title: Häid lambaid mahub palju

maintext:
Tartu Raekoja platsile on «kasvanud» taas romantiline jõulueelne kiigemets ja pühapäeval, 1. advendi pärastlõunal süttisid kaunistused jõulupuul ja raekojal. Esimese advendiküünla süütasid Tartu praostkonna praost Ants Tooming ja linnapea Urmas Klaas. Kuigi tuul nõudis hoolt leegi hoidmisel, tuldi sellega toime. Ei tea, kuidas tuulega mujal Eestis hakkama saadi, aga küllap leidis sarnane advendialguse üritus aset väga paljudes Eestimaa paikades. Siseneme jõuluootuse aega, valmistame oma südameid ette rõõmuks ja lootuseks Issandas.
Vaid mõned päevad enne 1. advendipühapäeva, eelmisel kolmapäeval sai alguse veel üks rada: ametisse astus Jüri Ratase juhitud valitsus. Uue valitsuse moodustasid Eesti Keskerakond, Sotsiaaldemokraatlik Erakond ning Isamaa ja Res Publica Liit. Mitte kaua aega tagasi ei kujutanud paljud ette sellist valitsuse kooslust ja küllap on palju neid, kes siiani kahtlevad.
Külastasin eelmisel nädalal MTÜd Iseseisev Elu, kus juhataja Maire Koppeli kabineti seinal oli huvitav lõuend. Ühel aastate eest toimunud ühingu sünnipäeval oli kokku kutsutud koostööpartnerid ja ka linnaisad. Hiljaks jäid kaks poliitikut: keskerakondlasest Vladimir Šokman ning Isamaa ja Res Publica Liidust Jüri Kõre. Kõik pidulised said võimaluse maalida, ent järele oli jäänud vaid üks puhas lõuend. Hilinejatel oli erinevaid võimalusi, ent ühine otsus oli, et lõuendit jagatakse. Nüüd kaunistabki MTÜ Iseseisev Elu juhataja kabineti seina maal, millest pool katab sõnum, et häid lambaid mahub palju … ja teist poolt lillekimp koos heade soovidega sünnipäeva puhul. Ühingu juhataja Maire Koppel jutustas seda kui head näidet, kuidas esmapilgul võimatu võib võimalikuks saada. Anname siis meiegi uuele valitsusele võimaluse teha edasiviivaid otsuseid ja aidata kaasa Eestimaa arengule.
Kätlin Liimets


title: "Levašovo memoriaalkalmistu" on eesti keeles ilmunud

maintext:
23. novembril esitleti Eesti Muinsuskaitse Seltsis eesti keelde tõlgitud brošüüri «Levašovo memoriaalkalmistu».
Anatoli Razumovi koostatud brošüür on vene keeles ilmunud juba neljas trükis, viimane 2012. aastal, see on tõlgitud inglise, saksa, soome ja itaalia keelde. Esitlusel osales ja kõneles brošüüri autor, massirepressioonide uurija Anatoli Razumov Peterburist.
Levašovo asub Peterburi Viiburi linnaosa põhjaservas. Sealses metsatukas on kõrge plankaiaga ümbritsetud endine NKVD salajane matmispaik, kuhu toodi Leningradis hukatute laipu 1937. kuni 1954. aastani. Ametlikel andmetel hukati nendel aastatel Leningradis 46 771 inimest, neist 40 485 poliitilistel põhjustel. Enamik hukati Stalini suure terrori aastatel 1937–1938, sealhulgas eestlasi 4561.
Levašovo matmispaik oli salastatud objekt kuni 1989. aastani, alles siis sai üldsus teada, mis siin toimunud oli, ja siia otsustati rajada memoriaalkalmistu. Järgnevatel aastatel on memoriaalkalmistule paigaldatud hulgaliselt mälestusmärke: poolakatele, juutidele, sakslastele, soomlastele, norralastele, venelastele, ukrainlastele, valgevenelastele, itaallastele, lätlastele, leedulastele, nunnadele, katoliiklastele, kurttummadele, karsklastele, energeetikutele jne.
Eestlastele pühendatud mälestusmärk valmis Eesti Vabariigi Peterburi peakonsulaadi ja eraannetajate tellimusel ning avati 1999. aastal. 2015. aasta suvel paigaldati selle kõrvale mälestustahvel Kingissepa rajooni Simititsa eestlaste asundusest pärit 45 mehele ja 8 naisele, kes hukati NKVD poolt aastatel 1937–1938 kui spioonid, terroristid, diversandid ja kahjurid.
Venemaa rahvusraamatukogu kirjastuse poolt Vürst Vladimiri peakiriku annetuste toel välja antud «Levašovo memoriaalkalmistu» on illustreeritud hulga fotodega ja annab 45 leheküljel ülevaate nii memoriaalkalmistust kui ka stalinlikest repressioonidest Leningradis ja ümbruskonnas.
Täpsemat teavet Stalini suure terrori aastatel hukatute kohta saab Anatoli Razumovi seni 13 köites välja antud teatmikust «Leningradskii martirolog» (Leningradi martüürium). Eesti Vabariik tunnustas Anatoli Razumovi aastatepikkust tööd massirepressioonide uurimisel 2012. aastal Maarjamaa risti teenetemärgiga.
Peterburis toimus eestikeelse «Levašovo memoriaalkalmistu» esitlus juba 30. oktoobril, poliitiliste repressioonide mälestuspäeval, mil Peterburi linnavalitsus korraldab traditsiooniliselt mälestusürituse Levašovos, kus toimub pärgade asetamise tseremoonia. Üritusel osalesid Peterburi Jaani kogudus ja Peterburi Eesti Kultuuriselts, samuti Eesti Vabariigi peakonsulaat eesotsas peakonsul Jaanus Kirikmäega. Eestlaste mälestuskivi juures pidas mälestusteenistuse õpetaja Enn Salveste.
Peep Pillak,
tõlkija

fasttext_language: et


title: Peegel peeglis

maintext:
Jalg raske ja raske on rada,
kui üksinda taeva all samme sead.
Vahel üürike rõõm, kui saad helistada,
tunda läheduslaineid,
küll tahaks kallitel paitada pead!
Hea rändur, hea on tajuda, mõelda:
kuhu iganes lähed – Tema on lähedal.
Oled levis, limiiti on lõputult, aku peab.
Mis hingel ja hingest öelda otse saad ära.
Tasane tuulehoog pikalt silitab pead.


title: Tallinnas arutati Peterburi Jaani kogudusega seonduvat

maintext:
Ingeri kiriku piiskop Aarre Kuukauppi viibis 12.–13. detsembrini Tallinnas, et kohtuda Eesti luterliku kiriku esindajatega.
EELK poolt osalesid kohtumisel peapiiskop Urmas Viilma, piiskop Tiit Salumäe, misjonikeskuse juhataja Leevi Reinaru, assessor Kadri Eliisabet Põder, rahvusvaheliste ja avalike suhete assistent Eva-Liisa Luhamets, Peterburi Jaani koguduse teenimise eest vastutav õpetaja Enn Salveste ja Peterburi Jaani koguduse diakon Hannu Keskinen. Ingeri kiriku poolt osales kohtumisel ka välissuhtluse eest vastutav Jukka Paananen.
Piiskop Aarre Kuukauppi oli lahkelt enne Peterburi naasmist nõus andma intervjuu Eesti Kirikule.
Piiskop Kuukauppi sõnul arutati Peterburi Jaani koguduse tulevikku, ennekõike seda, kuidas säilitada seal paremini eesti identiteeti ja tugevdada koguduse tegevust nii, et kogudus oleks piisavalt jätkusuutlik. Oluline on, et kogudusel oleks tegutsev juhatus. Käsitleti ka koguduse ja Eesti Kontserdi suhteid. Kohtumisel kinnitati üksteisele, et tööd tuleb jätkata ja eesti identiteeti on vaja hoida.
Ingeri kirik tõi koosolekul esile ka omapoolse soovi, et Jaani kirikus oleks piisavalt venekeelset tegevust, mis on vajalik selleks, et kogudusse võiks tulla noori, kes ei oska eesti keelt. Koguduse vaimuliku tegevuse kõrval võiks piiskop Kuukauppi meelest Jaani kiriku juures anda ka keelekoolitust, et tugevneks koguduseliikmete eesti keel ja identiteet.
Venekeelseid jumalateenistusi on alustatud eksperimendina ning Ingeri kirik leiab, et see on hea ja vajalik. Samas ei tohiks Kuukauppi hinnangul vähendada eestikeelse töö mahtu. Veebruaris kohtutakse taas ja arutatakse teemat edasi. Piiskop Tiit Salumäe külastab siis ühes Eesti delegatsiooniga Peterburi.
Kohtumisel arutati ka Eesti Vabariigi 100. aastapäeva tähistamist Peterburi Jaani koguduses. Aastapäevaüritustele tuleb peapiiskop Urmas Viilma ning Peterburis tähistatakse Eesti juubelit järgmise aasta aprillis.
Samuti oli oluline teema reformatsiooni 500. aastapäeva tähistamine Peterburis, kuhu on kaasatud ka Peterburi linn sealse religiooni ajaloo muuseumi kaudu. Religiooni ajaloo muuseum on reformatsiooni juubeli tähistamisel toeks nii ruumide kui ka arhiividega.
Kaido Soom


title: Kord saab kõik avalikuks

maintext:
Pooleteise nädala eest jõudis üldsuseni uudis, et avastati vanim Eestis olev ikoon, Tallinna Nikolai kirikus asuv 15. sajandi Novgorodist pärinev pühapilt. Kuidas pühapilt Moskva relvameistriteni jõudis ja ülevärvituna 1686 valminud ikonostaasi sai, jääb siiski teadmata. Tänu uuringutele sai kunstnik Nikolai Kormašovi (1929–2012) kahtlus kinnitust. Ees seisab suur töö: pealmise maalikihi eemaldamine ja kandmine uuele tahvlile, et säilitada mõlemad taiesed.
Minu eelmise ringvaate kirjutamise ajast on möödunud kolm nädalat. Arutelu suure raudtee ehitamise ümber on hoogu juurde saanud ja 12. detsembri Õhtulehes, päev enne suurtrassi arutelu riigikogus, kirjutas Igor Gräzin: «Riik ehk ametnikud ja muud riigilähedased inimesed pole huvitatud Rail Balticust, vaid selle ehitamisest ja selle ümber liikuvast rahast ning asjadest, ja et neid oleks palju ja nad kestaksid kaua. [--] Valmis Rail Balticust aga erilist kasu ei ole. Töökohti tuleb ehk paarsada (piletimüüjad, vagunipesijad, teetöölised ja suurem hord turvamehi), vedada pole miskit ei Soomest ega Eestist – meie mahud on teada ja Soome veab üle 90% meritsi ja pole põhjust tulla raudteele seiklema. Hind, mida võõraste asjade meie hoovist läbivedamise eest küsida, ei saa olla kuigi suur.» Riigikogus teema püstitanud EKRE fraktsiooni esimees Martin Helme kinnitab, et kõnesolev projekt viib Eesti riigi pankrotti.
Vahel saab Jumala plaanide üle imestada. Kevadel 1959 põles Halliste kirik ja varemete uurimisel selgus, et põlenud põranda all olid säilinud varasema kiriku müürid. Veel olulisem on aga, et 30 aastat varemetes seisnud pühakoda oli inimestele kallis ja Kalev Raave oli see mees, kes alustas pühakoja ülesehitamist. Jumala vägi sai taas avalikuks 21. detsembril 1991, kui pühitseti Halliste Püha Anna kirik kui uue vabaduse sümbol.
Rita Puidet


title: Kui muinasloost saab tõelisus

maintext:
«Minu jaoks on see üks imeilus muinasjutt,» ütles mees, kes juba aastaid tagasi leeris käis. «Venna lastele oli ristiisa tarvis.» Ei möödu praegugi jõuluõhtu ega matused ilma kirikuta, aga muul ajal on ikka rohkem traktorit tarvis. Ja töölisi. Ja PRIA toetust.
Umbes niisugune on jõulu- ja piiblilugu mõnegi inimese jaoks. Väga ilus lugu. Üks proua tänas mind südamest pärast matusetalitust. Ta lisas, et ta küll Jumalat ei usu ja piiblilugu peab muinasjutuks, aga niivõrd ilusaks muinasjutuks, et tahab ikka ja jälle seda kuulda. «Kui sa vaid teaks,» ütlesin ma, «kui ilus on see tegelikult, päris elus.» Ei tea, kas ta sellest aru sai.
Rein Taagepera kirjutab oma mälestusteraamatus «Määravad hetked»: «Olen ametlikult edasi selle kiriku liige, millesse sündisin. Mängin kaasa jumalamängu, nii nagu paljud jumalauskujad mängivad jõuluvanamängu. Suhtun mõlemasse mängu heatahtlikult. [--] Katoliiklikke maid külastades astun ikka sisse kirikuisse. [--] Kui Tartus olen juhtunud üksi elama, siis olen korrapäraselt käinud Pauluse kirikus, kuhu tädi Valtman mind juba kolmeaastaselt kaasa võttis.»
Lugesin seda tsitaati õieti Toomas Jürgensteini artiklist ja olin pisut kohkunud. Kas tõesti võib olla, et tulevane professor kaotas koos usuga jõuluvanasse ka usu Jumalasse? «Mängin kaasa jumalamängu …»
Jõuluvana on muidugi mäng, mis viitab sündmustele ajaloos. Mäng sisaldab sümboleid, mille läbi õpime Jumalat paremini tundma. Lapsed õpivadki mängu kaudu. Lastele fantaasiat keelata oleks ülekohtune, sest laste maailmas on fantaasial erakordselt oluline koht aju arenguks ja õppimiseks. Pealegi on tõeliselt vahva, kuidas lapsed ennast kokku võtavad, laulavad ja neil on tore. Suur osa vajalikke oskusi tuleb lapseeas ju mängu kaudu, kuhu kuuluvad ka päkapikud ja jõuluvana.
Mängul on asendamatu koht ja tegelikul elul niisamuti. Piir nende kahe vahel jookseb paraku uskmatu jaoks ühes, uskliku jaoks teises kohas. Ateistile on kõik vaimne mäng: jumal, inglid, jõuluvana – vahet pole. Tasahilju võib ka kristlaste sekka hiilida uskmatu käitumine. Piir mängu ja elu vahel peab uskliku jaoks niisama selge olema, nagu see on selge uskmatule. Sest tõde ei ole mäng. Näiteks palve ajal me ei mängi.
Mängides jõuluvanamängu mängivad lapsed ja täiskasvanud üheskoos. Kui mängureeglid on suurtele ja väikestele erinevad, on mäng ebavõrdne – kui lapsed ei arva end mängivat, aga suured mängivad, siis ei mängita enam koos, vaid suured mängivad väiksematega ja väiksematel ei jää üle muud kui uskuda ja hiljem oma lapselikus siiras usus pettuda.
Suured ei peaks kahtlema, kas lapsed oskavad mängu sisse elada. Oskavad küll. Selleks, et mängida koos jõuluvanamängu, ei pea lastele valetama.
Varem või hiljem on pilt selge. Siis öeldakse, et jõuluvana ei ole olemas, kuigi tegelikult ju on. Vatist habemega onu ongi jõuluvana. Selline ta meil mängus ongi. See, mida enam olemas ei ole, on aga jõuluvana, kellesse lapsed uskusid. Siis ei asenda seda enam keegi, kes punase kuue selga tõmbab.
Jõuluvanasse ei pea uskuma. Laste usulise segaduse vältimiseks võiks algusest peale lastele päkapikkude ja jõuluvana kohta tõtt rääkida, et see on vahva mäng. Aga Jumalasse tuleb uskuda, sest usu kaudu päästetakse meid hukatusest igavesse ellu koos Jumalaga.
Kui lugesin tsitaati Taagepera mälestustest, tekkis mul küsimus, kas mängu ja päriselu vahelise piiri hajumine võib tõesti omada nii tõsiseid tagajärgi. Miks on usk Jumalasse taandunud tema jaoks samale pulgale usuga jõuluvanasse?
Kui aga usk jõuluvanasse otsa saab, on õigustatud küsimus, kas Jumalaga on sama lugu. Kui jõuluvana, keda me oma silmaga nägime, ei olnudki see, kellena isa ja ema teda esitlesid, kas peaksime siis uskuma nendesamade isa ja ema juttu Jumalast, keda keegi näinud ei ole? Lugu on küll ilus, kuid kas ka tõsi?
Liliann Keskinen jutustas mulle, kuidas ta leidis koolipõlves tee pühapäevasele jumalateenistusele. Ta kirjeldas oma usuletulekut ja ütles, et peamine küsimus tema jaoks oli, kas see, mida kirikus tehakse, on täiskasvanute mäng või on kõik päriselt nii nagu Piiblis kirjas. Õnneks jätkus Liliannil visadust käia kirikus seni, kuni ta vastuse kätte sai – see on päris, see on tõeline. Täna on Liliann misjonitööl, et kuulutada kõigile: see, mida Piibel kõneleb, on ehtne!
Ma soovin, et veel paljud avastaksid ennast selle rõõmusõnumi tõelisuses, mida Jumal oma Pojas Jeesuses meile on ilmutanud, kuid mida otsijad hinged tihti vaid arglikult muinasjutuks julgesid pidada. See on tõesti tõsi. Ma usun, et see on erakordselt rõõmus avastus. Soovin tõsikindlat usku ja piiritut mängurõõmu!
Kristjan Luhamets,
kolumnist


