authors:
Andrus Rumm
Mtü Vaba Ukraina Liige
Foto
Michael Rothbart Ap

description: Eestlase jaoks olid 2014. aastal Ukrainas lahti rullunud sündmused midagi täiesti sürreaalset. Usun, et enamik meist tajus toimuvat agressiooni ja ebaõiglusena ning soovis nõrgemaid aidata, kirjutab MTÜ Vaba Ukraina liige Andrus Rumm. Avaldame tema meenutused kolmest sõjaajareisist Ukrainasse.

title: Andrus Rumm: usuti, et võit on lähedal ehk Esimesel sõja-aastal Ukrainas

maintext:
Esimene
Jõudsin Ida-Ukrainasse 2014. aasta detsembri alguses. Minu eesmärgiks oli saada toimuvast vahetu ülevaade ning ettekujutus Ukraina armee meditsiiniteenistusest ja sõdurite esmaabiväljaõppest.
Mu sihtpunkt oli Slovjansk. Just seesama Slovjansk, kus 2014. aastal kuulutati esimesena Ukrainast eraldumist ning mis langes mitmeks kuuks separatistide võimu alla. Pidin seal kohtuma Olgaga, kes oli ühe rindeüksuse meedik. Slovianskist sõitsime väeosa laigulise maastikuautoga Štšastje linna, mis oli juunis lahingutega mässajatelt tagasi võetud.
Olga oli pool teest tusane ja torisev, sest meie autojuht sundis teda selga ajama kuulivesti. Probleem oli selles, et Olga oli esimest korda üle kolme kuu käinud juuksuris ning nägi oma värske soenguga tõepoolest suurepärane välja. Kuulivesti selgapanemine ajas aga soengu segi ning rikkus kogu ilu. Tegelikult oli Olga soengu säilitamise nimel valmis kõhklematult oma eluga riskima.
Niinimetatud venemeelsed separatistid jõivasid 2014. aasta aprillis Slovjanski administratiivhooned. Foto: Scanpix
Linnakene oli peaaegu välja surnud ning elas jätkuvalt sõja varju all. Teedel asusid Ukraina kontrollpostid ning liikusid tankid ja soomustehnika. Rindejoon asus vahetult linna taga asuva jõe ääres. Iga päev toimusid miinipildujate duellid ning luure -ja diversiooniüksuste kokkupõrked. Ukraina sõdurite arvamuse kohaselt oli vaenlane suhteliselt madala võitlusmoraaliga, sest erinevalt ukrainlastest, kes teadsid täpselt mille eest nad sõdivad («me ei saa ju kurjategijaid oma koju lasta!»), olid nende vastas valdavas enamuses mehed, kes loodsid pärast niinimetatud Vene Maailma päästmist teenitud palgaga tagasi koju minna.
Ukraina sõdurid 2014. aasta suvel jagamas tagasi vallutatud Slovjanski elanikele toitu ja vett. Foto: Reuters/AP/SCANPIX
Külastasin linnas asuvat tsiviilhaiglat, kus osutatati abi kõigile, kes elusalt kohale jõudsid. Haiglas olid eraldi palatid haavata saanud separatistidele. Neid raviti samamoodi nagu omasid. Välisukse kõrval seisis ootevalmis pool tosinat vereplekilist kanderaami. Üks haigla tiib oli saanud miinipildujast tabamuse ning seisis külma ja tühjana. Koridoris hakkas silma paar ratastoolis istuvat patsienti. Nad olid kohalikud inimesed…
Kuulsin hiljem, et kolme päeva pärast ründasid separatistid haigla pääslat ja tapsid kaks Ukraina sõdurit.
Tavalised inimesed kodumaa eest
Üksus, kes mind võõrustas koosnes tavalistest tegevteenistusse kutsutud reservväelastest. Nende hulgas oli ka vähesel määral vabatahtlikke, kes tulnud rindele otse Maidanilt. Mingeid fašiste, natse või bandeeralasi silma ei torganud. Tegemist oli tavaliste tublide inimestega, kes tundsid muret oma kodumaa saatuse pärast ja lootsid, et sõda ruttu lõpeks. Suhted võitlejate vahel olid sõbralikud ning vabad sõjaväelisest hierarhiast tulenevast näitemängust. Mehed olid otsustavad ja valmis sõdima «nii kaua kui vaja».
Kuna väeosa oli mobiliseeritud enamuses Kiievist oli umbes 20 protsenti sõduritest etnilised venelased. Enda sõnade kohaselt täitsid nad oma kohust kodumaa ees ja polnud märgata, et keegi oleks suhtunud neisse kuidagi ebausaldavalt või teistmoodi. Tegelikult puudus ukrainlastel üldse viha oma hõimuvendade vastu. Vaenu tunti vaid «vatnike» ja «putinoidide» suhtes, kes on jäänud uskuma vene meedia propagandat ning tulid Ukrainasse teostama oma imperialistlikke ja marurahvuslikke ambitsioone.
Umbes samasuguste tunnetega räägiti tegelikult ka omaenda valitsusest ja kõrgematest sõjaväejuhtidest keda kahtlustati reeturluses ning koostöös agressoriga. Tunti õigustatud pahameelt selle üle, et võimul olnud poliitikud, ametnikud ning kõrgemad ohvitserid olid viinud armee olukorda, kus sõduritel polnud kõige elementaarsemat varustust.
Puudus oli kõigest
Sõja puhkedes selgus, et armeel on puudus kõigest: sokkidest kuni elektrigeneraatorite ja veokiteni. Sel hetkel sai Ukrainas alguse liikumine mille sarnast pole seal ilmselt varem nähtud. Terve rahvas alustas kogumiskampaaniat, et saata rindele hädavajalikku: killuveste, kiivreid, väliahjusid, kettsaage, riideid, esmaabivahendeid, toitu, vett jne. Sõdurite isiklik varustus v.a relvastus oli suuremalt jaolt ise hangitud või vabatahtlike poolt annetatud. Sageli panid sugulased raha kokku, et osta mobiliseeritud isale või pojale korralik talveriietus, killuvest ja kevlarkiiver. Nii pataljoniülem kui tema asetäitja olid sõtta tulnud omaenda isiklike maasturitega, mida nad enda palga eest ka ise remontisid. Samuti maksis pataljoniülem enda taskust palka kohalikele kokkadele, kes sõduritele süüa valmistasid. Enne kokatädide leidmist tegid väeosale süüa meedikud…
Näiteks pataljoni staabis asuva suure operatiivkaardi olid väeosale kinkinud poolakad. Enne seda kasutati kaarte, mis kandsid aastanumbrit 1983 ning kus praeguste asulate asemel laiusid veel metsad ja põllud.
Sõja esimesel aastal varustas Ukraina armeed tõepoolest rahvas. Võiks öelda, et 2014. aastal võitlesid ukrainlased kahel rindel nii relvastatud vaenlasega idas kui ka omaenda võimu ükskõiksuse ja kollaborismiga. Siiski usuti, et võit separatistide üle on vaid aja küsimus ning kiruti kõrgemat sõjaväelist juhtkonda, kes ei luba rünnata, vaid sunnib vägesid kaitses passima.
Minski pettumus
5. septembril 2014 sõlmisid konfliktipooled nn Minski vaherahulepingu, mis oleks idee poolest pidanud sõjategevuse peatama. Tegelikult käis võitlus edasi ning separatistid tulistasid Ukraina positsioone iga päev, aeg-ajalt ukrainlased ka vastasid. Neil oli käsk «mitte lasta end provotseerida».
