlasi tuletas Lillemets meelde, et traumade vältimiseks tuleb inimestel ilmastikuolusid arvesse võtta, enne õue minekut hoolikalt jalanõusid valida ning tänaval ettevaatlikult liikuda.


title: Ida-Viru kaotatud alad ja inimesed

maintext:
Ida-Viru kaotatud alad ja inimesed
23. detsember 2016
Lohusuu ja Avinurme vald jätavad järgmisel aastal Ida-Virumaaga hüvasti ning saavad osaks kasvavast Jõgevamaast.
Ida-Virumaa kaotab ligemale 300 ruutkilomeetrit ehk peaaegu kümnendiku oma territooriumist ja paar tuhat elanikku. Tartu poole sõites saab Ida-Virumaa aasta pärast otsa juba 20 kilomeetrit varem kui praegu, õige pea pärast Rannapungerjat. Avinurme tünnilaata ja Lohusuu kalalaata ei saa siis enam nimetada Ida-Virumaa märgilisteks üritusteks.
Ühelt poolt on toimunu ajalooliste piiride taastamine. Lohusuu ja Avinurme sattusid eelmise sajandi 50. aastatel Ida-Virumaa eelkäija Kohtla-Järve rajooni koosseisu mõnes mõttes kunstlikult, olles varem olnud osa nii Tartumaast kui Tartu oblastist. Mustvee, Jõgeva ja Tartu on olnud sealsetele elanikele Jõhvist olulisemateks keskusteks ka neil aegadel, mil oldud Ida-Virumaa lipu ja vapi all. Nüüdne koondumine Mustvee ümber on igati loogiline. Lohusuu ja Mustvee luteri kogudus on aga näiteks kõik need aastad kuulunud ikka Tartumaa, mitte Virumaa praostkonda.
Kõigile neile tõsiasjadele vaatamata on siiski harjumatu, et piirkonnad, mis on kujunenud osaks Ida-Virumaast ja ka tasakaalustanud maakonna linnastunud ja tööstuslikku põhjaosa, seda vähem kui aasta pärast enam ei ole. Seda enam, et läänetiival on eraldumas ka Aseri vald.
Samas on selge seegi, et maakondade tähendus on viimaste aastate käigus kaotamas oma olulisust. Sellele protsessile lisab hoogu ka maavalitsuste eelseisev likvideerimine.


title: Virve Osila pälvib elutööpreemia

maintext:
Virve Osila pälvib elutööpreemia
28. detsember 2016
30. detsembril Jõhvi kontserdimajas toimuval Hennessy aastalõpukontserdil antakse üle järjekordsed kultuurkapitali Ida-Virumaa ekspertgrupi aastapreemiad ja Kultuuripärl. Teist korda antakse välja elutööpreemia, mille pälvis armastatud poetess Virve Osila.
Teist korda väljaantava 2000 euro suuruse elutööpreemia pälvis kultuurkapitali Ida-Virumaa ekspertgrupi otsusega Virumaa poetess Virve Osila ja järjekorras üheteistkümnenda Kultuuripärli saab teatri Tuuleveski direktor Valentina Fursova.
Pärl ja elutöö
1964. aastal sündinud Fursova on Tuuleveski direktor ja samanimelise MTÜ juhatuse liige aastast 1999. Mööduv aasta oli Tuuleveskile eriti edukas: muu seas osaleti teatrifestivalidel Bosnias ja Hertsegoviinas, Poolas, Venemaal ning Eestis. Lodzis toimunud ülemaailmsel nukuteatrite karnevalil, kus osales teatrikollektiive 30 riigist, pälvis Tuuleveski etendusega “Kolm rock`n`roll põrsakest” parima lasteetenduse tiitli.
“Kogu teatri edukas tegevus on muidugi meeskonnatöö tulemus, kuid leiame, et ka direktori roll on väga oluline. Seda nii majandustegevuse kui ka erisuguste koostööprojektide korraldamisel. Valentina on väga positiivse ellusuhtumisega ja alati rõõmsameelne, väga abivalmis ning aval inimene,” ütles Fursova kandidatuuri esitanud Jõhvi vallavanem Eduard East.
1946. aastal Kohtla-Järvel sündinud, aga suurema osa oma elust Mäetagusel tegutsenud Virve Osila esimene luuleraamat ilmus aastal 1990. Seni on tal ilmunud 21 luuleraamatut ja üks artiklite kogu. Peale selle ilmus Osilal tänavu valitud luuletustest kaheosaline koguteos “Süda peopesal”.
Osila on kirjutanud ka paarkümmend teatritükki, mis kõik on külateatrite repertuaaris lavalaudadele jõudnud. Osilal on alati olnud erisugustest asjadest ja olukordadest oma kindel arvamine ja arusaam ning neid on ta ka aktiivselt näiteks Põhjaranniku veergudel avaldanud. Osila tekstidele on laule loonud Urmas Alender, Kait Tamra, Tajo Kadajas, Boris Kõrver jt.
Osila ütles, et oli elupreemiast kuuldes pisut hämmastunud ning ühtlasi tänulik, et tema elu ja tööd on märgatud.
Osila aasta
“Tundub, et tänavune aasta on minu, sest sain valmis kokkuvõtte elutööst ja nüüd veel selline tunnustus. Olengi varakevadest hilissügiseni elanud oma luuletuste keskel, et neid kogu jaoks valida, sestap ei tunne end praegu üldse luulelisena. Oleks nagu üledoosi saanud − liiga palju on olnud emotsioone ja samal ajal pole saanud endasse vaadata. Ma pole veel päris mina ise, see peab kõik minus ladestuma.
Alles hiljuti sain aru, et minust tõesti peetakse lugu, ja see on suurepärane teadmine. Liigutab, et ka venekeelsetele inimestele lähevad mu tegemised korda. Minu luulet on tõlgitud vene keelde ja olen kohtunud vene inimestega − see on tõeline intelligents, kes neil kohtumistel on käinud. Venelased on väga poeetilised ja poeesiat armastavad. Ida-Virumaa hoolib minust ja samuti mina temast,” ütles poetess Põhjarannikule.
Aastapreemiad pälvisid pedagoogid Anu Pungas ja Rena Bõkova tulemusliku muusikaalase tegevuse, kogukonnategelane Bruno Uustal kultuurisündmuste jäädvustamise, Sillamäe teater-stuudio Teine Taevas teatritegevuse edendamise, Viktor Predbannikov tulemusliku treeneritöö ja Aleksei Hapov maadlusspordi arendamise eest.
Tunnustuspreemiad pälvisid puhkpillimuusika edendaja Verner Mölder, kunstnik ja kunstipedagoog Leili Pure ning rahvatantsuentusiast Taivo Aljaste.