title: Arne Hiob esitleb Tallinna Jaani kirikus oma uut raamatut

maintext:
Reedel, 9. detsembril kell 14.30 esitleb õpetaja Arne Hiob Tallinna Jaani kirikus oma uut raamatut «PATMOS. Johannese ilmutusraamat ja meie tänapäeval».
Autor on öelnud, et käesolev raamat asetub kolmandana triloogiasse, kus iga teos on seotud isiklike külastuste ja muljetega ning seda saatva uurimistööga. Eelmised raamatud on «PÜHA MAA, juudid ja Jeesus» (2012) ning «ROOMA, apostlite pärand ja Maarjamaa» (2014).
Arne Hiob selgitab: «Pühalt maalt Iisraelist alguse saanud usurännak, mis kulges läbi Rooma, jõudis viimaks välja Patmosele. Sellel Egeuse mere saarel anti Johannesele ilmutus, kus Piibel vaatab nägemuste ja ettekuulutuste kaudu iseendast kaugemale. Vaevalt ükski muu Uue Testamendi raamat, kui neli evangeeliumi välja arvata, on võlunud ja inspireerinud oma lugejaid nagu Johannese ilmutusraamat.
Ilmutusraamat võtab luubi alla maailmaajaloo, avades seda tuleviku ja igaviku suunas, tõstes lugejate pilgu lahti maa pealt ja näidates, et taevases juhtimises on kõik kindlalt Jumala kätes. Hoolimata kurjuse rünnakutest mitmesuguste «metsaliste» maskide all on kurjal viimselt lõpp. Ühtlasi meenutab ilmutusraamat, et leigest armastusest ei piisa. Meid päästab ainult tõsine usk ja armastus.»
Esitlusel mängib ansambel Hortus Musicus. Ettekandele tuleb Andres Uibo «Apokalüptiline sümfoonia» Ilmutusraamatu 21. peatüki ainetel. Võimalus osta raamatut soodushinnaga ja hankida autori autogrammi.
Eesti Kirik


title: Kirik Võru keskel

maintext:
Advendiküünalt süüdates lubas Võru linnapea Anti Allas, et järgmisel aastal püstitatakse linna jõulupuu Katariina kiriku ümber taastatavale esindusväljakule, kus pühakoda senisest paremini silma paistab.
Otsekui eirates Võrumaa künklikku maastikku on Võru linn rajatud Otepää ja Haanja kõrgustiku vahele Tamula järve laugjale kaldale, raske tööga on ruutmeetri haaval siinset soist pinnast elutegevusele kõlblikuks muudetud. Olgu Tartu, Põlva või Haanja poolt linna sisenedes, ikka on kirik tooniandvaks maamärgiks.
Õieti on kirikuid kaks, luterlaste Katariina ja õigeusklike Ekaterina. Mõlema ehitusele nõusoleku andnud Vene keisrinna Katariina II ajal oli see toonaste linnaarhitektide taotlus: pühakojad paistku silma ja andku teada, et siinmail ristiusk aus on.
Kirik metsast välja
Nõukogude perioodil kujunes võõrvõimude soovil üle Eesti trendiks, et kirikud lasti metsa kasvada. Tegemist oli ideoloogilise kaalutlusega, et kristlik sõnum sakraalehitiste kaudu linnapildis domineerima ei jääks. Nõnda kujundati ka Võru ajalooline keskväljak pargialaks ning mõlemad kirikud jäid aastatega kõrgeks kasvanud pargipuude varju.
Aastaid tagasi lõigati puude seest välja õigeusu kirik, nüüd seisab sama ees luteri kirikul. Nimelt on otsustatud taastada ümber Katariina kiriku ajalooline keskväljak. Väljak, mille ühes otsas on õigeusu, teises luteri kirik ja millest kulgeb Tamula kaldani Katariina allee.
Paralleelselt linna esindusväljaku kujundamisega loodetakse korda teha ka kirik. Et koguda selleks vajalikku kapitali, asutati 2015. aastal SA Võru Katariina Kiriku Renoveerimise Fond. Idee luua sihtasutus tuli linnakodanikelt, fondi nõukogusse kuuluvad Võruga seotud isikud.
Linnale auasi
Võru linnapea Anti Allas kuulub renoveerimiseks ellukutsutud fondi nõukokku. Linnapea kinnitab, et tegemist on auasjaga, mis väljendab linna kodanikkonna enamuse seisukohta, et Katariina kirik, linna üks vanemaid ja kahtlemata väärikamaid hooneid, lihtsalt tuleb korda teha. Aastaid oli hoone seisukord päris kehv. Kogunisti ohtlik. Võimaliku varisemise hirmus oli kiriku fassaadi ees ka sisenemist keelav hoiatuslint. Anti Allas räägib, kuidas tuttavad nööganud teda sõbralikult, et millal meer kirikuesise lindi katki lõikab. Piinlik oli linnapeal ka möödunud suvel, mil võidupüha paraad toimus Võrus ning päeva alustati jumalateenistusega uuenduskuuri vajavas Katariina kirikus.
«Tegemist on maamärgiga, mille juures hea kohtuda,» nimetab Allas, lisades, et olgu kohalik või kaugemalt tulija, kiriku juurde leiab ikka tee. Ajalooliselt asub Võru kahe suure kihelkonna, Rõuge ja Põlva piirimail, mille tõttu pole linnakogudus kunagi silma paistnud liikmete rohkusega ning sellest tulenebki, et koguduse maksujõudlus ei luba üksnes oma jõududega kirikut korda teha.
Selleks saigi linnapea sõnul fond loodud ning tänase seisuga võib mõtte teostuse üle vaid rõõmu tunda. Fondi on juba laekunud 36 000 eurot. Riik toetas pühakodade programmist ja tänu sellele sai kahe aastaga kiriku katus korda.
Linnapea loodab linnavolikogus kaitsta ideed eraldada linna eelarvest fondi 28 000 eurot. Allas selgitab, et tegemist on sümboolse summaga, sest just selline arv oli kuldrublasid, mille Vene isevalitseja Katariina II kinkis Võru luteri kiriku ehitamiseks. Samuti loodab ta raha riigikogu nn katuserahast. Allas loodab, et järgmiseks suveks, mil plaanitakse ehitustöödega alustada, on fondis umbes 100 000 eurot.
Siht seob kogukonda
Fondist on esimene rahaeraldus tehtud, mille eest koostatakse praegu rekonstrueerimise projekti. Uue aasta algul kuulutatakse välja ehitushange kiriku fassaadi rekonstrueerimiseks. «Inimesed annavad, ja hea meelega, aga soovivad arusaadavalt näha, kuhu nende raha läheb,» rõhutab Allas, kes, olles ise küll Rõuge koguduse liige, ei pea paljuks oma linna kiriku hüvanguks annetust teha, sest «kirikule antud raha on alati hästi paigutatud kapital».
Linna ülesandena näeb Allas rahakogumise projektile usaldusväärsuse tagamist, garandi andmist, et raha kasutatakse sihtotstarbeliselt. Tema hinnangul seob siht kogukonna ühtseks rindeks.
Linnapeana tänab Anti Allas kõiki annetajaid. Ta rõhutab, et summa ei ole oluline. Ka euro väärtuses and viib projekti edasi. «Meie eesmärk on teha kirik korda, lootes, et kui ennast ise aitame, aitab meid ka Jumal,» räägib Võru meer.
Liina Raudvassar


title: Peapiiskopi kõne advendimõtisklusel Tallinna Piiskoplikus Toomkirikus 1. XII 2016