Septembris sõlmitud vaherahu oli Ukraina sõdurite jaoks arusaamatu ning emotsionaalses mõttes tohutu pettumus. Sõdurid ei mõistnud, miks ei anta neile käsku rünnata, et vabastada Ukraina territoorium vaenlasest?
Demobiliseeritud sõdurid, kellega olen vestelnud, kõnelevad Minski vaherahust kui millestki, mis röövis neilt võidu. Nad ei saanud täita oma kohust kodumaa ja rahva ees. Veteranid tunnevad süüd, et nad ei täitnud oma ülesannet ning tulid koju ilma võiduta. Endised sõdurid elavad selle koorma all ka täna. Soov peale tungida oli rindel tugev hoolimata teadmisest, et see on ohvriterohke ja verine.
Sõda Ukrainas on kestnud tänaseks kolm pikka aastat.
Kõik algas 2013. aasta 21. novembril Maidanil, kui ajakirjaniku Mustafa Naiemi Facebookis avaldatud üleskutse peale kogunes Kiievi keskväljakule sadakond inimest, et protesteerida valitsuse otsuse vastu peatada assotsatsioonilepingu sõlmimine Euroopa Liiduga.
Valitsusvastased barrikaadidel Kiievi kesklinnas reedel. / Scanpix
Vene meedia on püüdnud järjekindlalt levitada müüti, et Maidani meeleavaldused organiseeriti CIA rahaga selleks, et «nõrgestada Venemaad». Hoolimata pingutustest seda «fakti» tuvastada, pole see mul õnnestunud. Seda isegi vaatamata paljude inimeste küsitlemisele, kes ise Maidanil viibisid ning kõike oma silmaga nägid. Mõned on olnud isegi justkui pettunud, et kui kõigile maksti, miks siis mina ilma jäin. Võimalik, et legend «Ameerika rahast» on seotud Ameerika Ühendriikide poolt aastate jooksul Ukrainale osutatud arenguabiga. Seejuures vaikib Venemaa meedia sellest, et täpselt samasugust arenguabi on saanud ameeriklastelt ka Venemaa ise.
Enne sõda...
Protestid võtsid massimeeleavalduse mõõtmed pärast seda, kui miilits asus 30. novembril rahvahulka jõuga laiali ajama. Ning tõeliselt vägivaldseks muutusid need alles jaanuaris, kui Ülemraada võttis president Janukovõtši initsiatiivil vastu nn 16. jaanuari seaduse millega piirati õigust rahvakogunemisteks ning kehtestati rängad karistused seadusest üleastujatele.
Märulimiilitsad Kiievi kesklinnas 30. jaanuaril. / Scanpix
16. jaanuari seaduse vastuvõtmise järel eskaleerunud kokkupõrgete käigus sai vigastada ja arreteeriti sadu inimesi ning rahumeelselt alanud sündmused jõudsid oma verise kulminatsioonini 18. – 21. veebruaril 2014, mil siseministeeriumi julgeolekuüksused kasutasid rahva laialiajamiseks tulirelvi. Nende traagiliste sündmuste taustal toimusid Euroopa Liidu esindajate vahendusel jätkuvad läbirääkimised opositsiooniga ning samal päeval, – 21. veebruaril, kui täpsuslaskurid Maidanil inimesi otse pähe lasid, – teatas Ukraina president Janukovõtš avalikkusele, et on jõudnud opositsiooniga (Jatsenjuk, Klõtško, Tjagnõbok) kokkuleppele, mille kohaselt kohustub president viima Kiievi kesklinnast ära julgeolekuüksused, korraldama ennetähtaegsed parlamendivalimised ning taastama parlamentaarse vabariigi selle varajasemal 2004. aasta kujul.
Nendest lubadustest hoolimata jätkusid meeleavaldused, kuna rahvas nõudis, et tagandataks president, kelles nähti süüdlast kümnete Maidanil hukkunud inimeste surmas. Sama päeva pärastlõunal põgenes Janukovõtš Harkivi ja Krimmi kaudu Venemaale. Ukraina parlament eemaldas ta 22. veebruaril ametist, apelleerides «suutmatusele täita oma ametikohuseid».
«Kas olete näinud seda meest?» Ukraina endise presidendi Viktor Janukovõtši tagaotsimiskuulutus auto aknaklaasil Kiievi kesklinnas. / Reuters
Sel hetkel tundus, et Ukraina rahvas oli saanud oma tahtmise.
Kuid 27. veebruaril 2014 lõi Moskva sügavas poliitilises kriisis olevale Ukrainale noa selga ning annekteeris Krimmi.
Kreml valmistus hästi
Ettevalmistused selleks suuroperatsiooniks olid alanud juba palju varem. Nädal-poolteist pärast Maidani sündmusi algas Ida-Ukrainas venemeelne separatistlik liikumine, mida orkestreerisid ja finantseerisid kohalikud oligarhid ja Venemaa julgeolekuteenistused. Mässajad hõivasid relvade jõul Ukraina valitsusasutusi, vangistasid inimesi ning rajasid teedele kontrollposte. Paljudest endistest katusepakkujatest ja pättidest said üleöö niinimetatud aatelised vabadusvõitlejad, kes ründasid sõjaväeosi, rekvireerisid autosid ning karistasid neid, kes ei osanud uue võimu üle piisavalt rõõmu tunda. Välja kuulutati Donetski ja Luganski «rahvavabariigid» ning ajalooareenile astusid sellised uued sangarid nagu Girkin, Givi, Motorola, Pušilin, Plotnitski jt.
Kogu seda tegevust saatis retoorika Ukraina fašistidest, bandeeralastest ning Ameerika luure salasepitsustest. Korraga olid ukrainlased aastakümnetepikkusest rahumeelsest kooseksisteerimisest hoolimata muutunud vene rahva suurimateks rõhujateks ning vaenlasteks.
Sellal, kui ukrainlased püüdsid mõista, mis üldse toimub, hõivasid separatistid Ida-Ukrainas ulatuslikke maa-alasid ning kinnitasid Moskvast saadud raskerelvade, palgasõdurite ja tšetšeeni võitlejate toel oma võimu. 2014 kevadel ja suvel algasid tõsisemad relvakokkupõrked. Peagi pulbitses idas täiemõõduline (venna)tapusõda…
Eestlase jaoks oli Ukrainas toimuv midagi täiesti ennekuulmatut ja sürreaalset. Kuidas on võimalik, et Venemaa tungib kallale oma pisemale vennasrahvale? Ning kuidas on võimalik, et terve Venemaa ei tõuse sellise sammu peale barrikaadidele? Mis neil arus on? Kas nad on hulluks läinud...
Usun, et enamik Eesti inimesi tajus toimuvat agressiooni ja ebaõiglusena ning soovis nõrgemaid aidata.
Tekst ilmub kahes osas.
MTÜ Vaba Ukraina saadab ravimeid ja meditsiinivarustust iseseisvuse ning territoriaalse terviklikkuse eest seisvatele Ukraina seaduslikus korras asutatud sõjaväelistele ja muudele relvastatud ühingutele, muu hulgas Ukraina armeele ja Ukraina rahvuskaardile.
MTÜ Vaba Ukraina tegevust saab toetada rahaliste annetustega Swedbanki kontole EE042200221060257931