title: Seikluskeskus avab suusamäe

maintext:
Seikluskeskus avab suusamäe
16. detsember 2016
Kiviõli seikluskeskus, kes juba novembris jõudis korra avamist kuulutada, teeb suusamäe lahti homme.
Ehkki Kiviõli seikluskeskus lootis esimese suusanõlva sõitjatele avada juba novembrikuus, jõudis sula nendest ette ning ligi kümne kraadini kerkinud soe ja vihm tõmbasid avamisele kiiresti kriipsu peale. Reedel minnakse avamisega uuele katsele ning nüüd saab keskuse avamist väärata vaid ekstreemne ilm.
Koos suusanõlvaga avatakse ka suusalaenutus, koolitus, kohvik ja saunad.
Lageda välja peal
“Kogu novembris toodetud lumi õnneks ära ei sulanud,” ütles seikluskeskuse juht Janek Maar. Kohe, kui ilm lubas, hakati lund juurde tootma ja praegu on seda piisavalt, et avada üks tõstuki kõrval olev nõlv.
Nõlva ei avata küll kogupikkuses: mäe tipp ootab veel lisalund. Ehkki sõit jääb ligikaudu 30 meetri võrra lühemaks, ei võta see Kiviõlilt ära pikima laskumisnõlva tiitlit. “Meie nõlva kallet ja pikkust arvestades on see kindlasti Eesti parim ning selles osas meil konkurente pole,” lisas ta.
Esialgu ollakse avatud nädalavahetusel. Seejärel on paar päeva hingetõmbeaega ning siis hakkab keskus tööle juba tavapärase graafiku alusel.
Kuna Tallinnas on maa must, liiga pikka rendi- ja tõstukijärjekorda kartma ei pea. “Elu on näidanud, et suurem suusatuhin tuleb inimestel siis, kui akna taga on kohev paks lumi,” tõdes Maar.
Samas on suusasõbrad saanud juba novembrist sõita, sest Kuutsemägi on avatud juba peaaegu kuu aega. Maari sõnul räägivad Kuutsemäe kasuks nende kitsamad nõlvad, suurem hulk kahureid ja ümbritsev mets, mis ei lase lumel ruttu sulada, samal ajal kui Kiviõli mägi on keset lagedat.
Küll peaks olukord Kiviõlis lähiaastatel paranema, sest koos keskuse suveatraktsioonide arendamisega suurendatakse veevõtutiiki ja muretsetakse juurde kahureid. Siis on võimalik nõlva jagu lund toota kolme päevaga. Praegu kulub selleks aega kaks korda rohkem.
Park tuleb
Lumetootmine jätkub Kiviõlis kogu aeg, kui külmakraade piisavalt. Järgmisena avatakse nõlv teisel pool tõstukit. Eelisjärjekorras tehakse valmis ka algajate nõlv, kus sel hooajal tuleb läbi ajada praeguse tõstukiga. Pärast uuendust peaks ka seal olema parem ja nüüdisaegsem tõstuk.
Pargielementideni loodab keskus jõuda jaanuaris. Pargi avamine peaks toimuma 15. jaanuaril, ülemaailmsel lumepäeval. Pargi avamisele tuleb kohale ka Kelly Sildaru.
See pole aga ainus kord, kus Eesti parimat vigursuusatajat oma silmaga näha saab: veebruaris on Kiviõlis kavas Eesti vigursuusatamise meistrivõistlused, mis samuti Kelly Sildaru võistlusgraafikuga sobivad.
Suurt rahvusvahelist võistlust Kiviõlis sel korral ei planeerita. “Selliste talvedega nagu meil on see üks suur peavalu ja auru tühja kulutamine,” tõdes Maar, et sel aastal tehakse elu nii endale kui rahakotile lihtsamaks. “Kui meie park on heal tasemel, siis on ka nüüd loota, et lähinaabrite suusatajad seda katsetama tulevad,” lisas ta.


maintext:
Kesisevõitu spordiaasta parimad on samad, kes mullugi
28. detsember 2016
Ida-Virumaa spordiliidu juhatus valis tänavuse aasta parimaks naissportlaseks laskur Anžela Voronova, meessportlaseks triatleet Aleksandr Latini ja võistkonnaks Narva PSK jäähokimeeskonna.
Juba kaheksandat aastat järjest Ida-Virumaa parimaks naissportlaseks valitud Narva laskjal Anžela Voronoval jäi tänavune aasta tulemuste poolest loodetust kehvemaks. Suur eesmärk − pääseda olümpiamängudele − jäi kättesaamatuks, medaleid ei tulnud ka tiitlivõistlustelt.
Voronova ja Latin endiselt troonil
Kuid samas ei olnud maakonnas ka ühtegi teist naissportlast, kes võinuks teda tänavu üle trumbata. Maailma karikavõistluste etapil võidetud teine koht maksis hindajate silmis rohkem kui kellegi teise tulemused.
Ka meeste arvestuses osutus taas parimaks triatleet Aleksandr Latin, kes oli Ida-Viru parim meessportlane 2015. aastal. Olümpial jäi temalgi käimata, ent kolmanda kümne kohtadele ülitugevas konkurentsis maailmameistrivõistlustel ja maailma karikaetappidel ei olnud teistel Ida-Viru meessportlastel midagi võrdväärset kõrvale panna.
Kui võistkondade arvestuses on viimastel aegadel parim olnud Sillamäe Kalevi jalgpallimeeskond, siis seekord eelistati Narva Paemurru spordikooli hokimeeskonda. Kuigi konkurents Eesti meistrivõistlustel on nigel ja medalite pärast heitleb vaid neli meeskonda, oli 15aastase vaheaja järel meistritiitli toomine Narva väärt saavutus.
Lahja aasta
Ida-Virumaa spordiliidu juhatuse esimees Arno Rossman tõdes, et saavutusspordi seisukohast oli maakonna jaoks lahja aasta. Kui varem on parimad selgunud juhatuse liikmete hääletuse põhjal, siis tänavu pandi pingerivi paika arutelu tulemusel. “Lõpuks eelistati ikka Latinit ja Voronovat, kes olid kõige lähemal olümpiale pääsemisele. Kahjuks uusi silmapaistvaid esiletõusjaid, kes võinuks neid Ida-Viru parima sportlase valimisel troonilt tõugata, sel aastal polnud,” märkis ta.
Kõige kõvem vaidlus käis Rossmani sõnul parima noore meessportlase valimisel, kus esikoha favoriidid olid keskmaajooksus Eesti meeste paremikule jõudsalt lähenev kohtlajärvelane Deniss Šalkauskas ja Narva noormees Vitali Rubenkov, kes saavutas Euroopa noorte meistrivõistlustel kuuenda koha. “Rubenkovi üks saavutus oli kindlasti silmapaistev, kuid juhatuse liikmed hindasid kõrgemalt siiski Šalkauskast, kes püstitas mitmeid tippmarke ja tegi kogu hooaja kestel palju häid jookse,” tõdes ta.
Ida-Virumaa spordiaasta parimate autasustamine toimub 13. jaanuaril kell 16 Jõhvi vallavalitsuses.