maintext:
Austatud eminentsid ja ekstsellentsid, daamid ja härrad, head õed ja vennad! Tervitan teid kirikukalendri tänase päeva pühakirjasalmidega, mis toovad advendiajale kohase Jõululapse sünniootuse sõnumi meieni üsna üllataval toonil. Piibli viimases raamatus, Ilmutusraamatus, ilmutab ennast Issand Kristus, kes ütleb: Vaata, ma tulen varsti ning toon igaühele palga, ma tasun igaühele tema tegude järgi. Mina olen A ja O, esimene ja viimane, algus ja ots! (Ilm 22:12–13)
Kui keegi peaks meile määrama möödunud aasta põhjal palga ning tasuma meile meie tegude järgi, siis milline oleks see tasu igaühele eraldi? Või meie riigile ja rahvale ning tema juhtidele? Või meie kirikule, tema liikmetele ja karjastele? Kardan, et omavahel me õiglases tasus kokkuleppele ei jõua, mistõttu peame andma ennast Jumala õiglase otsuse ja armu meelevalda. Ise saame siiski reflekteerida olnut ja tehtut ning analüüsida õnnestumisi ja ebaõnnestumisi.
Kohtumised võimuga
Mööduv aasta on olnud paljude kohtumiste aasta. Aasta alguses alustasin tutvumist riigikogu kõigi erakondade fraktsioonidega, et õppida tundma meie riigi olulisemaid otsustajaid ning omakorda tutvustada luterlikku kirikut ja jagada mõtteid ühiskonnas aktuaalsetel teemadel. Peamised küsimused, mis vajasid arutamist, olid seotud Euroopa rändekriisiga ja pagulaste jõudmisega Eestisse. Teemaks oli ka kooseluseadus ning vajadus aja mahavõtmiseks ja rahunemiseks; aktuaalne oli erakoolide tegevustoetuse küsimus ja kristlike koolide võimalik erisus Euroopa Liidu põhiõiguste harta kontekstis; intrigeeriv oli arutelu poliitilise katuseraha jagamise printsiibi ja sellega tekkivate probleemide üle. Sõltuvalt fraktsioonist tõstatus muidki olulisi küsimusi. Tähtsate kohtumiste ritta tuleb lisada loomulikult korduvad kohtumised peaministriga, mitme ministriga, õiguskantsleriga, riigikogu esimehega ja loomulikult Eesti Vabariigi presidendiga. Olgugi et kõik osapooled on neid regulaarseid kohtumisi pidanud vastastikku olulisteks ja vajalikeks, leidis üks ajakirjanik hiljuti, et peapiiskopi selline käitumine «näeb juba välja nagu 1990ndate stiilis katuse pakkumine».
Olen veendunud, et Eesti suurima valitsusvälise liikmesorganisatsiooni juhina ei ole mul sellisteks kohtumisteks mitte ainult õigus, vaid lausa kohustus. Luteri kirikul on endiselt kanda peaaegu saja aasta eest saadud rahvakiriku vastutus. See on samaväärne vastutusega, mida kannavad kõik eelnimetatud isikud ja institutsioonid Eesti rahva ja riigi ees. Seda vastutust kinnitav sümboolne kohtumine leidis augusti keskel aset siinsamas toomkiriku altari ees, kus Martin Lutheri peaaegu poole tuhande aasta vanuste Tallinna raele saadetud originaalkirjade kohale kummardusid nendega tutvuma Saksamaa liidukantsler Angela Merkel, Eesti Vabariigi peaminister Taavi Rõivas ja kiriku esindajana siinkõneleja. Siin altari ees kummardades olime võrdselt aukartlikud Euroopa paari tuhande aastase ning Maarjamaa 800aastase kristliku pärandi ja 500aastase protestantlik-luterliku pärandi ees.
Kohtumine reformatsiooni 500aastase pärandiga
Reformatsiooni juubeliaasta on loonud eeldused veel paljudeks imelisteks kohtumisteks ja suurepäraseks koostööks. Eesti kontekstis ei saa minna mööda vähekõneldud faktist, et reformatsiooni juubeliaasta puhul on Evangeelsete Kirikute Osadus Euroopas nimetanud Euroopa reformatsioonilinnadeks paljude teiste hulgas ka Tallinna ja Tartu. Juubeliaasta pidulik algus Tallinnas tõi lõikustänupühal Oleviste kirikusse kokku Eesti Kirikute Nõukogu liikmeskirikute juhid, lisaks Tallinna ja riigi esindajad ning pea pool tuhat kirikulist, kellele lisandusid Tallinna TV vaatajad. Märkimisväärsed olid sellel oikumeenilisel teenistusel kõnelnud justiitsminister Urmas Reinsalu sõnad: «Kristlik pärand ja väärtused teevad meist eesti rahva. Kui pöörame neile selja, siis rahvana oleme kaotanud oma hinge.» Sarnast mõtet jagas ka Tallinna linnapea kohusetäitjana abilinnapea Taavi Aas: «Oleme sündinud luterlike väärtustega toestatud kultuuriruumi ning meie väärtushinnangud on kujunenud Lutheri õpetusele tuginedes.» Tallinna linnavalitsus on oma reformatsioonilinna tiitlit vääristamas konkreetse teoga, asutades koos luteri kirikuga sihtasutuse, mille ülesandeks on ehitada Mustamäe linnaosa elanikele kirik. Mustamäe kirikuhoonest, mille ehituseks läheb juba uue aasta alguses, saab tõeline kogukonnakeskus koos kõigi vajalike tingimuste ja eeldustega tööks lastega, noortega, erivajadustega inimestega, eakatega ja kõigi teiste elanikegruppidega. Reformatsioonilinn Tartu aitab ette valmistada järgmise aasta maikuus Tartu Pauluse kirikus toimuvat kirikukongressi, millega tähistame Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku kui vaba rahvakiriku 100. aastapäeva. Igaüks meist saab aga reformatsiooniaasta puhul panustada omalt poolt õunapuu istutamisega, et järgida Martin Lutheri mõtet: Kui ka teaksin, et homme on maailma lõpp, istutaksin täna veel õunapuu.
Kohtumised vaimuga
Nii maailma kui ka Eesti jaoks olulisim oikumeeniline kohtumine lõppeval aastal toimus reformatsiooni 499. aastapäeval 31. oktoobril Rootsis Lundi katedraalis. Kohtujateks olid maailma katoliiklased ja luterlased, keda esindasid paavst Franciscus ning Luterliku Maailmaliidu president piiskop Munib Younan ja peasekretär õpetaja Martin Junge. Eestimaa katoliiklasi esindas Lundis, kus 12. sajandil pühitseti ametisse Eestimaa esimene piiskop Fulco, piiskop Philippe Jourdan ja luterlasi siinkõneleja. Katoliiklaste ja luterlaste ühine reformatsiooni meenutamine näitab, et tõeline leppimine on võimalik kõikjal seal, kus valitseb kristlik armastus ja koostöötahe. Selle leppimise kinnituseks allkirjastasime eelmisel nädalal koos piiskop Philippe’iga meie kirikute nimel ametliku kutse paavst Franciscusele, et ta külastaks meid 2018. aastal, mil Eesti Vabariik tähistab 100. sünnipäeva.
Samasuguse, ühtsusele ja üksmeelele kutsuva väega oli juunikuus Kreeta saarel toimunud õigeusu püha üleilmne sinod, kuhu kogunesid peaaegu tuhandeaastase vaheaja järel maailma õigeusu patriarhid ja iseseisvate rahvuskirikute juhid, teiste hulgas Eesti Apostlik-Õigeusu Kiriku metropoliit Stefanus. Sinodilt naastes rõõmustas metropoliit, et õigeusu maailm on avanud oikumeenia ukse rohkem kui kunagi varem. Armastus juhib alati konfliktist osaduseni. Kristlikel kirikutel on vastutus seda Kristuse nimel tõestada.
Kohtumised on iseloomustanud ka meie kiriku siseelu. Olen püüdnud arvukate rahvusvaheliste kontaktide ja visiitide kõrval leida aega enda kursis hoidmiseks eluga võimalikult paljudes Eestimaa paikades. Nõnda olen käinud «töövarjuks» mitmele Eesti kihelkonnakeskuse vaimulikule. Need on olnud südamlikud kohtumised ustavate ning liigset tähelepanu mitte taotlevate vaimulike ja nende peredega Suure-Jaanis, Keilas, Sangastes, Märjamaal, Järva-Jaanis, Valjalas ja Maarja-Magdaleenas. Lisaks arvukalt koguduste külastusi pidupäevadel ja ametikäikudel kõikides Eesti maakondades. Need kohtumised on juhtinud minu tähelepanu samale küsimusele, mida uus valitsuskoalitsioon on nimetanud üheks oma olulisemaks teemaks: see on Eesti jaoks kriitiline demograafiline olukord. Samavõrra aktuaalne on alkoholiprobleem, mille vastu ei saa ainult aktsiiside tõstmisega, vaid mille puhul tuleb keskenduda ka eeskuju andmisele, kasvatusele ja karskusideaali propageerimisele. Karskusel peab olema moraalne, mitte materiaalne mõõde!
Pärandi pärijad
Tühjenevate kirikute probleem on ühtviisi ka tühjenevate lasteaedade, koolide, rahvamajade ja külatänavate probleem. See on meie kõigi ühine mureküsimus. Tõsi, selle vahega, et tühjad kirikud jäävad kaitsealuste mälestistena kaunistama kohalikku maastikku ning vaimustama turiste ja palverändureid. Kahjuks lasub selle ilu ja pärandi hoidmine ainult kahanevate koguduste õlgadel. Riikliku programmi «Pühakodade säilitamine ja areng» aastasest vahendite mahust jagub tillukesteks töödeks paljudele kirikutele, mille eest oleme enam kui tänulikud. Samas, programmi üheks aastaks määratud vähem kui miljoni euro suurust mahtu umbes 400 kaitsealuse pühakoja vahel jagades tekib kiuslik küsimus, kas tõesti kaalub ERM või Tallinna Linnahall üles kogu ülejäänud rahva- ja muinsuspärandi. Pühakodade programmi mahu paari miljonini suurendamiseks, nagu ka Niguliste kiriku omandiküsimuse lahendamiseks ei ole vaja muud kui poliitilist otsustusjulgust. Julgust pole vaja mitte selleks, et teha õige otsus, vaid selleks, et teha õiglane ja südametunnistuse häält kuulav otsus.
Riigi südametunnistus
Kas riigil on südametunnistus? Pean tunnistama, et lootustandvaid märke selle olemasolust on alati olnud. Narva Aleksandri kiriku päästmine pankrotipesast riigi ja kiriku koostöös on üks riigi südametunnistuse märkidest. Tol hetkel esindasid otsusekindlalt seda südametunnistust tollased reformierakondlastest peaminister Taavi Rõivas ja siseminister Hanno Pevkur, kellele luteri kiriku nimel täna eraldi tänusõnad ütlen. Kuidas saab olema riigi südametunnistusega uue koalitsiooni puhul, näitab lähitulevik. Tänusõnad Narva Aleksandri kiriku päästmise eest kuuluvad ka kõigile nimelistele ning anonüümsetele annetajatele, nii üksikisikutele kui ettevõtjatele, kelle abita poleks luteri kirik saanud oma osa kirikuhoone väljaostmisel maksta. Tänu ühistele jõupingutustele sai see ime siiski teoks. Narva linn on pärast seda otsust saanud uue luteri koguduse, kes paari nädala eest pidas vahepealse kiriku sulgemise järel esimese jumalateenistuse Narva Aleksandri kirikus. Olgugi et riigil, kelle omandis hoone on, puudub endiselt visioon hoone tulevikust, on see kirik saanud taas Narva luterlaste, nii eesti-, soome- kui venekeelse koguduse pühakojaks. Aastavahetuseks pannakse üle linna helisema ka Narva Aleksandri kiriku seni vaikinud kell, et anda märku – luterlik kirik on Narvas kohal.
Kohtumine inimestega
Kiriku kohalolu peab olema loomulik kõikjal, kus on inimesed, sest kiriku ülesanne on jagada rõõmusõnumit ja teenida ligimest. Nõnda on luteri kirik oma koguduste ja allasutustega saatmas ja toetamas inimesi kogu nende elukaare vältel. Nii täidame Kristuse käsku olla üksteise teenijad ning hoolida ligimesest ja tema vajadustest. Nõnda toimub see näiteks Risti koguduses, kus tervitati hiljuti esimest pagulastest muslimiperekonda; Peeteli koguduses, kus hoolitsetakse tänavalaste eest; diakooniahaiglas, kus inimese valude- ja vaevadevaba elu väärtustatakse tema viimse hingetõmbeni; perekeskuses, kus leevendatakse perevägivalla ohvrite ja lahutatud paaride hingevalu; koguduste supiköökides ja kasutatud rõivaste jagamispunktides; hooldekodudes ja haigemajades; ka kristlikes lastehoidudes ja lasteaedades ning koolides. Samuti 70. aastapäeva tähistanud Eesti vanimas kõrgkoolis EELK Usuteaduse Instituudis – kiriku haridus- ja koolituskeskuses. Kaplanid teenivad ustavalt nii kaitseväes kui Kaitseliidus, politsei- ja piirivalveametis ning vangimajades. Kirik Kristuse esindajana peab olema kohal seal, kus on inimesed.
Homsed kohtumised
Mitmekultuurilises ja multireligioosses maailmas, mis on oma eripalgelisusega esindatud ka Eestis, peame riigi ja rahvusena kestmajäämiseks identifitseerima mitte võõraid ja külalisi, kes siia tulevad või kellega me kokku puutume, vaid iseennast. Selleks peame loobuma arusaamast, et usk on isiklik asi. Kui see on isiklik asi, oleks see võrreldav valgusega, mis pannakse vaka alla. Jeesus aga ütleb, et lampi ei panda vaka alla, vaid lambijalale. Ta ütleb oma järgijatele: Nõnda paistku teiegi valgus inimestele, et nad teie häid tegusid nähes ülistaksid teie Isa, kes on taevas (Mt 5:16).
Kui inimesed, olgu omad või võõrad, meie ümber ei tea, et me oleme kristlased, sest meid ei saa eristada näo- või pearätikute järgi, siis millest inimesed teavad, kes me oleme? Meie rahva kristlik usk ja sellest tulenev kristlik elu peab olema kuulda ja näha. Nõnda ka meie tänane rõõm, meie advendiootus, meie soov tähistada just kristlikke jõule, meie soov tulla jõuluõhtul ja muulgi ajal kirikusse, meie igatsus elada just kristlikul maal ja olla arvatud kristlike rahvaste sekka. Soovin, et alanud uus kirikuaasta tähistaks Eestimaa ja Eesti rahva jaoks usulist ärkamist ning ülestõusmist sellise suhtumise vastu, mis surub usklikud ja kiriku privaatsfääri, tagasi kirikumüüride vahele ning avalikkusest varjule. Me peame käituma Kristuse üleskutset järgides vastupidiselt, tulema nähtavalt ja äratuntavalt inimeste keskele.
Tänan kõiki, kes minu kutsele vastasid ning tänasel advendimõtisklusel ja vastuvõtul osalevad. Soovin teile kaunist advendiaja algust, rahu südamesse ja hinge ning rohket Jumala õnnistust!


title: Helsingi eesti kogukonna kirikliku teenimise probleem on lahenenud

maintext:
Pikka aega on olnud probleeme Helsingi eesti kogukonna kirikliku teenimisega.
Probleem lahenes 28. novembril toimunud koosolekul, mil Eestist sõitsid piiskop Tiit Salumäe ja misjonikeskuse juhataja praost Leevi Reinaru Soome, et kohtuda seal Helsingi koguduste liidu juhi Pentti Miettineniga, abijuhi Ilkka Sipiläineniga ja kirikuvalitsusest välissoomlaste töö juhiga Mauri Vihkoga. Piiskop Salumäe hinnangul oli koosoleku oluline otsus selles, et eestikeelse kogudusetöö tegemiseks on tagatud vaimuliku koht.
Seni teenis eestlasi vaimulik Mira Salmelainen, kelle töösuhe lõpeb 12. detsembril. Koosolekul arutati selle ametikoha täitmist. Koos Eesti luterliku kirikuga hakatakse sinna peagi otsima EELK vaimulikku. Soome osapool leiab, et kogudust, kus eestlasi teenitakse, pole mõtet vahetada, seega eestlastele suunatud kiriklik töö Helsingis jätkub ka tulevikus Alppila kirikus. Eestlased on selle kogudusega juba harjunud.
Tegu oli olulise sammuga eestlaste teenimisel Helsingis. Kahe kiriku koostöös asutakse teemaga tegelema. Ette on valmistatud kirikutevaheline leping, mida käsitleti töökoosolekul Helsingis ja mis oli lugemisel 29. novembril Tallinnas toimunud kirikukogul. Lepingut menetletakse veel mõnel EELK kirikuvalitsuse koosolekul. Kevadel käsitletakse lepingut Soome kirikukogul ja dokument kirjutatakse alla kevadel Tartus kirikukongressi ajal. Sellega saavad siis kahe hõimurahva luterlike kirikute suhted ametlikult reguleeritud.
Kaido Soom


title: Rohkem häid uudiseid!

maintext:
Arengud praeguses maailmas on kiired ja raskesti ennustatavad. Kui mõtleme sündmustele Eestis 2016. aastal, siis tuleb siingi tunnistada, et Maarjamaal on toimunud mitmeid ootamatuid arenguid, olgu siis tegemist presidendivalimiste või valitsuse vahetumisega. Meedia veskid jahvatavad seejuures halastamatult kõike. Milline on olnud luteri kiriku käekäik ja avalik kuvand peatselt lõppeval aastal?
Aasta kokkuvõtete tegemine seisab veel ees, kuid juba praegu võib öelda, et luteri kirikuga seonduv on olnud võrdlemisi sageli meedias esil, võib-olla isegi eelnenud aastatest enam. Peapiiskopi tuumakas jutlus iseseisvuspäeva jumalateenistusel, reformatsiooni juubeliaasta algus, kõrgetasemeline reformatsioonikongress rahvusraamatukogus ja paljud lokaalsema tähtsusega sündmused üle Eesti on arvatavasti tugevdanud kiriku mõju ning kasvatanud ka mainet.
Samas mõjutavad kiriku kuvandit negatiivselt sellised kaasused nagu Narva Aleksandri kirikuga seonduv segadus, hiljuti EELK Perekeskuse konverentsi järel esile kerkinud küsimus sellest, kuidas lahendada vägivaldses peresuhtes probleeme, või oktoobris ametisse astunud vabariigi presidendi ja kiriku avalik mõttevahetus. Kõigist neist on midagi olulist õppida.
Riigi ja kiriku suhted on Eestis head, töised ja toimivad, kuid avalikkuses kajastatu põhjal võib neist aeg-ajalt jääda äraspidine mulje. Osaliselt just seetõttu, et tasakaalustavat positiivset kipub jääma vajaka. Samas toimub kirikus ja ühiskonnas tervikuna kiriku abil väga palju rõõmustavat. Peame seda oskama ka ise rohkem väärtustada ning vajadusel meedia jaoks sobilikult n-ö pakendada.
Hiljuti kuulsin uudist ühest Suurbritannias loodud ajalehest, mille põhiline eesmärk on luua ja vahendada positiivseid uudiseid – negatiivset on turbulentses maailmas niigi palju. Ehk on see ka võimalik lahendus vahel kiiva kiskuvale kirikuga seotud teemakäsitlusele meie avalikus ruumis. Rohkem positiivseid uudiseid!
Pessimistid võivad siinkohal muidugi ohates nentida, et meediat ju ei huvita hea uudis, üksnes negatiivne müüb. Kui on sisuline ja hea uudis, millel on laialdane ühiskondlik puutumus, siis ületab see ka uudisekünnise. Positiivsed uudised kirikust oleks vastukaaluks ka neile, kes on huvitatud sellest, et kirikul ei oleks rolli Eesti ühiskondlikus elus.
Kirikuelu seest- ja väljastpoolt jälgides jääb kohati mulje, et kulutame palju aega sisemise tasakaalu hoidmisele. Probleemidega tegelemine ei ole nõrkuse tunnus ning on kahtlemata vajalik, kuid kui nende kütkesse jääda, on oht kaotada tähelepanu fookusest see, mis on kiriku tegelik ülesanne – juhtida inimesi pääsemisele ja tõe tundmisele – sellises maailmas, milles just siin ja praegu elame.
Kristel Engman,
kolumnist


title: EELK piiskop kuulutas välja jõulurahu

maintext:
Eesti Evangeelse Luterliku kiriku Tartu piiskop Joel Luhamets kuulutas Jõgeval välja jõulurahu.
Nii piiskop kui teised kõnelejad rõhutasid jõulurahu tähtsust keerulistel ja hirmutavatel aegadel, mil ainuüksi hommikustest uudistest võib kuulda mitmesaja inimese surmast üle maailma. Kõnelejad kutsusid üles jõulurahu ajal argimuresid kõrvale jätma ja üksteisest hoolima.
“Jõulurahu küll sisuliselt tähendab seda, et jõulupühi peaks rahulikult pidama ja jätma maha kõik argimured ja kiirustamise, aga jõulurahu tähendab ka seda, et me märkaksime vastu võtta seda andi, mida jumal tahab meile anda. Sest ega me alati ei tea, mida meil rahuks vaja on, la sellepärast me võime ka rahu otsida sealt, kus seda ei ole ja rahu otsides rahutust juurde külvata,” kuulutas Tartu piiskop Joel Luhamets.
Edasi vt ERR Uudistest.