description: Adolf Hitler, kes Timur Vermese teoses «Ta on tagasi»  2011. aastal korraga Berliini tühermaal ilma Evata ja ilma parteita silmad avab, õpetab: «Poliitilist vastast tuleb rammida õigel hetkel. Mitte siis, kui tal parajasti midagi öelda pole. Vaid siis, kui ta proovib midagi öelda.»

title: Esileedi, mitte proua president

fasttext_language: et


description: Brittide tegelik lahkumine Euroopa Liidust sai eile veel ühe tõkke. Kohus leidis, et lahkumist ei saa käivitada ilma parlamendi otsuseta. Theresa May valitsus soovis aga vältida parlamendi kaasamist lahkumisavalduse esitamisse.

title: Juhtkiri: tuleb siis Brexit või ei tule?

maintext:
Loomulikult annab see taas jõudu spekulatsioonidele, et võib-olla Brexitit ikka ei tulegi. Praegu seda varianti küll eriti tõenäoliseks ei peeta. Kui see aga tõesti nii läheks, võiksid nii Eesti kui ka teised ELi riigid selle üle rõõmustada. Brittide lahkumises ei näe midagi head ei Põhjamaad ega Balti riigid. Kaotame tugeva vabakaubandust ning paljusid teisi jagatud väärtusi toetava liitlase. Ühendkuningriigi võimalik nõrgenemine lahkumise järel ei ole mitte ühelgi moel meie huvides.
Ometi oleks ka Brexitist loobumisel negatiivsed tagajärjed, kui see toimuks viisil, mis lõhestab Briti ühiskonda ja annaks uut hoogu populistlikult lahmivatele poliitilistele jõududele. Kui inimestele jääb mulje, et pahad poliitikud on nende Brexiti kuidagi ära sahkerdanud, saab see olla vaid toit eliidivastastele meeleoludele. Veidi teine oleks lugu siis, kui näiteks erakorralistel parlamendivalimistel võidaks ühemõtteliselt need, kes on Brexiti vastu.
Igal juhul tähendab eilne kohtuotsus, et ebaselguse periood pikeneb. Valitsus saab otsuse kõrgemasse kohtuastmesse edasi kaevata. Kui ka sealt tuleb samasugune otsus, tähendab see esiteks vaidlusi selle üle, mille üle ja kuidas parlamendi kojad täpsemalt arutlema ja otsustama hakkavad.
Üks võimalus on, et parlament annaks lakoonilise «ei» või «jah» vastuse – kas esitada ELile lahkumisavaldus või mitte. Ennustatakse, et kuigi parlamendis on ülekaalus Brexiti vastu olnute leer, tuleks otsus ometi lahkumist pooldav, sest poliitikute enamus ei riski minna referendumil avaldatud tahte vastu. See seaks valitsuse uuesti tugevamasse positsiooni ning erakorraliste parlamendivalimiste tõenäosus oleks väike.
Teine võimalus on, et parlament hakkab jõulisemalt dikteerima lahkumisläbirääkimiste positsioone, ning seda tõenäoliselt siis Brexitit lahjendavas suunas. See pikendaks protsessi ja erakorraliste valimiste tõenäosus kasvaks. Siis sõltuks palju valimiste ajast – sellest, millised Brexiti majanduslikud ja muud mõjud on ühiskonnale kohale jõudnud. Need pole aga kõigi gruppide jaoks ühtmoodi head või halvad ega saabu kõigile ühel ajal.
Tuleme tagasi pealkirjas esitatud küsimuse juurde. Ainus enam-vähem hea viis Brexiti ärajäämiseks olekski see, kui mõeldavatel erakorralistel valimistel saaks ühemõttelise võidu need poliitikud, kes on Brexiti vastu ja ka ütlevad selle kampaania ajal välja. Briti naela kursi eilne väike võnge ülespoole võibki näidata seda, et mõned turuosalised midagi säärast ennustavad.
Kindlalt saab praegu öelda vaid seda, et ebaselguse periood pikeneb. Ka siis, kui kõik muud rahvusvaheliste suhete tegurid oleks rahulikud ja ennustatavad, oleks selgusetuses raske midagi head leida. Praegusel niigi ülikeerulisel ajal on see aga kaheldamatult suur täiendav riskitegur.