maintext:
Narva jõel ja lahel stardib lõbusõidulaev
16. detsember 2016
Narva-Jõesuu saab järgmisest hooajast kodusadamaks ajaloolisele 11 meetri pikkusele kahemastilisele puulaevale, millega MTÜ Raudlaeva Maja hakkab pakkuma meeleolukat veesõitu nii meritsi Toila suunal kui ka mööda Narva jõge.
Leaderi tegevusgrupi MTÜ Kirderanniku Koostöökogu hindajad otsustasid toetada puulaeva siseviimistlus- ja taglastustöid ligemale 9000 euroga; kokku läheb ettevõtmine maksma üle 15 000 euro.
“Nüüd saab alus lõppviimistluse näol parema ja materjali mõistes kestvama väljanägemise ning kaks mastikomplekti koos purjedega, alustamaks suvel reisijatevedu Narva lahel ja piirijõel. Tahaks töödega võimalikult kiiresti pihta hakata ja kevadel juba proovisõite alustada,” ütles projektijuht Ilmar Tamm Põhjarannikule.
Sõda lõi kiilu
Merelaevaehituse ja rannasõidukultuuri arendamisega tegelev MTÜ Raudlaeva Maja alustas ajaloolise 11meetrilise puulaeva ehitamist eelmisel aastal. Tol ajal ei olnud veel täpselt teada puulaeva võimalik kasutusviis ega tulevane kodusadam. Selgus saabus, kui mittetulundusühingu eestvedajad külastasid Ida-Virumaad: Purtset, Toilat ja Narva-Jõesuud.
“Viisime läbi paadiretke Narva jõe suudmealalt kuni Narvani ning kohtusime Narva-Jõesuus tegutsevate spaade müügimeeskondadega. Selle järel kinnistus veendumus, et piirkonnas on suur potentsiaal marsruutsõitudeks nii Narva jõel kui ka lahel. Kohtusime linnavõimudega, kes leidsid, et teenus sobiks Narva-Jõesuusse ideaalselt,” märkis Tamm.
Uue vaba aja teenuse arendamiseks annab Tamme sõnul kindluse asjaolu, et Narva-Jõesuu lähipiirkonnas elab ligi 65 000 inimest ning tegutseb mitu ka terve Eesti mõistes suurt spaad, mida külastavad rohkearvulised turismigrupid.
“Paraku puudub sedavõrd atraktiivses keskkonnas, nagu on Narva laht ja Narva jõgi, võimalus aktiivseks vaba aja tegevuseks. Peale ilusal rannaribal jalutamise ja basseinis või saunas olesklemise polegi nagu suurt midagi teha.”
Ta meenutas, et ajalooliselt on Narva jõel toimunud laevaliiklus nii kauba- kui reisijateveona ja seda küllalt suures mahus.
“Teine maailmasõda ja selle tagajärjed lõid rannarahva ja mere vahele kiilu, mida ei ole siiani korralikult õnnestunud kaotada. Projekt aitab tuua inimesed merele ja meresõidule lähemale ning tutvustada seda tegevusvaldkonda, mis on olnud rannakülade ja -kogukondade lahutamatu osa terve ajaloo vältel.”
Merekindel laevamudel
Veesõidu korraldamiseks kolib MTÜ Raudlaeva Maja meeskond turismi kõrghooajaks Narva-Jõesuusse. Tamme sõnul elavad ja toimetavad meeskonna liikmed muidu Tallinnas ja mujal Eestis, kuid teenuse käivitamiseks on oluline esimestel aastatel ise reaalselt kohal olla ning seejärel leida kohapeal inimesed, keda välja koolitada.
Lisaks klassikalisele turismiteenusele on ajaloolisel puulaeval võimalik läbi viia töötubasid ja õuesõppetunde, kus sihtgrupiks on koolid ja lasteaiad. “See loob piirkonna koolidele täiesti uue reaalsuse kas siis geograafia, bioloogia või loodusõpetuse tundide läbiviimiseks,” märkis Tamm.
Seetõttu on laeva ehitamisel arvestatud, et sinna mahuks terve klass või ekskursioonirühm, ligemale 30 inimest. Praegu peetakse sel teemal läbirääkimisi veeteede ametiga. “Ohutusnõudeid silmas pidades on puulaeva tüübiks valitud väga merekindel laevamudel − klassikaline 19. sajandi lõpu ja 20. sajandi alguse klinkerplangutusega päästelaev. Puulaeva algne eeskuju on teeninud väga edukalt 1920. aastatel Saksa merepäästet,” rääkis projektijuht.
Narva-Jõesuu spaahotelli tegevjuht Karina Küppas ütles, et uut vaba aja teenust tervitatakse rõõmuga.
“Mida rohkem meelelahutust tuleb, seda uhkem, sest praegu seda peaaegu polegi. Inimesed kurdavad, et igav on, eriti kui tullakse pikemaks ajaks või mitmendat korda. Nii et meie hinnangul elavdaksid igasugused tegevused ja atraktsioonid turismisektorit.”
Meresõidu arendamise usku on ka Toila valla arendusnõunik, MTÜ Eesti Vabatahtlik Mere- ja Järvepääste juhatuse liige Mehis Luus.
2013. aastal tellis MTÜ Toila Merepääste ajaloolise merepäästepaadi ehituse. “Idee sündis koos Raudlaeva Majaga. Nende abil valisime paaditüübi, nemad aitasid projekteerida ning olid kogu paadiehituse protsessi juures. Seetõttu usun nende projekti.”
Luusi hinnangul on uue teenuse puhul oluline tagada regulaarsus, et laev väljuks Narva-Jõesuust ja Narvast kindlatel kellaaegadel.
Ka Toila päästepaati ehitades oli mõte pakkuda inimestele meresõidu võimalust ja tuleval suvel see ilmselt realiseerub.
“Kirderanniku Koostöökogu eelmisest voorust saime raha taglastustöödeks ja kevadel paneme paadile masti otsa. Paadiloaga kapteneid on meil juba küll ja kogu tulu läheks merepääste arendamiseks. Samas saame avada mere inimestele. Ja mida rohkem avame, seda rohkem huvi tekib,” arvas Luus.


title: Põhjarannik teisipäeval, 6. detsembril

maintext:
Põhjarannik teisipäeval, 6. detsembril
6. detsember 2016
* Martin Repinski rääkis eile Põhjarannikule, et loodab maaeluministri ametis püsida veel vähemalt kaks aastat ja kolm kuud. “Ma ei näe ühtegi põhjust või asjaolu, miks see peaks teisiti olema,” ütles värske EMORi uuringu tulemuste põhjal uues valitsuses kõige vähem oma ametisse sobiv minister. Repinski leiab, et pole midagi valesti teinud ega saa aru, miks meedia teda kiusab.
* Tänases Põhjarannikus on intervjuu Enefit Energiatootmise juhatuse liikme Tõnu Aasaga kes räägib, kuidas neil on õnnestunud vanad Narva elektrijaamad uutmoodi “tantsima panna”, et muutlikes oludes konkurentsis püsida ja millal õnnestub uues 637 miljonit eurot maksma läinud Auvere jaamas gaasipedaal põhja vajutada.
* Kohtla-Järve linnapea Ljudmila Jantšenko peab veel juristidega nõu, kas läheb linnavolikogu liikme Eduard Odinetsi vastu kohtusse, nagu ta oktoobri lõpus lubas, või mitte. Jantšenko nõudis Odinetsilt vabandamist volikogus välja öeldud kriitika eest, ähvardades teda vastasel juhul kohtuga.