title: Päikeseline hommik

maintext:
See oli väga ammu. 1950. a 1. detsembri hommikul lumine künka külg lausa kiirgas. Iga lumehelves sätendas päikese käes kõikvõimalikes värvides. See pilt on jäänud mu mällu ja mõtlen sageli ning elan uuesti seda läbi. Näen 15aastast poissi välja vaatamas meie varjupaigaks olnud sahvri kolmeruudulisest aknast.
Selles hetkes oli taandunud kõik valu, mis oli hinges kuhugi Siberi kaugusesse kistud isa ja laiali pillatud pere pärast, ning hirm, et meid võidakse tabada, sest pisut üle kuu aja eest olime seisnud Nõukogude sõduri automaaditoru ees, kuid Jumala ime läbi pääsenud.
Kirjeldatud elamus, nii kaugel ja nii lähedal, ärgitab küsima: aga jõulud, kas on see minevik või tulevik? Paljudele võib see olla minevikumälestus. Oli kord, aga mitte enam. Mina kogen, et mida enam see ülev pilt mu silmades sätendab, seda sagedamini ma küsin, kas kõik kaunis ja eriline on ainult seljataga. Ei, veelgi erilisem ja kaunim on ees. Mitte ainult jõulupüha ootuses, mis siis ühel hetkel minevikuks saab, vaid Jumala pühaduse hiilguse täiuslikuks saamises.
Kas tõesti silmad saavad seda näha? Jah, kindlasti! Aga sinu silmad? Või ei ole sul aega sellele mõtelda? Ometi on just praegu kõige õigem aeg mõtelda, on advendiaeg. Kuidas saaks jõulud tulla sulle, kui sa pole ette valmistatud? Kuidas saaks Jumala tulevik, tema igavik tulla sulle, kui sa pole ette valmistatud?
Kas paljudele närviliseks tegev ootuse aeg? Ent milline saab olla täitumine, kui oled rahutult mures? Sa mõtle, mis sind rahutuks muudab. Kas jõulud saaksid ka sulle olla Rahu Tooja maailma tulek? Mõtle temale ja anna sinusse tungivad rahutuse värinad ära endast, tema kätte. Pidin seda õppima juba poisikesena.
Siiski ei ole siiani see kunst mulle täielikult selgeks saanud. Kuid ikka ja jälle, kui mind nagu maad värisema panevad tõuked tabavad, pean end andma Tema kätte. Tema rahustab need värinad. Ära kurvasta, et see kordub, ja ära nukrusele maad anna, et oled ikka ja jälle õppija. See aeg tuleb, mil täielikult õpetatuks saad, siis kui näed kord seda igavese hommikupäikese kiirgust, mis kõik su ümber sedasi särama paneb, sellisel kombel, kuidas sa seda iialgi enne ei oleks aimanud.
Eenok Haamer,
Mustvee koguduse õpetaja 1963. aastast
Ja sündis, kui inglid olid nende juurest ära läinud taevasse, et karjased ütlesid üksteisele: «Läki nüüd Petlemma, et näha saada seda, mis on sündinud, mis Issand on teatanud meile!»
Ja nad läksid rutates ja leidsid Maarja ja Joosepi ja lapsukese, kes magas sõimes.
Aga nähes teda teatasid nad sõnumist, mis neile oli räägitud selle lapse kohta.
Kõik, kes kuulsid, panid seda imeks, mida karjased olid neile kõnelnud.
Ent Maarja jättis kõik need lood meelde, mõtiskledes nende üle oma südames.
Karjased pöördusid tagasi, ülistades ja kiites Jumalat kõige eest, mis nad olid kuulnud ja näinud. Kõik oli olnud nii, nagu neile oli räägitud. Luuka 2:15–20


title: Kirikuõpetaja: religioossus pole usukaugete eestlaste teadvusest kuhugile kadunud, muutunud on ainult selle väljendusvormid

maintext:
Mihkel Kukk, EELK Rapla Maarja-Magdaleena koguduse õpetaja
Igal aastal jõululaupäeval kuulevad miljonid inimesed üle kogu maailma taas tuttavat Jeesuse sünnilugu Luuka evangeeliumi 2.peatükist. Seda ka meie kodusel Maarjamaal, vaatamata sellele, et me ise kipume ennast tituleerima üheks kõige kirikukaugemaks ja usuleigemaks rahvaks Euroopas. Iseasi on see, kas ka nüüd, jõuluajal sellega just uhkustada tasub või peaksime seda pigem häbenema.
ga religioossus kui selline pole ju usukaugete eestlastegi teadvusest kuhugile kadunud. Muutunud on ainult selle väljendusvormid. Kui varem oli religioon kogu ühiskonna asi ning peaaegu kõik selle liikmed kuulusid mõnda kirikusse, siis tänapäeva trend on pigem kasvav individualism, kus ka usk, kui selline kipub üha enam inimeste privaatsfääri jääma. Mitte ainult Eestit, vaid kogu sekulariseeruvat Euroopat iseloomustab väljend believing without belonging ehk uskumine ilma kuulumiseta. See kõik ei ole enam seotud nõukogude ajast pärit hirmuga, kus jõuluõhtul kirikusse minek, rääkimata kogudusse kuulumisest oli paljude jaoks segatud kartusega, et äkki keegi näeb ja sellest võib tulla paksu pahandust.
Siiski saab statistiliselt mõõta saab ainult seda, mis seostub kuulumisega, kuigi samas võib eksisteerida ka kuulumist ilma uskumiseta.
Evangelist Luuka edastatud jõululoo märksõnaks on „ärge kartke!” Just nende sõnadega alustab Petlemma lähedal öises valvekorras olevatele karjastele ootamatult ilmuv Issanda ingel oma teadet Päästja sünnist. Luuka kui ainsa mittejuudist evangelisti poolt kirja pandud Jeesuse sünniloo kulminatsiooniks ongi minu jaoks ingli kohtumine karjastega, kes kuulusid tolleaegse ühiskonna kõige madalamasse seisusesse ja kellel puudusid seetõttu ka paljud Rooma riigi kodanikuõigused. See, et maailma võimsaim mees keiser Augustus andis käsu rahvaloenduse korraldamiseks oma impeeriumis, mis omakorda tähendas Joosepi ja lapseootel Maarja jaoks pika ja tülika teekonna ettevõtmist Galilea Naatsaretist üles Juudamaale Taaveti linna Petlemma, on evangelisti jaoks pigem nagu illustreerivaks kontrastiks järgnevale.
Jõuluevangeeliumi kuuldes peaks see meid panema mõtlema selles suunas, kas ja mida meil sellest loost õppida on.
Edasi loe Delfist.


title: Mälestati õpetaja Vello Salumit

maintext:
Pilistvere kihelkonnapäev oli pühendatud Pilistvere Andrease koguduse õpetaja Vello Salumi (5.7.1933–30.11.2015) mälestusele.
Vello Salumi tööd jätkav diakon Hermann Kalmus ütles, et kohalikud omavalitsused toetasid kihelkonnapäeva, mis oli Salumi ellu kutsutud traditsioon, pühendamist tema mälestusele. Päeva juhtmõte pärines mälestatavalt: meeleparandus ja maaparandus on väga sarnased, kui need hooletusse jätta, siis läheb asi raisku.
Oma eelkäijale mõeldes ütles Kalmus, et Pilistvere on hea näide selgest Jumala sõnumist inimesele: «On üks nurgatagune kiriku koht, üsna väikseks jäänud, tuleb radikaalne pastor, kes aetakse mujalt ära, ja ta näitas siin, mida on võimalik teha usus nii ühiskondlikult, poliitiliselt, ehituslikult kui ka töös inimestega.»
Rahvamajas toimus ka Raul Rajangu maalitud Vello Salumi portree esitlus. «Raul Rajangu oli Salumi kasvandik,» nentis Kalmus. Edaspidi leiab maal koha pastoraadis Vello Salumi toas. «Toast ei saa muuseum, vaid külalistetuba, kus on Vello mööbel ja raamatud,» jagas Kalmus.
Äksi kihelkonnas sündinud Salum õppis esmalt EPAs maaparandust. 1961 asus õppima usuteaduse instituuti. Ordineeriti 16. juunil 1970 ning teenis Ambla, Aegviidu ja Järva-Madise kogudust. Nõukogude võimu vastasuse tõttu võeti talt 1981. aastal teenimisõigus, mis ennistati 1983. aastal, mil algas töö Pilistveres.
Vello Salum oli Eesti Muinsuskaitse Seltsi ja Pilistveres asutatud ERSP asutajaliige. 1990–1992 kuulus ta Eesti Komiteesse ja oli 1991–1992 Põhiseaduse Assamblee liige. Teda tunnustati Riigivapi III klassi teenetemärgiga, Viljandimaa vapimärgiga ja EELK Teeneteristi III järguga.
Kätlin Liimets


title: Teoloog riigikogus: teie, meie rahva juhid, küllap küsite endalt: millist sõnumit tahame ise kanda, kehastada?

maintext:
Austatud kõrged koosviibijad, daamid ja härrad! Luuka evangeeliumis on lugu Jeesuse sünnist, mida loetakse igal jõuluõhtul kirikutes. Ilma selleta ei ole jõuluteenistus mõeldav. Jutustus on üksikasjadeni meeles ka neil, kes muidu eriti palju piiblist ei tea. Tuttav jõuluevangeelium ning kaunid laulud “Püha öö”, “Üks roosike on tõusnud” ja “Neil karjastel väljal” ei pea jõuluõhtu teenistusel andma uut informatsiooni, pigem tagab nende ikka ja jälle kuulamine kirikus pühaliku fiilingu, ütles teoloog Toomas Paul oma kõnes 14. detsembril riigikogus toimunud 15. Eesti palvushommikusöögil.
Jõulukirikut võib võrrelda laulupidudest osa võtmisega. Me siirdume hetkeks oma argipäevast teise reaalsusesse.
Kuulsime sama lugu ka täna hommikul. Aga, eks ole – täna on meie tunded tüki maad kainemad kui jõuluõhtul. Ja see annab võimaluse rahulikult analüüsida, mida siis jõulusõnum, Jumala hea sõnum inimkonnale, tähendas toona, ning mida ta ütleb meile.
Sõnum ja saadik kuuluvad lahutamatult kokku. See on eriti ilmne, kui mõelda kreeka keelele. Sõna “ingel” – ἄγγελος, on ‘saadik, sõnumitooja’; ‘käskjalg’ (Lk 9:52); ‘maakuulaja’ (Jk 2:25) jne. Verbist ἀγγέλλω ‘kuulutama, teatama’ tuleb ἀγγελία ‘sõnum’ (1Jh 1:5) ja rida muid derivaate, millest praeguses kontekstis tasub mainida “evangeeliumi” – εὐ-αγγέλιον on ‘hea sõnum, rõõmusõnum’ ning “evangelist” – εὐαγγελιστής, ‘hea sõnumi tooja, rõõmusõnumi kuulutaja’.


title: Hõimurahvaste kogudusel külas

maintext:
Saranskis tähistati mokša-ersa koguduse 25. sünnipäeva.
Laupäeval peeti koguduses osadusõhtut koos Soome sõpruskoguduse esindajatega. Pühapäevasel pidulikul jumalateenistusel teenis koguduse õpetaja Andrei Vladimirov ning jutlustas piiskop Aarre Kuukauppi.
Moskvast umbes 650 km kagus asuvas Mordva vabariigi pealinnas Saranskis on ligikaudu 300 000 elanikku. Neist viiendik on meie hõimukaaslased mordvalased: ersad ja mokšad.
Algus oli EELKs
Kui mokša-ersa kogudus veerandsada aastat tagasi asutati, kuulus see EELKsse. Kogudus registreeriti 5. novembril 1991 toonase EELK peapiiskopi Kuno Pajula allkirjastatud avalduse alusel. 1992. aastal Ingeri kirik iseseisvus ning ka mokša-ersa kogudus läks üle selle alluvusse.
Aastaid käis kogudus koos seal, kus parasjagu võimalik oli. 1996. aastal osteti väike puust majake Titovi tänaval. Mõni aasta hiljem kerkis selle maja laiendusena palkidest kirikuhoone, mis pühitseti sisse 5. novembril 2001.
Toetust kiriku ehitamiseks saadi põhiliselt Ameerikast ja Soomest. Kuid oluline roll oli ka koguduse tollasel karjasel Mikiž Mišinil, kes käis ehitusfirmade ustele koputamas, paludes abi korras laenuks kraanat, veoautot või mõnd töömeest – sõltuvalt sellest, mida ehitusel just parasjagu tarvis oli.
Minu misjonärikarjäär algas just Saranskis, kus töötasin tähtajalise misjonisaadikuna aastail 1999–2001. Tegin seal laste- ja noortetööd nii mokšakeelses mokša-ersa koguduses kui ersakeelses Velmema (ülestõusmine) koguduses. Minu silme all kerkis toona ka kirik, mille pühitsemisele pärast Mordvast lahkumist spetsiaalselt kohale läksin.
Rõõmus taaskohtumine
Seekordsele koguduse pidulikule sünnipäevale sõitsin suure õhinaga. Minu viimasest käigust oli möödas kaksteist aastat ning olin kuulnud, et linn on vahepealsete aastatega palju muutunud. Põnevusega ootasin kohtumist tuttavate inimeste ja paikadega.
Linn oli tõesti muutnud, kuid inimesed olid ikka needsamad, armsad õed-vennad. Minu toonastest pühapäevakoolilastest ja noortest on nüüdseks saanud emad-isad, aga tore oli näha, et kogudus on nende jaoks endiselt oluline. Rõõmustav oli näha uusi inimesi ja kuulda, kuidas mitmed inimesed omavahel ersa ja mokša keeles rääkisid.
Need hõimukeeled on endiselt elavas kasutuses ning järelikult leiavad soomlaste eestvedamisel tehtava piiblitõlketöö tulemused ka kasutust. Uus Testament on mõlemasse keelde juba tõlgitud, nüüd tõlgitakse Vana Testamenti.
Laupäevasel osadusõhtul meenutati koguduse ajalugu ja kõneldi suhetest Soome sõpruskogudusega.
Pühapäevane jumalateenistus oli pidulik, piiskop jutlustas ning kohale oli tulnud koguduse neidki liikmeid, kes harvemini kodulinna ja -kogudusse satuvad.
Siis oli aeg sõnavõttudeks. Esmalt õnnitlesid kogudust piiskop ning sõpruskoguduse esindajad. Mina ise olin tervitussõnu öeldes koguni kolmes rollis: esindasin Soome Rahvamisjonit, selle organisatsiooni Venemaa töötegijaid ning olin ka koguduse endise laste- ja noortetöötegija rollis.
Soome piiblitõlkeinstituudi poolt tervitas kogudust selle enda kasvandik, nüüd Vana Tertamenti mokša keelde tõlkiv Olga Kuukauppi, piiskopi minia (ja minu kunagine pühapäevakoolilaps). Siis laulis jälle koguduse naisansambel ning peo lõpuks kaeti kirikusaali pikk laud ja pakuti maitsvat kehakinnitust.
Liliann Keskinen
Pildigalerii:


title: Kaupo Meiel: meie maailmavaade on mulgi kapsas

maintext:
Tänapäeva inimeste jaoks on religioonid, argimütoloogia ning turundus ammu kõik segamini nagu puder ja kapsad. Aga vahest pole laiemas plaanis vähimatki vahet, kas rahu ja rõõmu sõnumit kannab preester või jõuluvana, peaasi, et see kohale jõuab, mõtiskleb kirjanik Kaupo Meiel oma arvamusloos.
Esimese advendi jumalateenistus, mille Eesti Televisioon Valga Jaani kirikust üle kandis, oli kena ja pühalik nagu sellised sündmused alati. Kõlasid kaunid laulud, peeti mõtlikku jutlust ja kulminatsioonis ütles Eesti evangeelse luteri kiriku Valga koguduse vikaar Margus Suvi: “Kandke see valgus meie kodumaa kõikidesse kodudesse rahu ja rõõmu ootuseks,” ning ulatas põleva küünlaga laterna jõuluvana Ärnile.
Jõuluvanasid, kes kõik nägid välja samasugused nagu Coca-Cola kompanii neid eelmise sajandi 20. aastatel reklaamides kasutama hakkas, viibis kirikus veelgi. Mõnele televaatajale tundus võib-olla veider, et jõuluvanad ja jumalateenistus sedavõrd orgaaniliselt pühakotta mahuvad, mõni ehk parastas, et eks väljamõeldud tegelased peavadki kokku hoidma, mõni oli seevastu kuri, et kirik jõuluvana ehedust rüvetas, aga ülejäänutele tundus see väga loomulik.
Kusjuures tegin mõne aasta eest intervjuu ajaloodoktor Aldur Vungiga – kes, muuseas, on siiralt religioosne inimene – ja tema ütles, et kui jõuluvanal Coca-Cola ja teiste reklaamimisest aega üle peaks jääma, võiks ta rohkem rahu ja rõõmu külvata. Tundub, et isand Vungi kunagine jõulusoov täitus.
Edasi loe ERR Uudistest.