description: Äsja USA presidendiks valitud Donald Trump käis valimiste ajal välja palju uskumatuna kõlavaid lubadusi, mis on inimesi pannud tuleviku ees hirmu tundma. Kuigi USA presidendil on suur võim, seisab Trumpi teel siiski palju takistusi, mis ei lase tal vaid enda tahtmist mööda talitada.

title: Kui suur võim saab olema president Trumpil?

maintext:
Vabariiklastest senaatorid John McCain ja Mitch McConnell on öelnud, et põhiseadus hoiab Donald Trumpi tagasi. «Ma usun, et meil on valitsusinstitutsioonid, mis piiravad kedagi, kes soovib ületada põhiseaduslikke kohustusi,» ütles McCain. «Meil on ülemkohus. Me pole Rumeenia.»
Võimude lahususe printsiibi järgi jagab president võimu kongressi ja kohtusüsteemiga. Parteisüsteem, meedia ja poliitilised traditsioonid võivad teda samuti taltsutada. Kõik aga oleneb sellest, mida Trump täpsemalt teha tahab.
Mida Trump saab teha?
Oma kampaanias pööras ta kõige rohkem tähelepanu immigratsioonile ja kaubandusele. Ta ei saa kongressi toetuseta Mehhiko piirile müüri ehitada, kuid võib lasta kõik ebaseaduslikud immigrandid riigist välja saata.
Trump võib takistada moslemitel riiki siseneda, toetudes seadusele, mis lubab piirata nende välismaalaste riiki lubamist, kes võivad ohustada USA huve.
Kas ta võib Hiina kaubale tollimaksud kehtestada? Jah, võib. Kongress on andnud presidendile võimu rakendada vastumeetmeid riikide puhul, mis kasutavad ebaausaid kaubandusvõtteid. 2002. aastal kehtestas toonane president George W. Bush taolised tariifid mitmele riigile. Maailma Kaubandusorganisatsioon (WTO) nimetas seda käiku ebaseaduslikuks. Kui Trump peaks sama tee valima, siis ta võib lihtsalt WTOd ignoreerida või sealt üldse välja astuda.
Trump võib rebida pooleks ka Põhja-Atlandi Lepingu, millega loodi NATO, mis tema hinnangul on iganenud.
Kampaania jooksul väljendas Trump pahameelt ka oma kriitikute suhtes ja vihjas, et võib kasutada nende vastu jõudu. Trump ei saa kedagi vangi panna ainult tema kritiseerimise pärast, kuid võib kasutada regulatiivset võimu inimeste vastu, kes talle ei meeldi. Ta võib suunata justiitsministeeriumi uurima oma kriitikuid ja tõsta esikohale neile omistatavate kuritegude uurimise. Poliitilisi vastaseid võib ta süüdistada kampaaniarahastuse seaduste rikkumises. Endisi valitsusametnikke, nagu näiteks Hillary Clintonit, võib ta süüdistada salastatud teabe seaduse rikkumises. Isegi kui süüdistustega kuhugi ei jõuta, oleksid süüdistatavate kohtukulud märkimisväärsed.
Samuti võib Trump võtta pihtide vahele ajakirjanikud, kes kirjutavad riikliku julgeoleku teemadel, kehtestades jõulisemalt salajase teabe seadusi. Barack Obamat kritiseeriti saladusi lekitanud valitsusametnike kohtu alla saatmise eest, kuid justiitsministeerium ei esitanud süüdistust ühelegi lekkeid avaldanud ajakirjanikule.
Kas Trump võib tuumarelva kasutada? Jah. President võib anda käsu tuumarelva kasutamiseks ja keegi ei saa teda takistada. Kaitseminister on kohustatud küsima kinnitust presidendi käsule, kuid ta ei saa seda vetostada. Seadus kohustab ministrit presidendi käsku täitma. Kogu süsteem on kujundatud heas usus demokraatiasse ehk usku, et ameeriklased oskavad valida endale kainelt mõtleva juhi, kes suhtub tuumarelvadesse täie tõsidusega.
Donald Trumpi toetajad. Foto: Scanpix
Mida Trump ei saa teha?
Ta ei saa ise makse tõsta ega langetada. Ta saab kasutada vahendeid, millele kongress heakskiidu annab, et teha seda, mida kongress volitab. Seetõttu ei saa ta ka müüri ehitada (v.a juhul, kui ta veenab Mehhikot selle eest maksma ja see enda poolele ehitama).
Ta ei saa täita lubadust kehtestada surmanuhtlus kurjategijatele, kes on politseinikke tapnud.
Trump on väitnud, et annaks USA armeele loa kasutada piinamisvõtteid hoolimata sellest, kas see on seaduslik või mitte. Piinamine on ebaseaduslik nii USA kui rahvusvaheliste seaduste alusel.
Mida Trump päriselt teeb?
Keegi ei tea, mis Donald Trumpi peas toimub. Trump jäi oma kampaania jooksul lubadustes pealiskaudseks ja seetõttu pole selge, kuidas või kas ta kavatseb enamikku nendest ellu viia. Ta ei järgi kindlat ideoloogiat ja on muutnud jooksvalt mitut seisukohta. Mõned analüütikud arvavad, et Trump tõmbub tagasi pärast ametisse astumist ja lähtub presidendina nõunike soovitustest. Teised näevad aga süngemat stsenaariumit ja arvavad, et ta tahab ainuisikuliselt kõik otsused vastu võtta ega kuula teiste arvamusi.
Trumpi tegutsemist piiravad lisaks võimude lahususele aga ka miljonid riigiametnikud, kellest valdav osa on professionaalid ning pühendunud oma ametiasutuse missioonile. Nad ei suhtu leebelt kõrgemalt poolt tulevatesse meelevaldsetesse käskudesse. Nende kontrollimiseks peaks Trump sokutama endale lojaalsed inimesed juhtkondadesse, kuid kõige selle korraldamine nõuaks koostööd senatiga ja pikaajalist pingutust.
Olulist rolli mängib ka avalik arvamus. Just presidendi toetuse langemine võiks kannustada esindajatekoda alustama Trumpi ametist tagandamist. Presidendi tagandamiseks peab riigipea olema toime pannud õigusrikkumise. Trump võib mitmete lubaduste täideviimisel seadusega vastuollu minna. Ka ei pruugi teda päästa see, kui esindajatekojas moodustavad enamuse vabariiklased, sest ta pole erakonna sees just väga populaarne.
Allikad: Time, New York Times, Politico, Vox