maintext:
Toost Ida-Viru elu parandajate terviseks!
16. detsember 2016
Kas te olete tähele pannud, kuidas nüüdsel ajal läheb süldilauas pärast paari-kolme pitsi jutt sellele, kuidas kellegi poeg töötab Soomes, kellegi tütrel on maja Tallinnas ja kellegi lapselaps elab Londonis?
Sageli kõlab jutustaja hääles uhkustunne, kui kaugel elav poeg või lapselaps juhtub olema tema enda oma. Ja siis mõned toostid hiljem, kui vestlusteemad kalduvad melanhooliasse, hakatakse kurtma, kuidas ikka kõik inimesed Ida-Virumaalt ära lähevad. Halvimal juhul hakatakse targutama, miks keegi midagi selle vastu ette ei võta. No tule taevas appi! Kelle lapsed ja lapselapsed siis Viimsisse või Pariisi kolivad? Ikka meie, idavirulaste endi omad.
Maailmas, tuleb öelda, on läbi aegade välja mõeldud ja järele proovitud palju meetodeid, kuidas inimesi sünnikohas paigal hoida. Hea eeskuju saame näiteks ühest Ida-Virumaa soosaarel asunud talust.
Soosaarel elati loodusega ühes rütmis: suvel tehti põllutöid ja lapsi, talvel põllutöid ei tehtud. Niisiis oli talus valmis saadud karja lastega, kes kõik olnud muusikas andekad. Aga pereisa oli nende saatuse osas väga selgesõnaline: tema oma järglasi hobusevaraste kooli ei pane! Sellal nimetati rahva seas nii koleda nimega iga algharidusest kõrgemat tarkust jagavat õppeasutust, eriti aga ülikoole.
Ja polnud häda midagi − kõikidest lastest kasvasid inimesed. Moodustasid pereansambli ja käisid kohalikel külasimmanitel esinemas. Kahju, et nende talu sõjale jalgu jäi ja elu perekonna laiali pillutas. Muidu, kes teab, oleks praegugi metsakülades pillimuusikat kosta. Pealekäratamine annab mõnel juhul tõesti väga häid tulemusi. Aga kahjuks võib ka nii juhtuda, et lapsed putkavad ikkagi kodust minema ja pärast ei saada sünnipäevaks SMSigi.
Kui lapsed on ikkagi suurde linna kolinud, siis pole neid veel hilja koju tagasi kamandada. 1921. aasta mais ilmus ajalehes Tallinna Teataja asjakohane õpetus: linna kantseleidesse ja kontoritesse trüginud võsukestele ei maksa saata raha, kartuleid, pekki ega riideid. Küll nad siis näljaste ja paljastena peatselt ka isatallu tagasitee leiavad! Tõsi küll, tänapäeval võib karta, et pekitüki ega uhiuute botikutega lapsi koju tagasi ei meelita. Aga hea soovitus sellegipoolest.
Selge see, et ka riigil on omad hoovad, kuidas rahvaste liikumist ohjata. Nõukogude Liit sai sellega päris hästi hakkama. Passirežiim, miilits ja piirivalve olid need imerelvad. Tõsi, mõned pahuramad inimesed nimetavad toonast korda küll millegipärast pärisorjuseks. Ilmselt oli nõukogude süsteemis tõesti mingeid puudusi, sest ma olen kuulnud kümneid lugusid sellest, kuidas igasugu piiranguid püüti üle kavaldada ja end näiteks kolhoosist mõnda linna parema elu peale nihverdada.
Kahjuks on karmil kontrollikorral veel üks halb külg: seda ei saa rakendada jupikaupa. Noh, näiteks, et politseinikud vaatavad küll, et keegi ilma põhjuseta ära ei koliks või vales kohas ei ööbiks, aga jätavad uurimata, milliseid raamatuid sa loed, millist raadiot kuulad või mida sa õllelauas naabrimehega lorad. Ei-ei, paraku käivad need asjad alati täiskomplektis.
On muidugi veel üks hästi efektiivne võimalus maa tühjenemist ohjeldada. Aga seda viisi ei saa ma teile teatavaks teha. Järva-Jaani gümnaasiumist vallandatud ajalooõpetaja Priit Dievese ja Donald Trumpi valimiskampaania äpardused õpetavad, et sa võid ükskõik millist jura suust välja ajada või keda tahes mõnitada, kuid kui sa, vaene hing, mingil moel naisi solvad, siis oled sama hästi kui kutu. Nii et ei mingeid ettekirjutusi naistele.
Kas siis tõesti ei jää muud, kui käed rippu lasta ja jõuetult vahtida, kuidas maa tühjaks voolab? Jah, eks tulebki endale aru anda, et rahva lahkumine on suures osas loomulik protsess. Kunagine suurtööstus on meie maakonda kokku kuhjanud suure hulga inimesi, keda seesama suurtööstus enam ei vaja. Ja kui ikkagi üks traktorist suudab tänapäeva tehnikal ära teha terve kolhoosibrigaadi töö, siis mida peavad tegema ülejäänud maal elavad inimesed?
Kuid kui pisut filosoofilisemaks minna, siis tundub, et praegu toimuvad Eestis täpselt needsamad linnastumise ja rändeprotsessid, mis mujal Euroopas elati veel valulisemalt ja sageli ka veriselt läbi juba üle 150 aasta tagasi. Meie veidravõitu ajalugu on need protsessid kõik venima jätnud.
Seda enam tuleb meil aga tunnustada inimesi, kes annavad endast iga päev parima, et maakond ei muutuks kolkaks. Need on inimesed, kes näevad vaeva uute töökohtade loomisel, õpetavad meie lapsi, treenivad sportlasi, juhendavad laulukoore, huviringe, tantsukursusi, korraldavad kultuuriüritusi või veavad turiste meie vaatamisväärsuste juurde.
Nii et järgmine kord, kui pidulauas kaldub jutt hädaldamise poole, siis parem tõstke pits nende inimeste terviseks, kes pingutavad selle nimel, et meil kõigil oleks siin maakonnas parem elu. Järgmise pitsi ajal võtke aga teemaks see, mida te ise saate ühise elu parandamiseks ära teha. Ei pea kohe asutama sadade töökohtadega suurettevõtet. Alustuseks piisab ka väikesest: mõnest tunnist vabatahtlikust tööst, spordiklubis võistlemisest või laulukooris laulmisest.
Sellest igaühe piskustki piisab, et aegamööda muuta Ida-Virumaa kohaks, kuhu suurde ilma rännanud lastel oleks mõnus tagasi tulla.