title: Põltsamaal lõpetas täiskasvanute piiblikursus

maintext:
Põltsamaal said 26. novembril tunnistuse täiskasvanute piiblikursuse II lennu lõpetajad.
Jaanuarist novembrini käis Põltsamaa kiriklas iga kuu viimasel nädalavahetusel vilgas õppetöö. Täiskasvanute piiblikursusele registreerus aasta alguses 22 huvilist (9 meest, 13 naist) ning 20 neist jõudis 26. novembril ka kursuse lõpetamiseni.
Õppijaid oli EELK 13 kogudusest. Kui teha statistikat, siis võttis kursusest osa kaks liiget Martna, Simuna, Juuru ja Tartu Pauluse kogudusest; Tallinna toomkogudus oli esindatud isegi kolme liikmega. Kolmandik registreerujatest oli Lääne- ja Põhja-Eestist ning kaks kolmandikku Ida- ja Lõuna-Eestist. Osavõtnute vanus jäi 40 ja 79 eluaasta vahele.
Enamasti on tegemist aktiivsete inimestega, kes ei pelga esitada endale uusi väljakutseid. Kaks osalejat said kursuselt innustust õppima asuda usuteaduse instituuti.
Lõpetajaid õnnitlesid piiskop Joel Luhamets ja misjonikeskuse juhataja Leevi Reinaru.
Jääb loota, et huvi täiskasvanute piiblikursuse vastu püsib jätkuvalt, vähemalt samal tasemel ka järgmisel aastal.
See annab võimaluse koostöös Soome partneritega arendada ja lihvida veelgi seda, mis juba ligi poolesajale Jumala lapsele armsaks saanud: koolitusprojekti, mis tähendab osalejate jaoks uusi õdesid ja vendi Kristuses, uusi teadmisi ja arusaamu, uuendatud südant ja suhet Jumalaga.
Täiskasvanute uuele piiblikursusele saab registreerida telefonil 501 2325 või e-posti teel kalle@valgemaja.ee kuni 23. jaanuarini 2017. Avaloengud toimuvad Põltsamaal 27.–28. jaanuaril.
Kalle Kõiv,
piiblikursuse koordinaator


title: Müügil Harri Haameri jõulukaardid

maintext:
Tartu Teoloogia Akadeemiast saab osta Harri Haameri joonistustega jõulukaarte, mille hinnaks on 0,60 €. Need on trükitud kollakale paberile, mis annab neile omaaegse väljanägemise.
Kaartide müügist saadava tuluga toetatakse hingehoidjate ja vaimulike koolitamist Eestis.
Oma ostusoovist kirjutage meilile info@teoloogia.ee, helistage 742 0958 või 515 9127.


title: Mart Sander: kapist välja ja paraadile!

maintext:
Eestis on alanud sõjakate ateistide kärarikas kapist väljatulek, nendib viimaste sündmuste põhjal laulja, näitleja ja telemees Mart Sander.
Ateistidega on nagu homodega: kui kapiuksed avanevad, siis selgub, et neid on oodatust palju rohkem.
25 aastat tagasi, kui Eesti Vabariik taastas oma õigusjärgsuse, eeldati, et taastub ka Nõukogude okupatsioonist rüvetatud vaimsus. Alguses tundus, et nii see oligi. Kuid alahindasime eestlase ühte tugevat omadust: võtta halvast asjast halvim.
Pool sajandit nõukogude ajupesu on meisse päranduseks istutanud kaks kohutavat omadust: lipitseva pealekaebajalikkuse ja praaliva uskmatuse. Avalik ateism tardus mõneks ajaks jahedalt viisakasse usuleiguse unne, mida hoiti näiliselt segamatult, sest vastasel juhul oleks maailma kristlikud kultuurriigid võinud meid pidada nõukamatsideks. Ja seda ei saanud lubada.
Eriti, kuna need riigid, mille järgi me varmalt joondusime – Põhjamaad – olid KÕIK kirikuriigid. Jah: Rootsi, Soome, Norra, Taani, Island – kõigis neis maades käisid riik ja kirik käsikäes. Rootsi astus esimesena rajalt kõrvale, lahutades aastal 2000 kiriku riigist. Maailma üks õitsvamaid heaoluriike on tänaseks paraku oma kunagise hiilguse hale vari.
Edasi loe Postimehest.


title: Näitus "Pärimusluksus"

maintext:
ERMi rahvakultuuri teabekeskuses (A-sissepääs) on aasta lõpuni avatud näitus Heli Väärtnõu-Järve varrastel kootud kampsunitest.
Näitusel eksponeeritud kootud esemed ühendavad endas vanu traditsioonilisi mustreid ja tänaseid nõudmisi. Esiemade loodu kohtub siin tänapäeva trendidega. Kudum ei ole enam raske ja karedavõitu kehakate, vaid mugav, kerge ja elegantne rõivaese, mis toob esile ja toetab kandja isikupära ning lisab enesekindlust.
Väärtuslikest materjalidest (alpaka-, meriino-, kašmiiri- ja siidisisaldusega lõngad) ja läbimõeldud disainiga esemed kaunistavad kaua kandja garderoobi. Kudumite kõrval on ka akrüülidega visandatud kampsunite «portreed».
Näituse külastamine on tasuta.


title: Urmas Viilma: president Kaljulaid saatis advendiajal jõulukaardi, mitte pööripäevakaardi

maintext:
President Kaljulaidi seisukoht, et sõna “jõulud” on rohkem seotud pööripäeva kui kirikupühaga, ei pahanda EELK peapiiskoppi Urmas Viilmad.
Osa reaktsioone president Kaljulaidi otsusele mitte hõlmata oma ametitegevusse kirikuskäimist on loonud mulje, et tegu on erakordse traditsioonide eiramisega. EELK peapiiskopi Urmas Viilma kommentaarist ei ilmne, nagu ootaks kiriklik institutsioon ilmalikult suuremat religioossust.
Meie Maas ilmunud, Andrus Kivirähkile ja Mart Soidrole antud intervjuus ütles Kaljulaid, et jõulude juurde ei kuulu ilmtingimata kirikus käimine. “Jõul on üks vana sõna, mis seostub pööripäevaga,” sõnas Kaljulaid.
Edasi loe Delfist.


title: Ratas: julgen välja öelda, et usun jumalat

maintext:
Peaminister Jüri Ratas ütles, et on usklik inimene, aga see küsimus on iga inimese isiklik teema. Kirikus käimine või mitte käimine, et tee tema sõnul kedagi halvemaks või paremaks.
“Usklikkus väljendub selles, et kõigepealt on küsimus, et kas ma usun, kas jumal olemas. Jah, ma usun seda. /…/ Ma julgen seda välja öelda, et jah, ma usun jumalat,” ütles Ratas Postimehele antud videointervjuus.
“Minu puhul ei tähenda see seda, et ma igal pühapäeval käin kirikus või loen jumalasõna, aga kui on hetked, siis ma muidugi pöördun palves ka jumala poole. See on ükskõik, mis eluvaldkonnas – on see poliitika, on need teatud rasked otsused, on need perekondlikud sündmused,” rääkis Ratas.
“Mul on väga paljud tuttavad, kes on kirikuinimesed või käivad kirikus või on kirikus pastoriteks. Aga see ei ole minu jaoks teema, mida ma söögi alla või söögi peale ütlen. Ma olen alati öelnud, et see on väga isiklik küsimus ja kes seda usub või ei usu – see on iga inimese oma valik,” ütles ta veel.
Edasi loe ERR Uudistest.


title: Ilmus kogumik "Kuhu lähed, Maarjamaa?"

maintext:
Eesti Kirikute Nõukogu esitles 22. novembril Muugal Meremeeste Majas kogumikku «Kuhu lähed, Maarjamaa?», kus analüüsitakse sotsioloogilise uuringu «Elust, usust ja usuelust 2015» tulemusi.
Mahukas 500-leheküljeline 46 sotsioloogi, teoloogi, kultuuriloolase ja ajaloolase artiklist koosnev kogumik on kolmeosaline, igaüks omaette raamatu mõõtu.
Raamatu toimetaja EKNi teadur Eerik Jõks ütles esitlust avades, et ehkki artiklite autoreid on 46, on tegelikult sellesse raamatusse, kus arutletakse nüüdisaja misjonitöö võimaluste ja kirikuelu tuleviku üle, panustanud ligikaudu 300 inimest, kes kõik tänusõnad teeninud on. Omapoolse tervituse tõi EKNi president emeriitpeapiiskop Andres Põder.
Toimetaja Eerik Jõksi sõnul arutlevad kogumiku autorid selle üle, milline on eesti inimese hingelaad ja kuhu Eestimaa vaimulikus plaanis teel on. Raamatus saab kummutatud müüt, et eestlased on kõige ateistlikum rahvas Euroopas. Vastupidi, eestlased on vaimsusele pürgiv ja seda otsiv rahvas. Küsimus on selles, kuidas see avaldub. Uuringust «Elust, usust ja usuelust 2015» selgub meie hulgast lahkunud sotsioloogi Andrus Saare mõte, et religioossus ei kao, isegi mitte ei kahane, vaid lihtsalt muutub.
Raamatu esimest osa, uuringu «Elust, usust ja usuelust 2015» tulemuste analüüsi tutvustas Liina Kilemit. Teine osa räägib missioloogilistest võimalustest tänapäeva Eestis ja seda tutvustas Ingmar Kurg. Kolmas, kõige emotsionaalsem osa kannab pealkirja «Eile nägin ma Eestimaad» ja sisaldab kokku kuusteist esseed kahelt välisautorilt ning neljateistkümnelt EELK ilmikult ja vaimulikult teemal «Minu unistuste kirik». Sellest rääkis peapiiskop Urmas Viilma, kes ka ise ühe artikli autor on.
Järgnenud elavas ja küsimusterohkes arutlusringis, mida juhtis Kaisa Kirikal, arutlesid Andres Põder, Liina Kilemit, Ingmar Kurg, Urmas Viilma ja Eerik Jõks teemadel, miks Eesti inimene peaks kirikusse tulema, kuidas julgustada inimest küsima religiooni teemadel, kuidas tuua noori kirikusse jpm. Rõhutati, et kirik peab teenima kogu rahvast, astuma oma müüride vahelt välja ja olema rahva keskel. Kinnitust leidis teadmine, et tänapäeva kirik on kogukonnakirik.
Sisukas teos pakub lugemisrõõmu ja mõttearendusi pikaks ajaks nii vaimulikele kui kiriku kaastöölistele, nii usklikele kui ka neile, kes alles otsivad teed Jumala juurde.
Tiiu Pikkur


title: Urmas Viilma: lõppev aasta on olnud sündmusterohke, vajame nüüd rahusõnumit

maintext:
Eestis on sel aastal poliitikamaastikul toimunud päris palju muudatusi, vahetunud on president ja valitsus. Muudatusi on poliitikamaastikul toimunud ka mujal maailmas. Murrangu aegadel otsivad aga inimesed kohta, kus on kindlus,” lausus Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskop Urmas Viilma.
Viilma märkis Tallinna TV uudistesaates, et kirikul oleks anda inimestele kindlustunnet, eriti jõulude ajal. “Meile on jäänud arusaam, et usk on isiklik asi, aga nii nagu kirik õpetab ning Kristus on käskinud meil teha ja õpetada, on usk avalik asi. Minna ja kuulutada, minna müüride vahelt välja.”
Viilma lisa, et enne kui püüame identifitseerida võõraid, kes Eestisse tulevad, end nendega suhestuda ja soovida, et nemad meiega suhestuksid, peaksime endid identifitseerima. “Kristlased peavad kapist välja tulema ja olema äratuntavad ristiinimesed, seda nii oma tegudes kui sõnades. Ka väljaspool oma kiriku ruumi või privaatsfääri.”
Edasi loe Pealinnast.


title: Peapiiskopi läkitus jõulupühadeks ja algavaks Issanda aastaks 2017

maintext:
Prohvet Jesaja kirjutas enam kui 700 aastat enne Kristuse sündi võrsest, mis sirgub Iisai kännust: «Aga Iisai kännust tõuseb võrse ja võsu tema juurtest kannab vilja» (Js 11:1). Iisai oli kuningas Taaveti isa nimi. Sellest kuulutusest möödus ligi kaheksa sajandit ja Jumal täitis oma lubaduse, saates oma Poja jõululapsena inimeste keskele. Kristus pidi prohveti ennustuse kohaselt taastama kuningriigi, mille rajas Iisai noorim poeg Taavet ja mis Jesaja ajal oli juba kaotatud. Jeesusest sai uus võrse, sirgudes vana kännu sügavatest juurtest.
Ka kahekümne viie aasta eest iseseisvuse taastanud Eesti iseseisvuse võrse sirgub sügavate juurtega kännust, mida peeti aastakümneid surnud puuks. Meie maa ja rahva kaheksa sajandi pikkused kristlikud juured on tugevad. Ennast kristlike juurte küljest lahti käristamisega kaasneb närbumise ja hääbumise oht, nagu juhtub iga juured kaotanud võrsega.
Evangeeliumis, mida jõuluõhtul kõikides kirikutes loetakse, räägitakse karjastest, kes ruttasid inglitelt saadud sõnumiga Petlemma sõime juurde, kus ootas püha perekond: Jeesus, Maarja ja Joosep. Evangelist Luukas kirjutab: «Maarja jättis kõik need lood meelde, mõtiskledes nende üle oma südames» (Lk 2:19). Ka meie ei saa unustada seda, kes me oleme ja kust tuleme. Asjakohaselt kõlavad Hendrik Visnapuu luulesõnad: Me oleme Maarjamaa oksad. Arvates, et me pole jõule tähistades ristirahvas, raiume end lahti juurtest ja esivanemate kristlikust pärandist – oma väärtusvundamendist.
Õnneks võib Jõululaps teha imet igaühe juures. Selleks tuleb sirutuda tõelise valguse poole just nõnda, nagu üks noor puu sirutab oma oksad ikka kõrgemale ja kõrgemale sinna, kus on päike. Jõuluvalgus pole aga nähtav palja silmaga, vaid seda tuleb otsida usu- ja südamesilmadega. Jeesus on enese kohta ütelnud: «Mina olen maailma valgus. Kes järgneb mulle, ei käi pimeduses, vaid tal on elu valgus.» (Jh 8:12) Sirutugem Maarjamaa okstena ikka Kristuse valguse poole!
Jõulurahu algab hetkest, kui pöörame pilgu endalt ligimesele ja ligimeselt Jumalale. Jõululapse sõim on seal, kus on armastus. Jõuluöises Petlemmas oli selleks paigaks loomalaut. Olgu seekordsete jõulude ajal Jõululapse sõime asukohaks iga armastusega täidetud koda nii linnas kui maal!
Soovin õnnist jõulupüha ning kirgastatud elu Kristuses uuel Issanda aastal 2017!
Urmas Viilma,
peapiiskop


title: Piiskopi advenditervitus 2016

maintext:
Elus on ka hea, kui valge vaip katab kinni mustuse, kurjuse ja omavahelised vastuolud. Soovin, et nii kaunil Läänemaal kui ka kogu Eestis võiks valge jõululumi katta kinni usaldamatuse küntud sügavad rööpad ja hirmud annaksid kohta rahule.
Viimased kuud ja nädalad on muutnud inimeste meeled rahutuks. Advendiaja nädalad annavad meile võimaluse vaadata endasse ja kuulata, mis kaasinimesel on öelda. Mõelgem ka oma peresuhetele ning leidkem endale ja kodule aega. Seda ilusamad tulevad pühad, mida parem on olnud ettevalmistus.
Juba vanast ajast on advendiaeg olnud mõeldud ka heategevusele – märka puudust kannatavat ja hädas olevat ligimest. Võin kinnitada, et iga heategu tuleb varem või hiljem õnnistusena tegijale tagasi. Advendiaja üleskutse on: „Hoosianna! Õnnistatud olgu see, kes tuleb Issanda nimel!” (Markuse 11:9) Astume uude kirikuaastasse. Tohime alustada jälle algusest. Advendiaeg on vaatamine ettepoole. Ees seisavad kaunid nädalad täis ootust, pidulikkust, asjasse kuuluvat kiirustamist. Ärgem siis laskem ennast segada osturallidest ja reklaamikärast, vaid vaadakem endasse ja esitagem küsimusi enda olemise ja tegemiste kohta.
Edasi loe Lääne Elust.