authors:
Toomas Jürgenstein
Riigikogu Liige
Sde
Endine Religiooni Ja Filosoofia Õpetaja

description: Riigikogu liige ja endine religiooniõpetaja Toomas Jürgenstein (SDE) mõtiskleb oma kolumnis selle üle, kas Kersti Kaljulaid talitas õigesti, kui loobus tänujumalateenistusest.

title: Toomas Jürgenstein: kas president oleks pidanud kirikus käima?

maintext:
Lugesin meediast, et president Kersti Kaljulaid loobus ametisse nimetamise päeval ametlikust tänujumalateenistusest. Esimesena meenus seejärel Jeesuse ehk kõige tuntum ütlus riigi ja religiooni suhete kohta: «Andke siis keisrile, mis kuulub keisrile, ja Jumalale, mis kuulub talle.» (Luuka evangeelium 20:25)
Järele mõeldes polnud mul aga kohest vastust, kas tänujumalateenistus on midagi sellist, mis peaks kuuluma riigijuhiga seotud avalike ürituste hulka, või jääb see sündmus vastavalt maailmavaatele presidendi ja Jumala vaheliseks asjaks.
Kahtlemata on riigi ja kiriku vahekord komplitseeritud, alates Aurelius Augustinuse (354–430) ühest kuulsamast teosest «Jumala riigist» on seda teemat ikka ja jälle püütud mõtestada. Ka riigi ja kiriku suhetes võib olla esindatud mitu mudelit: kirikupea võib olla samal ajal riigipea, nagu paavst Vatikanis, mitmel maal on riik eelistanud selgelt üht kirikut, näiteks Venemaal on selleks õigeusu kirik, Eesti põhiseaduses on öeldud, et meil pole riigikirikut. Küll aga on võimalik mitmel tasandil riigi ja kiriku koostöö.
Näite, kuivõrd on reaalses poliitikas ilmalik ja vaimulik sfäär segunenud, võib tuua hiljutisest usupuhastuse 500. aastapäeva tähistamise algusest Rootsis. Külaliste hulgas oli ka lihtsa elu ja südamlikkusega silma paistev paavst Franciscus I, teda võttis lennujaamas vastu luterlik peapiiskop Antje Jackelen, kes on ka kõrgetasemeline teoloog, koos temaga sotsiaaldemokraadist peaminister Stefan Löfen.
Lundi vanas katedraalis peeti reformatsiooni mälestuseks ühispalvus, kus osalesid ka kuningas Carl XVI Gustav ja kuninganna Silvia. Ilmalikud ja vaimulikud juhid meenutasid üheskoos tähtpäeva, mis on mõjutanud nii riike kui ka kirikuid. Kindlasti osaleb sellelaadsetel üritustel tulevikus ka Eesti president.
Eestis on riik ja kirik koos teinud toredaid ja tarvilikke asju, vajadusel on teineteist toetatud. Hiljutiseks näiteks on pankrotivara hulka sattunud Narva Aleksandri kiriku väljaostmine, suuremate kriiside puhul on ühiselt toetatud abivajajaid jne.
Ka oma töös usundiõpetajana olen kogenud usuorganisatsioonide abi nii materjalide kui ka külaskäikudena, olgu tegemist luterlaste või moslemite, baptistide või budistide, katoliiklaste või Hare Krišna inimestega jne.
2011. aasta rahvaloenduse andmetel tunnistas kindlat usku 29 protsenti Eesti elanikest. Samas on inimese usuline määratlemine alati seotud probleemidega ning harv pole võimalus, et ka ateistile on kirik vajalik. Professor Rein Taagepera kirjutab sümpaatses mälestusraamatus «Määravad hetked» oma usulistest otsingutest, mis lõpevad luterlikus ateismis, mis on prii üleloomulikkusest.
Taagepera kirjutab: «Olen ametlikult edasi selle kiriku liige, millesse sündisin. Mängin kaasa jumalamängu, nii nagu paljud jumalauskujad mängivad jõuluvanamängu. Suhtun mõlemasse mängu heatahtlikult.» Ja jätkab mõni lehekülg hiljem: «Katoliiklikke maid külastades astun ikka sisse kirikuisse ja veedan paar või paarkümmend minutit mõtiskledes. /../ Kui Tartus olen juhtunud üksi elama, siis olen korrapäraselt käinud Pauluse kirikus, kuhu tädi Valtman mind juba kolmeaastaselt kaasa võttis.»
Tulles tagasi artikli alguses tõstatatud tänujumalateenistuse probleemi juurde, ei tea ma, missugused on president Kersti Kaljulaidi suhted religioosse maailmaga. Ma ei tea ka seda, kas ta oli tänulik ja mõtles oma rahvale pühakojas, milleks võis olla ka mets, raamatukogu, lähedaste inimeste ring. Lisaks ei annaks see teadmine suurt midagi. Igal religioossel inimesel on võimalik presidendi peale oma palves mõtelda.
Oma ametisseastumise kõnes ütles president Kersti Kaljulaid, et president peab olema seal, kus on raske. Usun, et on ülimalt oluline kohata presidenti kohtades, kus on meeleheide, arusaamatused, segadused ja probleemid. Ka kirikud püüavad tegelda raskustesse sattunud inimestega ning see on oluline paik presidendiga kohtumisteks ja koostööks.