title: Elukutseline matkaja

maintext:
Elukutseline matkaja
5. detsember 2016
Eesti matkaliit leidis endale uue presidendi Ida-Virumaalt − Ingrid Kuligina, kellel on kogu aeg mitu rauda tules ning “teeme ära!” huulil.
Vana matkahunt Enn Käiss ütleb selle kohta, et Ingridist Eesti matkaliidu president sai, et presidendiks valiti meie Alutaguse matkaklubi esimees. Ta rõhutab just sõnapoolt “mees”. Miks? “See on üks väike nali matkameeste siseringist,” kostab Enn. “Kui oli tarvis mingi raskem töö ära teha, siis vaatamata oma väikesele kasvule oli Ingrid alati mehe eest väljas. Ja ega selle matkaliidu juhtimine samuti tänapäeval kerge töö ole.”
Öö lumeonnis
Enn tunneb Ingridit 1980ndate algusest, kui käidi Koola poolsaarel Hibiini mägedes suusamatkal. “Ehitasime seal lumeonni ja kui kaks pisikest plikatirtsu kuulsid, et üks öö on võimalik onnis magada, nõudsid nad, et neid ka lubataks. Teisel pool polaarjoont, õigupoolest suures lumehanges!”
Ka Ingrid mäletab seda. “Aga see oli ju põnev! Õhtul istusime iglus küünlavalgel ning mõtlesime, kas külmume ära või mitte. Tegelikult oli täitsa soe. Ma olin tol ajal alles päris pöörane, ei osanud midagi karta.”
Ei osanud midagi karta… Hiljuti telelinale jõudnud Urmas E. Liivi mängufilm “Must alpinist”, mis räägib samuti matkajatest, tekitab mitte ainult kartust, vaid suisa õõva. Nõukaajal ei teadnud iialgi, mis sind suure kodumaa avarustes võis ees oodata.
Ingrid ütleb, et õnneks pole temaga midagi jubedat juhtunud. Küll aga meenutab ta kahte seika, mis nüüd, aastakümneid hiljem, muigama panevad.
Üks neist oli Kuriilides. Üks matkajatest oli vulkaanilt alla potsatanud ning kedrakondi ära murdnud. Ta oli vaja kiiremas korras Eestisse saata. Indrid läks lennujaama pileteid ostma. Kassapidaja vaatas talle, käsi põsakil, luugist vastu ning teatas külma rahuga, et tal pole praegu tahtmist pileteid müüa.
No mis sa, hing, teed sellisega!
Ingrid vastas samaga. Vaatas, käsi põsakil, luugist sisse ning küsis, millal see tahtmine võiks tulla. Seepeale hakkas kassapidaja naerma ning Ingrid sai piletid kätte.
Järgmise ostja nina ees lükati luuk aga otsustavalt kinni. Põmm!
Kus on staršinaa?
Teine episood on samuti nõukaajast, Ingrid töötas siis kaugmatkainstruktorina Käissi ja Olev Margi kooperatiivis Estomer. “Eks Ingridist sel ajal n-ö elukutseline matkaja saigi,” tõdeb Käiss. “Ta baseerus pooled suved Kaug-Idas ja käis Sahhalinilt ära vaid Kuriili saarte suunas. Ja neid gruppe oli ikka kümneid, kes said tänu temale näha selliseid eksootilisi vulkaanisaari.”
No jah, ja see episood oli selline, et Ingridile tuli järjekordne grupp matkajaid, kes juhtusid olema enamikus 40. eluaastale lähenevad mehed. Ingrid oli siis 22 ja sama nääpsuke kui toona Hibiinidel lumeonnis ööbides.
Piiritsoonis nõuti grupi dokustaate näha, et kas luba ikka on. Nõuti staršinaa‘d.
Paberid näpus ette astunud Ingridi lükkas piirivalvur lihtsalt kõrvale ning kordas küsimust: “Kus on staršinaa?”
Mehed kinnitasid ühel häälel, et tema see ongi − staršinaa. Selle peale võttis jahmunud piirivalvur nääpsukese naisterahva käest paberid vastu ning neid isegi õiget pidi keeramata teatas kärmelt, et kõik on korras.
Ja üks episood meenub Ingridile veel, Kesk-Aasiast Kugitangist. Päev otsa kallanud vihm oli muutnud savise maa nii plögaseks, et telke sinna püsti panna ei tahetud.
Öömajale saadi väikeses külakoolis, kus eurooplasi poldud varem nähtud.
Kui matkarahvas hommikul silmad lahti tegi ning tundis huvi, millal nad peavad jalga laskma, et lapsed saaksid koolipäeva alustada, selgus, et kõik lapsed istuvad juba tükk aega ümber koolimaja ja ootavad haudvaikselt, millal kaugelt tulnud külalised oma une täis magavad.
Tankiga teele
Paar Ingridilt kuuldud lõbusat lugu veel. Ei saa ka neid rääkimata jätta. Matkajatel lihtsalt on hästi palju vahvaid lugusid.
Kas keegi teist on näiteks hääletanud… tankiešeloni peale? Ingrid on. See oli Kuriilidel, matkapunt koosnes neljast inimesest. “Ajasime käe nalja pärast püsti, aga meie üllatuseks peetigi kinni ning kutsuti peale. Kaks inimest ühte tanki, kaks teise ning saimegi jalavaevata järgmisesse matkapiirkonda,” meenutab Ingrid oma elu kõige eksootilisemat “liiklusvahendit”.
Kui palju kaalus matkajate seljakott? “Pikkadel matkadel, näiteks Kaukaasias, kus sai ringi käidud 21 päeva, sellele lisaks neli päeva Suhhumis suvitatud ning sõit sinna ja tagasi… Üle 20 kilo kindlasti. Igatahes üks abivalmis kaukaaslane, kes tahtis mulle rongist väljumisel kotti selga aidata, pillas selle esimese hooga maha, sest ei osanud arvata, et see võib nii raske olla.”
Need mälestused pärinevad ajast, mida võib nimetada metsikuks. Metsikuks selles mõttes, et ega matkajuhtidel polnud tollal mingit koolitust selja taga ega atesteerimist ette näidata. Punt inimesi pandi kokku, kogenuim neist etteotsa ja − teele!
Olukord hakkas kardinaalselt muutuma sajandivahetusel, enne seda oli Käiss teinud koos Liivi Abeli ja Helju Virunurmega otsa lahti Jõhvi kutsekoolis, kus hakati esimest korda koolitama turismiametnikke.
Esimeses lennus õppis ka Ingrid, õppis ka Kaja Kama. “Meie sõprus saigi sealt alguse,” tõdeb Kaja.
Mida Kaja Ingridi kohta kostab? Kuidas sõber sõpra iseloomustab? “Ingrid on hull mutt!” ütleb Kaja ja naerab kõlavalt.
“Teeme ära!”
“Hull mutt selles mõttes, et võtab alati palju asju ette, vaat et tapab ennast sellega ära, aga ime kombel tal need asjad ka õnnestuvad. Tal on lihtsalt nii suur kogemuste pagas,” tõdeb Kaja.
Alutaguse matkaklubi juhatuse liige Alar Süda ütleb selle kohta, et Ingrid on nagu ühes mõistuloos hiir, kes siples koorekirnus nii kaua, kui koor muutus võiks, ja niimoodi kirnust välja pääses. Samal ajal kui teine hiir alla andis ja ära uppus.
Hiljuti tegi Kaja läbi retkejuhi koolituse. Kes koolitajaks oli? Muidugi Ingrid. Enne seda käis Kaja giidide koolitusel, mille samuti Ingrid organiseeris.
Kõikideks nendeks koolitusteks, aga ka lastele mõeldud keskkonnahariduslikeks õppeprogrammideks, on Ingrid kirjutanud lugematu arvu projekte.
Alutaguse matkaklubi juhatuse liikme Alar Süda sõnul on Ingridi projektikirjutamisoskus võimaldanud avardada klubi tegevust ning soetada varustust. Klubi tegevus on läinud ülesmäge, kostab Alar. “Alutaguse matkaklubi on üks Eesti tugevamaid klubisid.”
Ingridi vennanaisele Evelin Kuliginile ei tulnud see üllatusena, et Ingridist Eesti matkaliidu president sai. “See oli asjade loomulik käik,” leiab ta. “Ingrid on matkamisest ja turismist üdini läbi imbunud, temasuguseid matkageeni kandjaid pole Eestis palju.”
Evelin võrdleb Ingridi tegutsemist patsipunumisega, mil pole lõppu. “Enne kui üks asi lõpeb, on ta juba teist alustanud,” nendib ta. “Kokkuvõttes ongi see nagu patsipunumine: hargnemine ja ristumine nagu palmikus. Ta ei ole see inimene, kes istub maha ja ütleb: “Tegime ära!” Ingridil on kogu aeg mitu rauda tules ning “teeme ära!” huulil.”