title: Anded ja võimed

maintext:
Kogudustes algas novembris valimiste periood, mis kestab järgmise aasta märtsini. See toob muudatusi koguduste juhtorganite koosseisus ja töös. Uued valitavad kaastöölised vajavad kaasaaitamist, et oma koguduse töösse panustada. See, kuidas kogudus uued valitud liikmed nõukogus või juhatuses vastu võtab, näitab koguduse juhtimise tugevust või nõrkust. Uus inimene ei oska ise küsida, kuidas üks või teine koguduse valdkond töötab. Siin on hea võimalus pühendada uuele liikmele aega, et ta tunneks end kollektiivis teretulnuna. See aitab kasvada tema motivatsioonil kogudusetöösse panustada.
Enne valimisi on ettepaneku tegija selgitanud, kuhu ja milleks uut kandidaati kutsuda võiks. Eks iga inimene on ka ise võimeline eeltööd tegema. Ei ole aga välistatud olukord, kus ettepanek rolli võtmiseks koguduses tuleb ootamatult ja otsustada on vaja kiiresti. Kui oleme leidnud kaastöölise, siis on sageli valiku tegemise aluseks usaldus, et teised aitavad. Aitamist ei tohi ära unustada. Pean kõiki koguduse organite liikmeid kaastöölisteks.
Koguduse vaimulik juht on õpetaja. Nõukogu tööd juhib samuti õpetaja. Arvan, et ka juhatuse töös on koguduse õpetaja see, kes koostöös juhatuse esimehega tegelikult tööprotsessi suunab ja juhib. See tähendab, et ka uued nõukogu, juhatuse, revisjonikomisjoni liikmed ja sinodisaadikud vajaksid oma töö alustamiseks õpetaja ja juhatuse esimehe aega, et kogudusetöö ja -eluga paremini kurssi saada.
Koguduse kui organisatsiooni töö tugevus ei sõltu pikas perspektiivis mitte tugevatest solistidest, vaid eesmärgiteadlikust meeskonnatööst ja usaldusest. Eesmärgiteadlikkust ja usaldust aitab luua ja arendada ühine töö planeerimine. Nõupidamised, kokkusaamised ja kommunikatsioon on ühise planeerimise töövormid. Need aitavad paremini mõista juhi poolt või ühiselt seatud eesmärke ja samal ajal inimesed, kes koos on, õpivad üksteist paremini tundma ning usaldama. Õpitakse nägema ka kaastööliste erinevusi ja erinevaid arvamusi. Õpitakse ühise eesmärgi nimel tegema koostööd, vaatamata erimeelsustele ja -arvamustele.
Üheskoos kogudusetööd planeerides on võimalik seada sihte, mis ei sõltu hetkeolukorrast. Täna võib olla koguduses olukord, kus mõni töö või tegevus on seiskunud. Üheskoos mõeldes ja lahendusi otsides võivad sündida ideed, mis aasta või paariga on teostatavad. Koguduse tugevus on usus, aga usk on iga inimesega kaasas ja kui see kõik kokku liita, võib sündida suur usk ja suur ime. Jumal on see, kes usu annab, aga oluline on Jumalast antud usku näha mitte ainult endas, vaid ka oma kaastöölistes, keda Jumal meie kõrvale on andnud.
Raha vähesus ei tähenda jõuvarude vähesust. Raha on vaid üks osa kiriku- ja kogudusetöös. Muidugi mitte vähetähtis, aga siiski mitte kõige tähtsam. Sooviksin näha koguduste ja kogu kirikutöö tasandil rohkem seda, et oma kaastöölises ja koguduseliikmes näeksime Jumala kingitud väärtust. Koostööd, ka kiriku sees, takistavad sageli usaldamatus ja isiklikud ambitsioonid. Probleemid on enamasti ületatavad ning lahenduste leidmise üheks eelduseks on kokkusaamised ja suhtlemine. On inimesi, kes on väljendanud oma lugupidamatust koosolekute pidamise suhtes. Julgen nendele kinnitada, et hea töökoosolek on ikkagi asendamatu osa tööprotsessi juhtimises.
Valimised koguduses toovad meie vabatahtlike sekka uusi toredaid inimesi. Koguduse juhtidena on meie vastutus tutvustada neile meie koguduse tööd, eesmärke ja inimesi. Need inimesed on meie ettepaneku vastu võtnud ja usaldavad meid. Teeme kõik selleks, et usaldus ei kahaneks ja motivatsioon oma koguduse töösse panustamiseks kasvaks.
Kui vajame nõu või juhendamist, siis saame pöörduda misjonikeskuse poole ja tellida oma kogudusele juhtimiskoolituse (vt http://www.eelk.ee/et/kiriku-korraldus/valimised-201617/koolitus-koguduse-juhtorganitele-ja-tootegijatele/).
Uutele liikmetele pühendumine uuendab ka pikemat aega koguduse organites kaasa töötanud inimeste tahet uue energiaga koostööd teha. Meie ühiskonnas ja võib-olla isegi koguduses ei saa kõik inimesed aru kirikutöö väärtusest ja eesmärgist, aga kõige tähtsam on see, et ise oma kutsumust väärtustame ja ustavad oleme. Head advendiaega ja häid koosolekuid!
Leevi Reinaru,
misjonikeskuse juhataja


title: Kaljulaid ei osale kirikus riigijuhtidele mõeldud advendikontserdil

maintext:
President Kersti Kaljulaid ei osale neljapäeva pärastlõunal Toomkirikus traditsioonilisel advendikontserdil, kuhu Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku (EELK) peapiiskop Urmas Viilma on kutsutud valitsuse ja riigikogu liikmed, riigi võtmeisikud ning välisriikide saadikud.
“Riigipea sinna ei lähe, tean, et tal on päevakavas muud tegemised,” ütles presidendi pressiesindaja Taavi Linnamäe BNS-ile.
Viilma kutsus neljapäeval kell 16 riigi- ja ühiskonnategelased Tallinna Toomkirikusse kontsert-mõtisklusele ja sellele järgnevale vastuvõtule. Kutsutute seas on valitsuse ja riigikogu liikmed, välisriikide saadikud, riigiametite, mitmete omavalitsuste ja valitsusväliste organisatsioonide juhid, samuti partnerkirikute ja partnerorganisatsioonide esindajad.
Presidendi kutsumist pole EELK kantselei poolt saadetud teates eraldi märgitud, kuid Viilmaa kinnitas BNS-ile, et ametisolev president, samuti kõik ametist lahkunud presidendid on olnud alati kutsutud.
Peapiiskop analüüsib oma traditsioonilises advendikõnes ühiskonnaelu protsesse ja sõnastab oma aastalõpusõnumi ühiskonda.
Edasi loe ERR Uudistest.


title: Teekonnal õnneliku kirikukülaga

maintext:
Pilistvere Andrease kogudus kutsus imedesse uskujaid juba kaheksandat korda Pilistvere jõulumaale.
Päikeseline rahulik nelja külmakraadiga ilm saatjaks, silman maakirikuist kõrgeimat, Pilistvere kirikutorni, mis tervitab külla saabujat. Eksida pole võimalik, külakeskus on palistatud autodest ja inimesi voorib sõpruskondade, enim peredena.
Hinges ärkab laps
Punapäine teadjanaine võtab mind naeratades koos jõulumaa kunstniku Marliis Newsome’iga, kes on kehastunud musta lamba rolli, rahvamaja uksel vastu, andes tunda, et olen oodatud. Pilku püüavad justkui taevast langevad lakke kinnitatud tähekesed ja uhkete tiibadega inglid, kes toimetavad kohviku leti taga, mille seina on ehtimas kiri «Ärge unustage külalislahkust, sest selle läbi on mõned seda ise aimamata võtnud külalistena vastu ingleid».
Suunan tähelepanu saali, kust kostavad rõõmsad kilked. Neli lammast juhendavad lustlikku mängu. Ümber saali on paigutatud lauad, kus toimetavad töötoad. Loomulikult on ehitud kuusk, mida toetab rida kuusekesi, ja seenekujulised toolid triibulistel kaltsuvaipadel lausa kutsuvad. Keskkond on detailideni läbi mõeldud ja õhkkond sõbralik, suisa lustlik ning huvipakkuv. Hinges ärkab laps.
Külas Pilistvere vanaemal
Kui olen kolleegidest päkapikkudest Raadiost Hääd uudised vaikselt mööda libisenud, püüab pilku silt: Pilistvere vanaema koob salli ja ootab Sind külla!
Laval on õdus kaminaga nurgake, kus villa kraasida, kedrata ja sealsamas koob tõesti vanaema tervele saalile sooja pilku üle prillide aegajalt heites juba kaheksandat aastat jõulumaa salli. Jäär Utt kraasib musta villa ja ütleb vaikselt justkui saladust, et lõng jookseb voki juurest lava alt vanaemani. Lähen uurin seda imet!
Vanaema lahkust jagab 84aastane Vilma Alles, lilleline rätik peas ja vardad sõrmil. „Lapsed väga kududa ei soovi, on rohkem vokkiratta huvilised,“ avab 51 aastat Pilistveres elanud Vilma muhedalt kujunenud tööjaotust. Ta näitab mulle omakootud sokke. Sarnane paar sai ka president Toomas Hendrik Ilvesele kingitud. Vanaema elu on toimekas: terve eelmise õhtu küpsetas ta inglikohvikule pirukaid. Vestlusesse sekkub külmaeit Pille-Riin P. Kalmus, kelle nimi võiks tegelikult olla Hea Haldjas, kuna ilma temata kogu seda ettevõtmist ei oleks. Imestan, et lisaks on tal mahti ka fotosid teha.
Loomisrõõmu lummuses
Saalis uudistades satun traadi töötuppa, kus unustan end Elma Areni juhendamisel rinnakaunistust meisterdama. Jagame traati, pärleid ja ehtsat loomisrõõmu üle laua istuva väikese linalakaga, kes meisterdab kuusekest.
Kõrvallauas on end sisse seadnud linnapreilid Mariann Oviir ja Helen Treier, kes kutsuvad linnusöögi topse vormima, ise rõõmsalt kulpe keerutades. Huvilisi jätkub. Tundub, et tiivulisi on ootamas toekad kõhutäied. Laual jälgib raamatukaanelt toimetamist ühel jalal seisev hingelind.
Jumal on armastus
Aeg-ajalt kostab raadiost kutse jõulumaa rajale. Satun retkele koos Viljandimaa lasterikaste perede ühenduse 38 perega. Ei mäletagi, et kunagi varem oleks tekkinud mõte, et kes neid lapsi jõuaks lugeda! Giidiks lasterikastele peredele on külamehest teadjamees, kuue lapse isa Hermann Kalmus, kes end tutvustades lisab, et ütleb pühapäeviti kirikus ka jutlust.
Härmatanud lehtede krabinal liigume kiriku poole, kuulates giidi pajatusi Pilistverest kui õnnelikust külast, mis ühistegevuse tulemusena ehitas endale pritsimaja, rahvamaja, haigla, apteegi, kaupluse; kus tegutses ja tegutseb hulk huviringe ja mis oma kogukonna ühtsust pole siiani kaotanud.
Siseneme kirikusse, kus meid tervitab orelimuusika ja üles on seatud jõulustseen. Reisijuht jagab lahkelt jõuluevangeeliumi sündmusi ja sõnumit. Tema ja püha perekonna ette sätib end roosa tutimütsi ja lutiga plikatirts, kes kuulab nii, et pole kahtlust: ta saab kõigest aru. «Kristus õpetas, et Jumal on armastus. Jõulusõnumi sisu ongi armastus: Jumal tuleb inimese ligi, sest iga inimene väärib seda,» ütleb pikale rännukepile toetuv sõnumijagaja.
Hinges soe igatsus
Teekonnale jääb veel nomaadi tulekoda, kus värskendame esivanematelt pärit geneetilist mälu tulerauaga tuld tehes. Lapsed on võlutud aedikus uudistavatest heina nosivatest lammastest ja jänestest. Külm kipub näpistama. Teejuht juhib meid jõulumemme toidupaja manu, kus maitsev Mulgi puder ja soe tee ootamas.
Kõht kinnitatud ja näpud elaval tulel soojendatud, ootab peresid jõuluvana kõrval asuvas pastoraadis, kus saalis klaveril jälgib rõõmsat sagimist Vello Salumi portreemaal. Sean sammud inglikohviku suunas, sest vanaema pirukad ei anna rahu. Ei pea pettuma! Päev on korda läinud ja hinges soe igatsus jõulupühade järele.
Kätlin Liimets