description: Peaminister Taavi Rõivas võis teisipäevase umbusaldusega kaotada töökoha, ent olelusvõitlus Reformierakonna esimeheks jäämise nimel nüüd alles algab. Šokivine hajudes seisab oravate ees dilemma: kas mehele, kes põrus koalitsiooni juhina, saab usaldada partei opositsioonist välja toomise?

title: Kukkumine pilvepiirilt

maintext:
Veel läinud reedel oli Taavi Rõivas valitsuskriisi suhtes veel täielikus eitusfaasis. See, et sobing tuli üllatusena isegi riigi kõige informeeritumale mehele, kõneleb teadjamatele, et Rõivas võidi reeta ka omade poolt.
Põhjuseid jagub. Partei toetus on kahanenud 16 protsendile. Selleks et 2017. aastal kohalikud valimised võita, tuleb uus hingamine saavutada hiljemalt kevadeks. Rõivas, kes on poliitikuameti endale elukutseks valinud, ei taha ilmselt langeda partei kolmandaks viiuliks. Alustuseks oleks abi ühest: mantra endast kui ilmeksimatust peaministrist tasuks ümber mõelda.


description: Üks rohketest «Vene maailma» rakukestest on MGPR ehk «Me räägime vene keelt». See on raja tagant teostatav projekt, mille portaal ja Yana Toomi abi Margarita Kornõševa blogi on ühendatud anumad, kirjutab arvamusportaali kolumnist Ivan Makarov.

title: Ivan Makarov: "Vene maailma" rakuke tulistab keelehaubitsast kaitseministeeriumi pihta