authors:
Foto
Elijah Nouvelage

description: Tesla entusiast Hans Noordsij laadis mikroblogivõrgustikku Twitter üles eile filmitud pardakaameravideo, milles on näha, kuidas elektriauto autopiloot suutis sensorite abil ette ennustada eespool toimuvat liiklusõnnetust, pidurdades juba enne selle toimumist, vahendab Quartz.

title: Video: Tesla nutikas autopiloot pidurdab juba enne liiklusõnnetuse toimumist

maintext:
Täpsemalt pole tegu küll Model S omanikust Noordsij enda filmitud videoga, küll oli tal olemas üleslaadimiseks selle autori luba.
Tesla uuendatud autopilooditarkvara kasutab lisaks kaameratele ka täiustatud radarisüsteemi, mis analüüsib pidevalt auto ümber toimuvat. Kui süsteem teeb kindlaks, et ülisuure tõenäosusega võib toimuda kokkupõrge, toimub automaatne pidurdus.
Uut autopilooti tutvustas Tesla septembri alguses. Ettevõtte tegevjuhi Elon Muski sõnul suudab see ära hoida õnnetusi nagu Floridas maikuus toimunu, kus autopiloodil kulgenud Tesla Model S põrkus haagisega ning selle juht hukkus.
Tesla pole Hollandis Eindhoveni lähistel toimunud liiklusõnnetuse videot veel ametlikult kommenteerinud, küll aga on ettevõte mitmel korral rõhutanud, et autopiloot pole veel valmis tarkvara, mistõttu tuleks autojuhtidel hoida käed roolil ning olla valmis selle juhtimisse sekkuma.
Original video, authorisation from the owner. Essential, no one could predict the accident but the radar did and acted by emergency braking. pic.twitter.com/70MySRiHGR


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja
Foto
Postimees Scanpix

description: Aasta olulisemaks avastuseks peetakse gravitatsioonilainete tuvastamist. Postimees toob ära ka ülejäänud olulised sündmused.

title: Suur ülevaade: mida põnevat tõi lõppev aasta teaduses?


authors:
Kaur Maran
Foto
Mary Evans Picture Library

description: Emotsionaalselt kurnavad kogemused jäävad meid aju füsioloogiliste muutuste kujulsaatma pikaks ajaks, teatavad New Yorki Ülikooli teadlased.

title: Avastati emotsionaalse pohmeluse ja mälu seosed

maintext:
«See, kuidas me sündmusi mäletame, ei ole vaid meid ümbritsevas keskkonnas aset leidnud sündmuste tagajärg, vaid on ka tugevalt mõjutatud meie sisemistest olekutest. Need sisemised olekud võivad meid saata pikka aega ja muuta ka tulevikus aset leidvate sündmuste tajumist,» seletas uuringu tulemusi New Yorki Ülikooli professor Lila Davachi. «Avastus teeb veelkord selgeks, et meie taju on väga tugevalt mõjutatud eelnevatest kogemustest ning eriti emotsionaalsed kogemused jäävad meiega väga kauaks.»
Et emotsionaalselt laetud mälestused saadavad meid kaua, on juba ammu teada-Ajakirjas Nature Neuroscience avaldatud artiklist selgub aga, et ka emotsionaalsetele sündmustele järgnenud vähem emotsionaalsed juhtumid jäävad inimestele märksa paremini meelde.
Sellise tõdemuseni viis teadlased eksperiment, kus osalejatele näidati kas kõigepealt emotsionaalset reaktsiooni tekitavaid pilte ja seejärel vähem emotsionaalseid või vastupidi – kõigepealt vähe-emotsionaalseid ning siis tundeid tekitavaid. Kogu katse käigus mõõdeti ka osalejate erutusnäitajaid nagu naha elektrijuhtivus ja ajutegevus. Kuus tundi hiljem pidid katsealused täitma mälutesti nähtud piltide kohta.
Tulemused näitasid, et need katsealused, kes nägid kõigepealt tundeidtekitavaid pilte, suutsid ka neutraalsete piltide sisu oluliselt paremini meeles pidada. Eksperimendi jooksul tehtud magnetresonantstomograafi-pildid näitasid, et ajus tekkinud emotsionaalne reaktsioon kestis piisavalt kaua, et «haarata endasse» ka hiljem nähtud neutraalsed pildid.
«Meie tulemustest on näha, et mitte-emotsionaalsed kogemused jäävad paremini meelde, kui neile eelneb tugevalt emotsionaalne sündmus,» selgitas Davachi.
Uuring ilmus ajakirjas Nature Neuroscience.


authors:
Kaur Maran
Foto
China Daily Reuters Scanpix

description: Niigi muljetavaldavate kosmoseambitsioonidega Hiina teatas eile plaanist oma kosmosetööstuse arengut veelgi kiirendada, vahendab phys.org.

title: Hiina lubas tõsta uue kosmosevõidujooksu tempot

maintext:
Plaanid hõlmavad 2018. aastaks esimest pehmet maandumist Kuu tagaküljel ja maanduri saatmist Marsile aastal 2020. Sellest teatas riigi valitsuskabineti infoteenistuse teisipäeval avaldatud infoleht, milles kirjeldati Hiina eelseisva viie aasta kosmosestrateegiat.
«Ilmaruumi avastamine, kosmosetööstuse arendamine ja Hiinast tõelise kosmoseriigi arendamine on unistus, mille täitmise nimel töötame järeleandmatult,» seisis dokumendis. Lisaks toodi välja, et Hiina kavatseb kasutada oma kasvavat kosmosevõimekust rahumeelsetel eesmärkidel, kuid garanteerida sellega ka oma riiklik julgeolek ja viia läbi tipptasemel teadusuuringuid.
Kuigi dokument seda sõna-sõnalt ei maini, on Hiina üheks suuremaks sümboolseks eesmärgiks astronaudi Kuul maandamine.
Kuigi USA ja Venemaa on mehitatud kosmoselendude läbiviimisel oluliselt kogenumad, on ka Hiinal viimastest aastatest ette näidata olulisi edusamme. Esimese inimese saatsid nad orbiidile 2003. aastal, pärast seda on juba jõutud teha ka esimene avakosmose kosmosekõnd. Novembrikuus lõppes ka Hiina pikim mehitatud missioon, kui kaks naasid astronauti kuu aja pikkuselt viibimiselt Tiangong 2 kosmosejaamas. 2013. aastal maandati Kuul ka maandur, mis oli esimene nn «pehme maandumine» 1970. aastatest saadik. USA vastuseisu tõttu ei saa Hiina kasutada Rahvusvahelist Kosmosejaama ISS, mistõttu on kuue aasta pärast plaanis luua ka oma kosmosejaam, mis peaks töötama vähemalt kümme aastat.


authors:
Kaur Maran
Foto
Bart Van Overbeeke

description: Uus lahendus võimaldab toota vajalikke kemikaale – näiteks ravimeid – kaugel suurtest tehastest. Kasvõi Marsil.