title: Egeuse Jeruusalemma radadel

maintext:
Tallinna Jaani kirikus esitles Arne Hiob raamatut «Patmos. Johannese ilmutusraamat ja meie tänapäeval».
Johannes Esto Kirjastuse väljaandel ilmunud raamat on viimane triloogias. Esimesed kaks olid «Püha maa, juudid ja Jeesus» (2012) ning «Rooma, apostlite pärand ja Maarjamaa» (2014). Kõik kolm teost on seotud autori palverändude ja süvendatud uurimistööga. Viimane raamat aitab tõlgendada Ilmutusraamatu rikast sümbolikeelt. Lisana on teoses osa, mis on saanud pealkirja «Usurändajate isiklik Patmos». See avab autori kogemusi kõigilt kolmelt retkelt.
Huvilisterohke esitlus kirikus oli viimistletud tervik vanamuusikaansambli Hortus Musicus esitatud teostest ja Arne Hiobi jagatud kogemustest, teadmistest. Muusika viis sissejuhatavalt helikeeles rännakule, mis püüdis avada Jumala ilmutuse müsteeriumi, eriti Johannese ilmutusraamatu 21. peatüki ainetel Andres Uibo loodud «Apokalüptilise sümfoonia» kaudu.
Arne Hiob ütles, et Patmosel sai Johannes sõnumi Jumalalt, mis otsib teed meie südametesse, innustades usurändudele. «Ilmutusraamat kõneleb sümbolite kaudu. Jumal varjab end sümbolite taha ja ühtaegu ilmutab nende läbi. See on ainuke raamat Piiblis, kus kiidetakse õndsaks need, kes seda loevad,» jagas ta.
Hiob viitab, et «igaühel võib olla oma isiklik Patmos, s.t paik, kuhu ta on välja saadetud ja kohtub Jumalaga üksinduses. Ilmutuse jätkumine ehk Kristuses ilmutatu kohalejõudmine tema juurde võib toimuda erinevates paikades: metsas jalutades, kodus istudes, reisil käies. Kohtumine Issandaga aga suunab inimesi usuradadel edasi. /–/ Nii sattusin mina Pühale Maale, Rooma ja Patmosele» (lk 139).
Kätlin Liimets


title: Lühiuudised

maintext:
Lasnamäe luterlased uutes ruumides
Lasnamäel loodav Markuse kogudus kolis välja Lindakivi keskusest, kus algatusgrupp sai üüritud ruume kasutada vaid nädalas mõni tund. Kui algatusgrupi juht Margus Sardis sai teada, et aadressilt Pae 21 kolib välja seal kümme aastat tegutsenud Harta kristlik kogudus, otsustati ruumid endale üürida.
Stalini-aegne maja on hea asukohaga ja madalate kommunaalkuludega, 150ruutmeetrisel pinnal on ka lasteruum ja köögiosa. Üürileping on sõlmitud ja detsembrist jätkab algatusgrupp oma tegevust uutes ruumides. Kuidas tegevust mitmekesistada, selleks on Sardise sõnul mõtteid küllaga.
Palvusi peab misjonär Kai Lappalainen (fotol), kes 1. advendipühapäeval süütas küünla linnaosa kuusel Lindakivi keskuse ees. Teisipäeviti toimuvatele palvustele koguneb kaheksa kuni kümme täiskasvanut, lapsi on kuni kuus. Uued ruumid on plaanis õnnistada 20. detsembri palvusel, jõuluteenistus on 24. detsembril kell 16.
Toetus Mustamäe kiriku ehituseks
Peapiiskop Urmas Viilma ja Tallinna abilinnapea Eha Võrk allkirjastasid 28. septembril Mustamäe Kiriku SA asutamise lepingu. Sihtasutus hakkab tegelema kirikuhoone ehituse rahastamisega, hoone ehitamisega ning valmimise järel selle haldamisega.
3. novembril eraldas Tallinna linnavolikogu selle aasta teise lisaeelarvega kiriku rajamiseks 20 000 eurot. Sihtasutuse ja linna vahel sõlmitud tegevustoetuse lepingu alusel on sihtasutuse toetus 19 000 eurot. Järgmise aasta eelarve eelnõus on plaanis kogudust toetada veelgi suurema summaga.
Lisaks kiriklikele talitustele on hoonesse kavandatud ruumid laste päevakeskuse ja noorte tugikeskuse jaoks, täites nii kohalike elanike ühistegevust edendava keskuse rolli. Praegu üürib kogudus ruume Mustamäe linnaosavalitsuse soklikorrusel.


title: Kirikut on vaja

maintext:
Peapiiskop Urmas Viilma pühendas olulise osa tänavusest advendikõnest kiriku ühiskondliku rolli problemaatikale. See teema on eriti esile tõusnud pärast seda, kui Kersti Kaljulaid ei pidanud presidendi ametisse astudes vajalikuks EELK poolt tänujumalateenistuse korraldamist.
Ent ometi ei määra usu ja kiriku rolli ühiskonnas ainult riigi- ja kirikujuhtide tahe. Ehk veelgi olulisem on see, millised hoiakud on levinud rahva seas. Viimaste nädalate ajakirjanduslik poleemika on aga näidanud, et mõnedki eestlased ei kiida heaks luteri kiriku püüdlusi ühiskonnaelus rohkem kaasa rääkida.
Ent teisalt ei saa salata, et suur osa rahvast peab kirikust ühel või teisel põhjusel lugu. Pole näiteks kahtlust, et selgi aastal on mitmed pühakojad jõuluaja jumalateenistuste ja kontsertide ajal rahvast täis. Kirikuõpetajatel on juba praegu kiired päevad, sest neil palutakse korraldada koolidele jumalateenistusi või tulla tundidesse jõuludest rääkima. Üsna paljudes linnades ja valdades osalesid vaimulikud ka esimese advendiküünla süütamise üritustel.
Millega seletada kiriku jõuluaegset populaarsust isegi nende inimeste seas, kes kristlikusse Jumalasse ei usu? Mõned neist ütlevad, et pühadeaegne kirikuskäimine olevat lihtsalt ilus komme ning ilma selleta ei tulevat tõelist jõulutunnet. Küllap oskavad veenvaid seletusi välja pakkuda ka sotsioloogid ja antropoloogid.
Igatahes ei saa salata, et vähemalt teatud puhkudel läheb kirik paljudele eestlastele vägagi korda. Seega ei saa EELKd võrrelda tavapäraste usutunnistuslike või heategevuslike organisatsioonidega. Kui kogudus kusagil tegevuse lõpetab, puudutab see ju usklike kõrval tõenäoliselt ka paljusid teisi kogukonna liikmeid. Ikka veel täidab nimelt eriti just luteri kirik ühiskonnas selliseidki rolle, millel on rohkem pistmist traditsioonide ja identiteedi alalhoidmise kui evangeeliumi kuulutamisega. Iseasi, kas see jääb nõnda ka kaugemas tulevikus.
Rain Soosaar


title: Haapsalu toomkirik

maintext:
21. detsembril kl 18 annavad Haapsalus kontserdi Ivo Lille (saksofon) ja Ines Maidre (orel).
Ivo Lille on aktiivne saksofonisolist ja kammermuusik, seda nii klassikalise kui jazzmuusika vallas. Ivo on osalenud mitmete ansamblite, orkestrite ja bändide töös, olnud mitmekümne uudisteose esiettekandja ning salvestaja. Alates 2004. aastast on ta saksofoniõppejõud Eesti Muusika- ja Teatriakadeemias.
Ines Maidre on üks tunnustatumaid Eesti organiste, kelle tõlgenduses kõlavad ühtviisi meisterlikult nii varajane barokk, romantism kui ka tänapäeva muusika. Alates 1992 tegutseb Norras. Ta on Bergeni Muusikaakadeemia dotsent ning tegutseb ansambli Musica Celines klavessinisti-organistina. Inese orelimäng on leidnud tunnustust peene stiilitunde ja virtuoossuse poolest.
24.12. kl 17 jumalateenistus, toomkoor, Endrik Üksvärav ja tütarlasteansambel.
25.12. kl 11 missa, kl 17 kontsertpalvus. Piiskop Tiit Salumäe 65. sünnipäeva tähistamine.
27.12. kl 18 johannesepäeva kontsertaktus.
31.12. kl 19 jumalateenistus, kl 23.15 vigiilia.
1.01. kl 11 missa. Algab nõukogu valimine.


title: Julgeoleku dilemma

maintext:
Viimasel ajal on Eesti ja teised piiririigid haaratud protsessi, kus nad on pandud sundvaliku ehk dilemma ette. Rahvusvaheliste suhete teoorias kasutatakse sellise olukorra analüüsimiseks julgeoleku dilemma mõistet. Sellega on võimalik seletada riikidevaheliste suhete vastastikmõju. Näiteks ühe riigi kaitsevõime tugevdamine toob kaasa teise riigi relvastumise, kuna too riik võib seda pidada ründerelvastuseks ning soovib enda julgeoleku tagamiseks oma relvajõude suurendada. Meedias esitatakse argumente, millega põhjendatakse kaitsekulutuste suurendamist või relvastuse paigutamist siinsesse regiooni. Inimestele tundub see protsess hirmutav ning paneb küsima, kas Eesti ei peaks sellest loobuma ning hoopis neutraalne olema.
Selles ilmnebki dilemma vastuolu: tegemist on sundvalikuga, kus ühe või teise valiku tegemine ei lähtu enda soovidest ega ideaalolukorrast. Ekslikult loodetakse, et neutraalsuse valimisega Eesti nagu pääseks relvajõudude kuhjumisest siinses piirkonnas. Neutraalsus pole aga julgeoleku garantii riigi vastu, kelle viimaste aastate käitumisest nähtub, et ei austata teiste riikide territoriaalset terviklikkust või varasemaid kokkuleppeid.
Kui riigi neutraalsust kujutleda ilma relvastuseta olekuna, siis hirmsaim näide, mida olen kuulnud relva puudumise kohta, on 2011 Norras toimunud Utøya saare juhtum, kus hästirelvastatud massimõrvar Breivik võis vabalt jätkata tulistamist kaitsetute noorte pihta, kartmata, et ta ise võiks kellegi kuuli ette sattuda. Mäletan, kuidas üks tookordne ekspert kahetsusega nentis: oleks seal noortelaagris keegi relvaga olnud ja vastutule avanud, poleks nii suurt kannatanute arvu olnud. Kokku surmas mõrvar ühe tunni jooksul 69 noort. Tookord piisanuks ühest relvast, et tapja oleks pidanud kaitsesse tõmbuma ja tulistamise katkestama.
See on teine oluline argument relvastuse debatis, kui väidetakse, et mida Eesti sellest võidab, kui siia järjest liitlaste üksusi paigutatakse – nagunii ei suudaks need koos Eesti kaitseväega ületada idapiiri taga olevaid väegrupeeringuid. Meenutades terrorirünnakuid, kus grupp terroriste valimatult tulistas kontserdikülastajaid või hukutas muul viisil rahumeelselt kulgevaid inimesi, näeme, et terroristide eelis tulenebki sellest, et tsiviilisikud on kaitsetud. Vaid üksikud juhtumid on lõppenud teisiti. 2015. aasta augustis puhkusel viibinud USA õhuväelane Spencer Stone oli parajasti tukkumas Amsterdami-Pariisi rongis, kui ta müra peale ärkas. Ta pööras pead ja nägi, et ühel mehel on automaati AK-47 meenutav relv, mis on kuidagi kinni kiilunud ning ta üritab seda töökorda saada. Rahvuskaartlane Alek patsutas talle õlale ning ütles: «Lähme. Jookseme ta maha!» Stone oli esimene, kes terroristini jõudis. Ta sai rüseluse käigus vigastada. «Relvastatud meest oleks saatnud edu, kui mu sõber Spencer poleks püsti tõusnud. Ma tahan, et seda võetaks kui õppetundi. Palun võtke praegusel terrorismiajal alati midagi ette. Ärge lihtsalt istuge ja vaadake,» lausus tudeng Sadler hilisemal pressikonverentsil, kui nad võtsid Prantsuse presidendilt vastu Auleegioni ordeni.
Ma ei arva, et on aeg rahvas relvile kutsuda, kuid soovitan toetavalt suhtuda nendesse, kes Kaitseliidu kõikvõimalikel koolitustel ja õppustel käivad. Need, kes on käinud palverännakul pühal maal, võisid näha, kuidas iga laste või koolinoorte gruppi saatis relvastatud isik. See on sealse julgeoleku keskkonna poolt esitatud tingimus.
Kas relvastuse ja vägede kontsentratsioon ka kunagi peatub või viib tingimata plahvatuseni? Teooria ütleb, et enamasti päädib see protsess teatavas jõudude tasakaalu punktis. Põhjus, miks võime oma kaitsejõude ja riigikaitset usaldada, on fakt, et Eestil on suuremasse kaitseallianssi kuuludes riikide kogusummana rohkem relvastust kui mistahes üksikul riigil. See teadmine mõjub piisava heidutusena potentsiaalsele rünnakuplaane koostavale kindralstaabile. Ent ebakindlus julgeoleku sfääris paneb ümber hindama seniseid seisukohti. Kui aastakümnete eest kaheldi ajateenistuse mõttekuses, siis praegu on mitmes riigis ajateenistus taastatud. Kindlasti soovitatakse ka eesti peredes noormehi pigem ajateenistusse pürgima kui sellest hoiduma. Lisaks on võimalus riigikaitsesse panustada Kaitseliidu, Naiskodukaitse, kodutütarde või noorkotkaste organisatsioonide kaudu. Nendes valikutes puudub alul nimetatud dilemma. Vastupidi: nendest õhkub kaitsetahet, mida tasub alati kõigil kodanikel toetada.
Gustav Kutsar,
major, kaitseväe peakaplan