maintext:
Joann Lõssovilt küsiti kunagi, mida peaksid venelased tegema, et neil oleks Eestis hea elada? Lõssov vastanud: õpi ära keel ja ole inimene. Andres Põld kirjutas Õhtulehes: «Ma ei usu, et venelaste peaaju oleks erinevalt teistest rahvastest sellise ehitusega, mis ei võimalda eesti keelt elementaarselgi tasemel selgeks saada.» Selle arvamusloo pärast on venekeelses meedias nurisetud, kuid ajuteemalisi vastuväiteid ei olnud. Aga ka ajude rahvusvaheliselt võrdses ehituses võib olla erandeid.
Pestud ajudega kaasmaalased kipuvad ühinema – ja tekibki järjekordne šovinistlik rakuke. Neid on Eestis juba parasjagu, ja kõik nad väidavad, et esindavad neljandikku, mõni isegi kolmandikku Eesti elanikkonnast. See oleks nagu telekanalite vaadatavuse edetabel: kui lüüa kokku kõik need vaatajate arvud, siis selgub, et eesti kanaleid jälgib Eesti, Läti ja Soome koondelanikkond. See ongi äri: telekanalid kasseerivad reklaamiandjate eurosid ja deržaava fänniklubid – juhtnööride andjate rublasid.
Üks rohketest «Vene maailma» rakukestest on MGPR ehk «Me räägime vene keelt». See on raja tagant teostatav projekt, mille portaal ja Yana Toomi abi Margarita Kornõševa blogi on ühendatud anumad. Projekti tegemisi on populariseerinud vene Delfi.
MGPRi aktsioonid
MGPR määrab «aasta russofoobe»: nendeks on osutunud näiteks Eesti valitsus, Estonian Air ja isegi Rakvere Lihakombinaat. Russofoob-tapamaja kõlab nagu inimsööjatega õudusfilmi teema. Või siis ei olnud eesti sealiha piisavalt venekeelne. Igal juhul oli hukkamõist tulemuslik: tuli seakatk ja rahvuslik lennufirma likvideeriti. Kui tõsiseks jääda, siis õhutatakse estofoobiat ja taotletakse olukorda, kus venekeelne inimene ei peaks põhimõtteliselt suhtlema eestlastega Eestis eesti keeles, samas kui eestlased on kohustatud rääkima temaga vene keeles. Meie ukrainlased, valgevenelased, armeenlased ja teised rahvad selliseid privileege oma keeltele riigikeele ees ei nõua.
Tegelikkuses saab iga Eestis elav riigikeelt mittevaldav venekeelne inimene ajada kõiki vajalikke asju edukalt ka ilma skandaalideta. Meediagi on salliv: ETV, Kanal 2, TV3 eestikeelsetes saadetes räägivad paljud eestimaalased vene keelt, all tiitrid «koolidirektor», «kultuuriosakonna juhataja», «ajakirjanik» jne. Oleme sellega harjunud, kuigi mind isiklikult panevad õlgu kehitama need meie eesti «selgeltnägijad», kes ei räägi eesti keelt. Erakordsete võimetega inimene näeb minevikku, tulevikku ja lausa läbi betoonseina, kuid ei adu eesti sõnade tähendust. Aga nad vähemalt ei tao endale seejuures uhkusega rindu.
MGPRi totraim aktsioon oli ehk selle aasta Eurovisiooni laule hinnanud Eesti žürii vastu korraldatud taunimiskampaania: meie ekspertide süü seisnes selles, et nad panid madalad hinded Venemaad esindanud laulule «You Are the Only One». Kuidas see võis üldse ärritada vene keele ülimuslikkust deklareerivaid tegelasi? Venemaa lugu oli ju inglise keeles ja selle loojad kreeklane, inglane, rootslane ja Filipp Kirkorov. Nii et Venemaas endas ärapõlatud vene keelt siin küll ei kaitstud, seisti hoopis solvunud Venemaa edevushuvide eest. Ja meetodid on MGPRil suurriikliku hoiaku kohta väiklased: kaebamisteenus «kui sinuga ei räägitud vene keeles – teata!», «mustad nimekirjad» kauplustest ja asutustest, kus mõni õnnetu teenindaja ei väljendunud piisavalt soravalt vene keeles; võimendatakse pisiskandaale, tehakse eesti sääsest vene elevanti.
Vene keel Eestis
Kommunist Julietto Kieza oli «šokeeritud» sellest, et ei leidnud ühes eesti restoranis venekeelset menüüd. Äkki ta ei saanud seal ka oma rahvusrooga – pastat, mida iga itaallane sööb keskmiselt 28 kilogrammi aastas? Pole siis ime, et ta läks Eesti riigi vastu Euroopa kohtusse. Ja tema mõttekaaslased MGPRist avaldasid novembri alguses järjekordse «aruande», milles teatatakse, et Eesti ministeeriumides töötab «ebaproportsionaalselt vähe» venekeelseid inimesi: keskeltläbi 2,9 protsenti.
Oletatakse, et «eesti valitsus otsustas lahti saada nii venekeelsest haridusest kui ka venekeelsetest töötajatest haridusministeeriumis». Väidetakse, et kaitseministeeriumis «ei tööta juba kolm aastat mitte ühtegi vene keele kandjat». Siin tuleb millegipärast meelde, kuidas kaitseministeeriumil oli küll võimalus oma venekeelsust suurendada, kuid sinna relvaga tulnud hr Drambjani heast kavatsusest saadi valesti aru.
Kuna ajakirjanik Loginova väidab joovastunult, et sõjalise konflikti puhul pööravad Ida-Virumaa venekeelsed elanikud peidikutes olevad relvad teadagi kelle vastu, siis ei tasuks imestada, kui kaitseministeeriumi personaliosakond jääks siinkohal mõttesse. Ja kelle poolt oleksid need kõhklused provotseeritud? Loomulikult võiks kaitseministeeriumis töötada rohkem tublisid venekeelseid inimesi, sellised Eestis põhiliselt elavadki. Aga kas neid ikka peaks selleks sundima? Veebruaris avaldatud uuringu tulemused näitasid ju, et «eestlaste kaitsetahe ületab märgatavalt venelaste oma». Ehk «vene keele kandjad» ei taha tegeleda raketikandjatega, ministeeriumis või mitte.
Venekeelsus
Ja kuidas venekeelsust üldse tuvastada? MGPR selgitab: «Arvestus toimub ministeeriumi töötaja nime ja perekonnanime põhiselt. Juhul, kui töötaja rahvuslikku kuuluvust määrata ei suudeta, siis antud töötaja läheb kirja venekeelsena».
Huvitav, kellena läheks nendel «ekspertidel» kirja näiteks Jõgeva maavanem Viktor Svjatõšev? Või milline oleks nende arvates Mustvee linnapea Max Kauri perekonnanimepõhine keeleline kuuluvus? MGPRi juhil, kes vahel külastab ka Eestit, on vene nimi ja perekonnanimi, aga ta väidab, et on eestlane. Kas ta oma identifitseerimismetoodikat enda suhtes ei rakendanudki?
Ja ei tahagi teada, kes oleks nende «uuringute» tagajärjel Natalia O’Shea. Tegemist on vene poeedi, rahvusvaheliselt tunnustatud keeleteadlase, noore ja ilusa naise, Euroopa ühe parima folkansambli «Melnitsa» kauni häälega laulja, harfisti ja heliloojaga. Ta valdab vabalt veel selliseid keeli, nagu inglise, prantsuse, iiri, šoti (mõlemad variandid), kõmri, taani, islandi, hispaania, saksa, ladina, vana-iiri, vana-inglise, gooti, vana-islandi, vana-kreeka ja sanskriti. Vene inimene, kellega võrreldes on meie riiakad umbkeelsuse eest võitlejad ikka hästi haledad tegelased.
Mõni päev tagasi avati Putini pöördumisega Moskvas XX Ülemaailmne vene rahvakogu, mida juhib patriarh Kirill ja mida peetakse Venemaa suurimaks ühiskonnafoorumiks. Ajakirjanik ja teadlane Aleksandr Nevzorov, kommenteerides suursündmust raadiojaama Ehho Moskvõ eetris, oli sunnitud tõdema, et ta ise ei olegi enam venelane. «Ülemaailmne vene rahvakogu pani paika veneluse kriteeriumid. Mina nendele ei vasta: ma ei joo, ei ole usklik, ei mängi balalaikat, seepärast kohe kindlasti ei kõlba venelaseks,» ütles Nevzorov irooniaga.
Aga Eestis on nüüd kõige ametlikum venelane Yana Toom, kes väitis, et teda ei valitud Keskerakonna etteotsa, sest venelased ei pidavat meeldima. Mis põhjus seal võis veel ollagi, kui kõik muu peale rahvuse on tema juures täiuslik. Kuid pole halba heata, sest kuuldes sellisest keskerakondlaste russofoobiast, ütleb Jedinaja Rossija koostöölepingu natsionalistidega ise üles. Ja tee valitsusse on avatud.
Ivan Makarov on raadiomees, kes tegi 20 aastat tunnist Balti infosaadet «Raadius», üllitas kolm üleliidulise tiraažiga LP-d ja kirjutas tekste Eesti esitajatele. Ta on Avatud Eesti Fondi, ajakirja «Nädal» ja Valdo Pandi aastapreemiate laureaat. Praegu töötab Raadio 4 vastutava toimetajana.