title: Uudsed "tehislehed" võivad viia ravimitootmise Marsile

maintext:
Päikesevalguse jõul kemikaalide tootmine on mitmete keemiatehnoloogide unistus olnud juba aastaid. Seni on enamik katseid aga takerdunud olemasoleva päikesevalguse vähesesse võimsusse. Looduses lahendavad taimed selle probleemi omamoodi kogumiskanalite abil, mis toovad koguvad lehe pinnalt kokku energia ning kannavad selle siis kokku reaktsioonikeskustesse, kus leiab nende toodud energia jõul aset fotosüntees.
Nüüd on grupil Eindhoveni Tehnikaülikooli teadlastel õnnestunud luua samalaadne sünteetiline süsteem, kus spetsiaalsed energia kogumiskanalid toovad «lehe» pinnalt kogutud energia kokku tehislehe reaktsioonikeskusse.
Kuigi praegu on tegemist veel alles uue toote prototüübiga, ületasid saavutatud tulemused teadlaste ootusi. «Isegi pilvise ilmaga tehtud katsetes oli sünteesireaktsiooni tootlikkus 40 protsenti kõrgem kui sarnases, kuid ilma kogumiskanaliteta läbi viidud eksperimenties,» ütles uuringut juhtinud Dr Timothy Noël. «Siiski näeme me siin veel palju võimalusi prototüübi paremaks tegemiseks. Tegemist on siiski võimsa tööriistaga, mis võimaldab toota päikeseenergia jõul erinevaid ravimeid või taimekaitsevahendeid.»
Eriti suure väljavaatena nähakse just ravimitootmist, millesse kulub reeglina palju energiat ja mürgiseid aineid. Päikesevalguse kasutuselevõtt muudaks paljud sellised reaktsioonid jätkusuutlikumaks, odavamaks ja teoreetiliselt ka palju kiiremaks. Noël’i sõnul ei pea asi aga sellega piirduma.
«Sellise reaktori abil saab põhimõtteliselt toota ravimeid ükskõik kus, kasvõi malaariaravimeid keset džunglit või paratsetamooli Marsil. Vaja on vaid päikesevalgust ja seda nimivabrikut.»
Uuring avaldati ajakirjas Angewandte Chemie.
Vaata ka Eindhoveni Ülikooli avaldatud videotutvustust uuest tehnoloogiast:


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja
Foto
The Image Works

description: Imelise Teaduse jaanuarinumber toob ära põhjaliku ülevaate parvedest. Näiteks lendas Põhja-Ameerikas kõrgaegadel ringi ligi viis miljardit rändtuvi.

title: Parved arvudes: loe loomaparvede rekordeid


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja
Foto
T. Pyle Ligo

description: Kõige olulisemaks peeti gravitatsioonilaineid. Sõelale jäi ka tehisintellekti võit inimese üle, tehisvalgud, naharakkudest hiire kasvatamine ja palju muud. Postimehe ülevaade ilmub teisipäeval.

title: Ajakiri Science nimetas aasta teadusläbimurdeks ka eestlaste uuringu

maintext:
Ajakiri Science avaldab iga aasta lõpus oma ülevaate aasta jooksul tehtud olulisimatest avastustest. Tänavu jõudis nimekirja ka eestlaste kaastööl tehtud uuring inimpopulatsioonist.
Eesti Biokeskuse direktori Mait Metspalu ja Cambridge´i ülikooli teadlase Toomas Kivisilla juhtimisel ning mitme Tartu ülikooli teadlase töö tulemusel avaldati tänavu õige mitu olulist teadusartiklit, mis näitavad, et 120 000 aastat tagasi rändas Aafrikast välja rühm inimesi, kelle geneetiline pärand moodustab vähemalt kaks protsenti tänaste paapualaste genoomist, vahendas Novaator.
Kõige olulisemaks läbimurdeks valiti aga gravitatsioonilainete avastamine, mida peetakse osaliselt lausa sajandi avastuseks.
Lainete olemasolu ennustas Albert Einstein juba 1915. aastal ning viimased 40 aastat veetsid teadlased neid otsides. Tänavu veebruaris suutis aga LIGO (Laserinterferomeetri-Gravitatsioonilainete Observatooriumis) need lõpuks tuvastada. Nüüd usutakse, et algus on pandud uuele teadusvaldkonnale, milleks on gravitatsiooniastronoomia.
Gravitatsioonilained tekkisid kahe musta augu ühinemisel.
Oma erakordsuses sarnaneb gravitatsioonilainete tuvastamine mõneti teise suure, samuti sajandi avastuseks tituleeritud füüsikasündmusega, Higgsi bosoni leidmisega 2012. aastal. Sarnasus on ühelt poolt sisuline: mõlemal juhul oli tegu kauaoodatud kinnituse leidmisega ammusele teoreetilisele ennustusele.
Teisalt ühendab neid teatud 19. sajandi hõng ehk elamuslikkus, mida tänapäeva teaduses kohtab juba harva. See on võimalus osa saada hetkest, pärast mida pole meie arusaam maailmast enam endine. Need hetked, mis saja ja rohkema aasta eest olid enamasti peidetud akadeemiate saalidesse, on nüüd veebivõimaluste vahendusel jälgitavad igas maailma punktis.
Vaata gravitatsioonilainete kohta seletust Postimehest.
Teadlaste valikusse kuulusid veel:
- Tehisvalkude loomine
- Maa-sarnase planeedi Proxima B avastamine
- Tehisintellekt seljatab GO mängu tšempioni
- Ahvide üksteise lugemise oskus
- Naharakkudest hiirte kasvatamine
- Hiigeluuring inimeste geneetilise pagasi kohta
- Kaasaskantavad genoomijärjestamise vahendid
Vaata suurt ülevaadet 2016. teadusaastast Postimehest teisipäeval ning Science'i järjestuse kohta rohkem videost siit:


authors:
Foto
Tesla Solarcity

description: Jaapani tehnoloogiaettevõte Panasonic ning USA elektriautode tootja Tesla Motors teatasid, et hakkavad üheskoos New Yorgi osariigis Buffalos fotoelementide  mooduleid tootma, kirjutab Reuters.

title: Tesla ja Panasonic hakkavad New Yorgi osariigis päikesepaneele tootma


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja
Foto
Kuvatõmmis Youtube Tech Insider

description: 2016. aastal jahtisime Pokemone, astusime edasi virtuaalreaalsusesse ja nägime palju muud.

title: Video: üheksa 2016. aasta põnevamat tehnikavidinat


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja
Foto
Brian Skerry
National Geographic

description: Juunis avastatud kalale pandi nimeks Tosanoides obama, see on juba kaheksas Obama järgi nimetatud loomaliik.

title: Hawaiilt avastatud kala sai nime president Obama järgi


description: Saksamaa autokontserni Volkswagen ametlikuks töökeeleks sai saksa keele asemel inglise keel, kirjutab Quartz.

title: Volkswagen kehtestas ametlikuks töökeeleks inglise keele


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja
Foto

description: Pane oma teadmised proovile. Postimees koostas testi ajakirja Science viktoriini põhjal.

title: POSTIMEHE TEST: kui palju tead 2016. aasta olulisematest teadussaavutustest?


authors:
Kaur Maran
Foto
Luca Bruno Ap Scanpix

description: Hetkel on 2016. aasta pingereas teisel kohal Lõuna-Korea, kuigi lõplikke arveid veel mitte esitanud Läti ja Eestigi võivad veel poodiumile rebida.