title: Issand on lähedal

maintext:
Mt 1:18–24
Neljas advendinädal on inimeseks sündimise loo jutustamise aeg. Matteuse jagatud lugu saab eluliseks ja tähendusrikkaks loo jutustajale ja ka kuulajale kui tõelise elu lugu. Jutustust edasi andes muutub see lähedaseks ja pole enam võõras. Oskus teistmoodi näha ja vastuvõtjana tabada loo tuuma tähendab oskust minna loo sisse, siis pole enam võõristust ega võõrandumist.
See advendipühapäev – Issand on lähedal – on pühendatud Jeesus-last ootavale Maarjale. Maarja lapseootus ja meie rahva jõuluootus kuuluvad kokku. Sellel advendinädalal algab jõuludeks valmistumise viimane ajajärk. Elavaks saava sõna vastuvõtmiseks tuleb inimestel end ette valmistada. Igal lool on eellugu ja kui lugu hakkab meis elama, on see osake elulugu. Evangelist justkui ruttab sündmustest ette ja alustab eleva tuhinaga loo jutustamist: Jeesuse Kristuse sündimisega oli nõnda.
Püha on väljaspool inimese ja argise päeva piiri ning meie ajas tõeliseks saamiseks on vaja ruumi, kuhu püha mahuks, olgu öös või unes või kihlatud Maarja sees lapsena. Pühadus on paratamatus või and, oleneb, kes kuidas näeb. Mõni viitsib vaid vaadata või kuulata vilksamisi, tähelepanu pööramata, justkui möödudes ning välimuse ja pinnapealsuse järgi, sest lugu ise on lihtne. Kas advendis ja jõulude eel peab pühadus särana igaühele kaugele paistma? Ei pea, ning kui sul on mõttes püha teekond ja tunned, et Issand on su lähedal, siis kui keegi sulle sandisti ütleb või teeb, siis mõtle selle sõna algsele tähendusele, see ongi püha.
Uut moodi nägemise ja äratundmisega tahab evangelist meile edasi anda Kristuse sünni loo, nagu see tõesti oli. See on ühest küljest nii lihtne lugu, et selge lapselegi, teisest küljest aga lugu Jumala sünnist. Kristuses on omavahel ühendatud «juba olnu» ja «veel mitte olnu», nii on iga advent ainukordne, sest tähendusrikkus annab oskuse, kuidas seda mõista.
Jumala tundmist pole võimalik ainult sõnadesse, piltidesse või helidesse panna, see on midagi hästi palju enamat, ja ruumi vastuvõtmiseks saab inimene vaid ise teha. Ootusaeg ei ole ainult selle meenutamine, mis kunagi toimus, vaid Kristuse taastuleku ootus. See on uus algus, mis ütleb, et meis on veel olemas usku Jumalasse, armastus ligimese vastu ja lootust kõike seda tunda.
Muistse aja inimesed nägid Jumala märke nii taevalaotuses ja pühades kirjades kui ka unenäos, sellest kõneleb ka meie tänane kirjasõna: kas oled taibanud, et Jumal astub ajalukku ja sündima hakkab see, kelle kaudu Jumal ilmutab oma suurust. Nõnda kirjutab laulik 19. psalmis: «Taevad jutustavad Jumala au ja taevalaotus kuulutab tema kätetööd. Päev peab päevale kõnet ja öö kuulutab ööle Jumala tarkust. Ei ole see kõne ega sõnad, mille hääl ei kostaks. Üle kogu ilmamaa käib nende kõla, maailma otsani nende sõna.» (Ps 19:2–5a)
Advendiootus saab lähedaseks, sest ootusesse saab külvata lootust. Ettevalmistus justkui suurendab seda võimalust, et kõike annab muuta ja tähendusrikkaks teha. Advendiaeg on inimesi kokku kutsuv. Teisalt aga on siin alati peidus midagi uut ja lootustandvat – tänast, et me oleme võimelised muutuma paremaks, hoolivamaks.
Oleme kutsutud ime tunnistajateks, osates mõista jumalikku sekkumist meie ellu, ega heida kõrvale teist inimest, kes on seda sama Jumala ootuse teed käimas. Ka Joosepile on antud selles loos palju suurem ülesanne ja tähendus, kui ta ise oli oodanud või mõista oskas. Alati ei taipa me, milleks miski on sündimas. Kuid kindel on, et pole olemas ühtegi, kellele Jumal ei oleks loonud ta oma aega, oma kohta, ja kui ta kohtub sinuga, siis on see õige aeg ja paik teisele teelisele.
Need nädalad lähevad valmistudes mõistma justkui tabamatut imet, mis on Lunastaja sünd maailma ja meie südamesse. Jesaja kuulutab juba ammu enne, et kui see saab juhtuma, siis on see ära tuntav: «Kuulge ometi, Taaveti sugu! Ons teil veel vähe inimeste vaevamisest, et te ka mu Jumalat vaevate? Sellepärast annab Issand ise teile tunnustähe: ennäe, neitsi jääb lapseootele ja toob poja ilmale ning paneb temale nimeks Immaanuel.» (Js 7:13–14)
Käes on palve aeg, et avada värav, mille kaudu Jumal saaks meiega kõnelda. Reformaator Jean Calvin on ütelnud, et maailm on Jumala kirkuse näitelava – theatrum gloriae Dei, kuid oskus kirkust ära tunda on vahest raskemgi kui arvame. Palve on võti Jumala riiki ja selle mõistmiseks tehakse ruumi endas, see on vaikuse ja süüvimise aeg. Aeg, millal õpime rahu tegema iseendaga, ligimeste ja Jumalaga, annab meile aimust tabamatust imest, mis on ülem kui inimmõistus – Jumala armastusest. Mäejutluses on Jeesus ütelnud: «Õndsad on rahunõudjad, sest neid hüütakse Jumala lapsiks.»
Arho Tuhkru,
Tallinna toomkoguduse õpetaja


title: Jõulupüha kui vabaduse sümbol

maintext:
Üks mälestuspilt jõululaupäeva õhtust. Suur tuledesäras kirik, kaunid orelihelid, rahvast nii palju, nii palju, et ei taha äragi mahtuda. Tahaks kirikusaali pääseda, aga ei, kuna oleme hiljaks jäänud, siis enam ei mahu kuhugi istuma. Suundume mööda treppi ülespoole, rõdudele. Trügime rahva vahelt läbi, et natukenegi midagi kuulda-näha, kui äkki käib sõbrannade reast läbi hirmusosin «Mata õps!». Kõik teadsid, et kui kirikus näed õpetajat, tuleb sellest ainult paksu pahandust. Trügime kohe ummisjalu tagurpidi tagasi, trepist alla, peites oma nägusid. Kirikust välja, ehk ta ei näinud meid.
Seisatame korraks välistrepil ja mõtleme, mida edasi teha. See oli ka selge, et üks korralik jõuluõhtuline pidi kindlasti ära käima Kuperjanovi haual – sinna lausa pidi minema, muidu polnud nagu «päris». Kus see täpselt asus, seda meist keegi ei teadnud. Ja miks just Kuperjanovi haud, ega me sellestki suurt aru saanud. Aga liigume vaikselt teiste varjude kannul, kuni vaatame – vist ongi. Küünlad põlevad, aga rahvas on justkui peidus, puude taga liiguvad vilksamisi varjud. Küünalt polnud me taibanud kaasa võtta, no ja midagi justkui ei toimunud ka. Aga põnev oli. Olgu veel öeldud, et mõnda meist lugupeetud õpetaja siiski nägi ja tagajärjeks tuli käia seletusi andmas.
Sellise jõuluõhtu kirjelduse peale imestavad kindlasti nooremad inimesed, kelle vanus esimese poole sajandi sisse jääb. Miks peaks kartma kirikus õpetajat kohata? Või Kuperjanovi haual käima? Vanema generatsiooni esindajad tundsid ehk ära, et eelnev kirjeldus pärineb 1980ndate algusest, kas 1982. või 1983. aastast Tartu Peetri kirikust. Nõukogude võim püsis veel.
1980ndate lõpus toimunud kirikussetungi nutame ikka aeg-ajalt taga ja õhkame, et küll olid ilusad ajad. Jutlusteski kuuleme vahel mõtet, et küll siis oli ilus ja hea, rahvas tahtis kirikusse tulla, aga nüüd käiakse ainult jõululaupäeval. Vähe sellest, et aastad ateismi on kogu rahvuse mõttemaailmale oma jälje jätnud, nüüd on hea eeskuju presidendi näol ka olemas.
Kirikut meist enamikule igapäevaelus vaja pole ja seal käimist nõuda ei saa. Aga nagu väidab suurem hulk eestlastest: keegi kuskil kõrgel ikka olemas on. Kuidas seda miskit nimetada ja mis usk see on, nad ei tea. Aga jõululaupäeval tuleb kalmistul ja kirikus käia, seda teavad kõik. Nii tundubki eesti rahvas justkui jõuluusku olevat.
Minu arust on hea, et eestlane vähemalt jõululaupäevalgi kirikus käib. Omamoodi on see justkui püha rituaal, meenutamaks repressiooni ja keeldu, tahtmist köidikuist pääseda, tahtmist ise olla ja ise teha, ise mõelda ja ise eksida, ise tõusta ja ise otsustada. Ja ise ka vastutada. Jõulupüha on eestlase jaoks justkui vabaduse sümbol, meenutus repressioonist ja vabaduseihalusest. Küllap see meenub ka meie presidendile, sest vabaduse hoidmine ja väärtustamine käib selle ametiga kaasas.
Muidugi on eestlase jõuluarmastus vesi äritegevuse veskile. Peale selle, et kauplused juba oktoobris jõulumaaks muutuvad, hoogustub jõuluäri ka virtuaalselt – meiliposti ei taha enam varsti avadagi, iga teine kiri on kutse jõuluostule, olgu pakutavaks küttegraanulid ja pelletid, triiksärgid, kindlustus või miski muu vajalik.
Alati ei saa aru ka muusikutest, kes kõik korraga justkui unest ärkavad ja üksteise võidu tuuritavad. On see soov jõulusõnumit kuulutada või, rõhudes eestlase jõuluarmastusele, võimalikult head äri teha? Üks ei pruugi muidugi teist välistada ja ka tulule orienteeritud kontsert võib head vilja kanda, tuues inimesed kirikusse ja pannes mõtlema elu väärtuste üle. Ja kui inimene saab tunda rõõmu, soojust ja hoolivust, siis tahab ta teine kordki naasta, olgu sõbra laulatusele või enda leeripühale.
Kuusepuu jõululaupäeval koju tuua, ehted ja küünlad külge riputada, verivorstide lõhnas ja küünlasäras luuletusi lugeda ning «Püha ööd» laulda. Kalmistul esivanematele küünal süüdata ja kirikus käia – me võime seda nüüd julgelt teha. Vabaduse märgiks teemegi. Kohtumiseni siis jõululaupäeval!
Tuuliki Jürjo,
kirikumuusika liidu juhatuse esimees


title: Riigimehelikkusest

maintext:
Hiljutiste presidendivalimiste ajal tõusis taas teemaks riigimehelikkus, sest riigipea amet kehastab juba oma idee poolest riigimehelikkuse põhimõtet. President peaks olema poliitilises vallas see, kes seisab ülalpool osahuvisid.
Mulle sai nonde presidendivalimiste käigus selgemaks üks asi: päris paljud inimesed käsitavad presidenti sellena, kes kehastaks Eesti riiki ja kellega saaks ühtlasi samastuda. Ehk siis presidenti tajutakse sellena, kes annaks inimestele võimaluse samastuda Eesti riigiga. Ja seda võetakse väga kirglikult ning isiklikult.
Ka seda valimiskogu läbikukkumist ja hilisemat skepsist Kaljulaidi suhtes sai sellele taandada: igaüks tahtis sellist presidenti, kellega ta saaks samastuda, aga ükski kandidaat otsekui polnud selline, kelles piisavalt palju inimesi tunneks ära selle Eesti riigi, kellega nad saaks end identifitseerida.
Aga kui asi on nii, kuhu jääb siis inimeste isiklik samastumine Eesti riigiga? Kas see on tõesti nii kaotsi läinud, et me otsime kedagi, kes meie eest, meie asemel kehastaks Eesti riiki? Teoloogias on olemas selline mõiste nagu «üldine preesterlus», s.t et iga usklik on preester, tal on otsesuhe Jumalaga, ning vaimulik on üksnes teatavas ametis töötegija.
Kui nüüd käsitleda meie usku oma riigi vajalikkusse teatava tsiviilreligioonina, kas ei anna see kirglik rahulolematus iga konkreetse kandidaadiga tunnistust sellest, et meie demokraatlikus «tsiviilreligioonis» on see nn üleüldise preesterluse kontseptsioon nõrk? Otsekui oleks president see, kes võtab enda kanda riigi rolli, otsekui saaksime me riigiga suhestuda vaid selle ühe isiku kaudu.
Kas pole siis nii, et riik peaks kehastuma kõigis oma kodanikes? Kõik kodanikud vastutavad ju oma riigi ning seda riiki moodustava ühiskonna edenemise ja hea käekäigu eest. See on küsimus sellest, kas me ise kodanikena oleme piisavalt riigimehed. Kui jah, siis oleks meil lihtsam võtta presidenti kui üht meie hulgast, üht kodanikku, kellega me ühiselt koos seda riiki kehastame.
Riigimees on definitsiooni poolest poliitik, kes peab erakondlike ja kildkondlike huvide kõrval või asemel silmas ühist hüve. Ühine hüve on hüve, mida ühiskond tervikuna taotleb. On ilmselge, et ükski inimene ei saa kehastada seda tervikuna, ei saa seda tervikuna vallata. Ja see on oluline, kui tahame riigimehelikkust mõista. Riigimees on teadlik, et tema võimed ja maailmavaade on vaid üks tahk sellest ühisele hüvele lähenemisest.
Samas ei tähenda see mingisse lõtvusse või relativismi kukkumist või muutumist marionetiks. See tähendab just nimelt oma võimete ja vaadete rakendamist ühise hüve nimel ehk siis «anda oma parim». See on arusaamine, et hoolimata asjaolust, et sa ei valda kogu tõde, oled inimlikult piiratud oma võimete ja maailma mõistmise vinkliga, on sul ometi vastutus. Seepärast on riigimehel ka selge maailmavaade, ta pole ujuvate vaadetega konjunkturist ja oportunist.
Nende kahe pooluse üheaegsus ongi riigimehelikkus – pidada meeles, et ükski inimene pole täiuslik ega valda kogu tõde, kuid seejuures teostada oma piiratud osa selles maailmas võimalikult täielikult. Ja see pole asi, mida oodata ainult presidendilt, see peaks olema iga kodaniku püüe. Sest kui president on üks kodanikest, siis on ka iga kodanik potentsiaalne president.
President ei ole rahva isa või ema, vaid esimene võrdsete hulgas, üks kodanikest. Ainult sõnavabadusega demokraatlikus ühiskonnas, kus oma vaateid ja ideid saab vabalt levitada, kus nende üle saab diskuteerida ja polemiseerida, neid omaks võtta ning kõrvale lükata, ning kus seda sisemiselt vastuolulist polüfooniat peetakse paratamatuks (sest ainult nii, aktsepteerides, et tõde või ühine hüve on meile antud vaid hulga peale paljude tahkudena), on meil kõige suurem võimalus, et me ei jäta mingit olulist osa sellest ühishüvest tähelepanuta.
Nõnda esindab ka presidendi positsioon mitte riiki kui tervikut, vaid kodanikku. See on vaba ühiskonna üks n-ö metafüüsiline postulaat – riiki ei kehasta riigipea, vaid iga selle kodanik, ja riigipea on üks kodanikest.
Aga see on poliitika ja riigijuhtimise sfäär. Kindlasti saab seda omaduste ja väärtushoiakute kogumit üle kanda ka mujale. Loomulikult eeldab see teatavat suhet ühise hüve sfääriga, ühiskonnaga, sooviga anda midagi ühiskonnale, kaaskodanikele, ligimestele. Teha oma tööd vastutustundlikult, kuid alati meeles pidada, et ükski inimene pole tõe ega hüvede ainuvaldaja.
Õpetaja, kes avaldab õpilastele suurt mõju, kuid võimaldab neil kujuneda omaette isiksusteks; teadlane, kes isikliku uudishimu rahuldamise kõrval püüab oma uurimistööga anda midagi ühiskasulikku (mitte ainult rakenduslikus mõttes, vaid ka ühiskonna parema enesekirjelduse, enesemõistmise jaoks – see viimane on humanitaarteaduste ülesanne); ametnik, kes ei muutu mugavaks bürokraadiks ega arenda avalikus ametis erahuve, vaid peab silmas avalikku edenemist ning lahendab küsimusi inimlikult; loomeinimene, kes pakub inimestele keele, mille abil nad saavad endast ja ühiskonnast rohkem aru või suudavad ennast ja maailma paremaks ja vabamaks muuta; ärimees, kes oma kasumi kõrval peab oluliseks ka oma tegevuse mõju keskkonnale ja ühiskonnale; arst, kes on võib-olla riigimehelikkuse kvaliteetide parim näide poliitilisest sfäärist väljaspool; sõdur, kes on oma ameti valinud selleks, et olla kaitsja, mitte ründaja. Ühesõnaga, vastutustundlik ja oma töösse loovalt suhtuv inimene, kes teab oma piire, kuid püüdleb oma võimete ja annete teostamisele kuni oma piirideni – mitte vähem.
Aga on veel üks taust. Sest riik või üks kindel ühiskond pole veel see kõige olulisem. Olulisim on see, et me oleme inimesed, ühiskond on alati viimses instantsis inimkond. Olla riigimees või samade kvaliteetidega muul alal tegutseja tähendab olla inimene selle mõiste parimas tähenduses ja täiel määral.
Teada, mis on inimene – teada, et inimene on mõistatus, et ta pole kunagi valmis, ta on pidevalt tõe poole teel, hüve poole teel, ja mitte keegi pole lõplikult päral, kuid me oleme selles seisundis kõik ühiselt, igaüks isepidi ja isemoodi. Viia ennast täide võimalikult täiel määral, kuid ühtlasi tegutseda selle nimel, et teised saaks sedasama teha.
Aare Pilv,
kirjandusteadlane