title: Maailma suurimad nutisõltlased on kolmandat aastat järjest soomlased

maintext:
Nii selgub telekommunikatsiooniteenuseid analüüsinud firma tefficient 14. aastaanalüüsist, mis mõõtis 32 erineva riigi andmeside kasutamise mahtu ning teenusepakkujate kasutatavust. Soome juhib pingerida juba kolmandat aastat järjest, kasutades keskmiselt ühe SIM kaardi kohta 7,2 gigabaiti kuus. Järgmisel kohal on Lõuna-Korea, kellele järgneb Rootsi.
Samas ei ole 2015. aasta teise koha riik Läti veel enda andmeid esitanud ning eelnevate aastate trende arvestades näib tõenäoline, et meie lõunanaabrid rebivad veel põhjanaabritele järgi.
Kõige kiirem kasv toimus seejuures Leedus, Türgis, Austrias ja Lõuna-Koreas, kõige aeglasem aga Singapuris, Jaapanis, Hong Kongi ja Ungari. Uuringu raportis tuuakse välja, et kõige enam mõjutab andmeside kasutatavust teenusepakkujate hinnapoliitika – kõige suurema kasutatavusega on reeglina piiramatu andmeside.
Kõige suurema SIM kaardi põhise andmemahuga oli Soome teenusepakkuja DNA.
Nutisõltuvus on Soomes saamas koguni nii suureks probleemiks, et Helsingi linn on alustanud sotsiaalkampaaniaid, tuletamaks vanematele meelde lastega tegelemist ja eluliste väärtuste olulisust, kirjutab phys.org.
Tefficienti analüüsi raportiga saab lähemalt tutvuda siin.


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja

description: Tartu Ülikooli arheoloog Ragnar Saage selgitab, kuidas tehnoloogia abil uurida iidseid metalle.

title: Kolme minuti teadusvideo: kuidas uurida praegu rauaaegseid kilde?


description: Lõuna-Korea konkurentsiamet trahvis USA mobiiliprotsessoritootjat Qualcommi 1,03 triljoni vonniga ehk ligi 816,4 miljoni euroga konkurentsiseaduste rikkumise eest.

title: Lõuna-Korea trahvis USA Qualcommi 816,4 miljoniga


authors: Christopher Black Handout Reuters Scanpix

description: Sel nädalal avaldati tulemused vaktsiini tõhususe kohta ning usutakse, et vaktsiin hoiab järgmise suure puhangu ära.

title: Triumf: teadlased lõid lõpuks töötava Ebola vaktsiini

maintext:
Ebola vaktsiini kallal on teadlased töötanud juba sellest ajast saadik, kui see viirus 1976. aastal avastati. Ajapikku jäi aga raha üha vähemaks ning uuringud jäid soiku. 2014. aasta viiruspuhang tappis aga 11 000 inimest ja see tõi Ebola vaktsiini otsingud tagasi. Neljapäeval avaldatigi ajakirjas Lancet kliiniliste katsete tulemused, mis näitavad, et Ebola vastu on vaktsiin lõpuks olemas.
Eelmisel aastal katsetati vaktsiini Guineas 11 841 elaniku hulgas. 5837 vaktsiini saanud inimesest ei nakatunud Ebolasse järgmise kümne päeva jooksul keegi. Ülejäänute hulgas esines 23 Ebolasse nakatumist. Vaktsiini taga seisavad Maailma Tervishoiu Organisatsioon, Guinea Tervishoiministeerium, Norra Rahvatervise Instituut ja teised asutused. rVSV-EBOV-nimelist vaktsiini hakati välja arendama juba kümme aastat tagasi.
Vaktsiini geneetiline «selgroog» on vesikulaarne stomatiidi viirus, mis teeb kariloomad haigeks, ent inimesi ei mõjuta. Loe täpsemalt SIIT.
Ehkki tulemused ei päästa juba oma elu kaotanuid, on see tervishoiuekspertide sõnul ikkagi väga oluline tulemus, sest järgmise puhangu jaoks on vaktsiin olemas.
Efektiivsusest hoolimata on vaktsiini miinus tõsiasi, et see aitab kahest enim levinud viiruse variandist vaid ühe vastu ning kaitse ei pruugi olla pikaajaline. Lisaks sellele kogesid mõned vaktsiinisaanud kõrvaltoimeid nagu lihas-ja peavalud. Siiski peetakse vaktsiini leidmist triumfiks.


authors:
Riin Aljas
Teadustoimetuse Juhataja
Foto
Margus Ansu

description: Kõik Eesti võistkonna liikmed pälvisid kõrge tunnustuse, esmakordselt saadi ka kuldmedal, mille tõi koju Tallinna Reaalkooli 12. klassi õpilane Taavet Kalda.

title: Eesti õpilased tegid rahvusvahelisel astronoomia ja astrofüüsika olümpiaadil ajalugu


description: Inimkõne aluseid uurides avastasid teadlased ka mooduse, kuidas nahkhiirte omavahelisi kõnelusi mõista.

title: Mõistame loomakeelt? Teadlased tõlkisid nahkhiirte vestlused

maintext:
Nahkhiired on parajad suhtlejad. 20 – 30 aastaseks elavad loomad paiknevad suurte kolooniatena ja nii on suhtlus nende jaoks ülioluline ellujäämise vahend. Peamiselt suhtlevadki nad hüüete kaudu, seni pole nende sisu kohta aga palju teatud.
Nüüd väidavad aga Aafrikas ja Lähis-Idas elutsevaid egiptuse öötiibureid uurivad teadlased, et nahkhiirte kõne on neile sedavõrd arusaadav, et pole küsimustki millised loomad omavahel vaidlevad, milles on küsimus ja missuguse tulemuseni vestlus jõuab. Asi on seda huvitavam, et nahkhiirte kõne uurivad nad hoopiski inimkõne saladuste lahendamiseks. Töö tulemused avaldas ajakiri Scientific Reports.
Nahkhiiri uuriv teadlaste rühm lindistas 75 päeva vältel 22, kahte gruppi ja erinevatesse puuridesse pandud, nahkhiire häälitsusi. Video materjali analüüsides suutsid nad aru saada, missugused hiired üksteisega rääkisid, mis oli vestluse tulemus ning millal käis jutt unest, toidust, kehaasendist ja paaritumisest.
See õnnestus tänu targale masinale. Kõne tuvastamine lähtub nimelt algoritmidest, mida on seni kasutatud inimhääle mõistmiseks. Enamasti õpivad need masinad neile ettesöödetud lindistatud materjali põhjal, üritades kõnest mustreid üles korjata. Nüüd treenisid teadlased aga algoritmi seitsmelt emaselt nahkhiirelt kogutud häälte põhjal – kokku lasti masinal analüüsida ligi 15 000 nahkhiire hüüdu. Lisaks sellele kasutati videomaterjali samade nahkhiirte häältega. Masin sai nii targaks, et suutis 71 protsendilise täpsusega aru saada, missugusele nahkhiirele konkreetne hüüd kuulus. Lisaks sellele sai see väiksema täpsusega aru ka sellest, missugusele loomale hüüd mõeldud oli ning kas pärast vestlust lähevad nahkhiired üksteisest eemale või mitte.
Loe pikemalt siit.