authors:
Hanna-Kaisa Lepik
Foto
Eero Vabamaegi

description: Eelmisel nädalad võttis Venemaa tagasi oma allkirja Rahvusvahelise Kriminaalkohtu asutamise alusdokumendilt Rooma statuudilt. See otsus tuli päev pärast seda, kui kõnealune kohus väljastas raporti, milles Venemaa mõisteti süüdi Krimmi poolsaare okupeerimises, kirjutab rahvusvaheliste suhete magistrant Hanna-Kaisa Lepik.

title: Hanna-Kaisa Lepik: miks Venemaa lahkus Rahvusvahelisest Kriminaalkohtust?

maintext:
Kuigi Venemaa on püüdnud Ukraina kriisi kujutada kodusõjana, leidis kohus piisavalt tõendeid, nimetades viimase kolme aasta jooksul toimuvat invasiooniks, mis riigi suveräänsuse rikkumisena kvalifitseerub rahvusvahelise kuriteona.
Venemaa pole kunagi olnud musternäidis riigist, mis alluks rahvusvahelistele normidele. Vastupidi, igasugused seadused on sõnakuulmatule suurriigile pinnuks silmis. Niisiis on Rahvusvahelise Kriminaalkohtu liikmesus talle pigem kahjulik – mäletatavasti süüdistas Prantsusmaa president Francois Hollande alles kuu aega tagasi Venemaad sõjakuritegude toimepanemises Süüria kodusõjas ning kutsus üles alustama ametlikku uurimist Venemaa üle kohtumõistmiseks.
Rahvusvaheline Kriminaalkohus asutati, et mõista kohut kõige rängemate kuritegude üle maailmas. Nende jurisdiktsiooni kuuluvad sõjakuriteod, genotsiid ning inimsusevastased kuriteod. Globaalse rahu tagamiseks on vaja riikidevahelist juriidilist organisatsiooni, mis hoiaks julmad režiimid seaduse ees vastutavad. Teoorias on selline lähenemine igati tervitatav, kuid reaalsuses palju keerulisem rakendada, sest riigid saavad siiski otsustada, mis seadused nende territooriumil kehtivad.
Venemaa kirjutas Rooma statuudile alla 2000. aastal, kuid kuna nad tegelikult seda ei ratifitseerinud, ei kuulunud nad ametlikult Rahvusvahelise Kriminaalkohtu jurisdiktsiooni alla. Niisiis on tegemist pigem sümboolse teadaandega, kuid see on siiski oluline samm ütlemaks lahti institutsionaalsest rahvusvahelisest õigusest, mis näib teenivat pigem lääneriikide huve.
Põhjendusena ütles Venemaa välisminister, et rahvusvaheline tribunal on «ühepoolne ja ebaefektiivne». 700 töötajaga Rahvusvaheline Kriminaalkohus on 14 aasta jooksul suutnud langetada ainult 4 kohtuotsust ning hinnangute järgi on selleks kulunud üle miljardi dollari. Seetõttu on paljud liikmesriigid põhjendatult tõstatanud küsimuse Rahvusvahelise Kriminaalkohtu efektiivsuse osas.
Doomino-efekt
Võimalik, et Venemaa paneb tööle doomino-efekti, sest Filipiinide president Rodrigo Duterte teatas, et kaalub sarnast käiku – tõenäoliselt vältimaks süüdimõistmist tuhandete inimeste tapmises käimasolevas narkosõjas. Eks saab näha, kas see on rahvusvahelise õiguse allakäik.
Lisaks Venemaale on viimaste kuudel kolm Aafrika riiki – Lõuna-Aafrika Vabariik, Burundi ja Gambia – teada andnud Rooma statuudist taganemisest põhjusel, et Rahvusvaheline Kriminaalkohus on oma õigusemõistmises ebaproportsionaalselt palju keskendunud Aafrika mandrile. Neil on õigus – 39 inimest, kellele on süüdistus esitatud, on kõik aafriklased. Niisiis on Rahvusvaheline Kriminaalkohus peakontoriga Haagis nende jaoks sümbol endisest koloniaalvõimust ning lääneriikide vahend lõplik sõna Aafrika mandri siseasjades öelda. Kuigi Aafrikas on julma poliitilise režiimi all kannatajaid palju, esineb sarnaseid probleeme ka teistes regioonides, mistõttu on kohtu neutraalsus rahvusvahelises poliitikas kaheldava väärtusega.
Niisiis, rahvusvaheline õigus eksisteerib küll teoorias, aga praktikas vaid juhul, kui see riikidele sobib ning Venemaa ei ole ainuke, kes rahvusvahelisi norme endale sobivalt tõlgendab. Oleks naiivne uskuda, et ükski lääneriik ei juhinduks vajadusel omakasust, kuid demokraatlike valitsuste võim on vähemalt mingil määral mõjutatud avalikust arvamusest, mis liberaalseid väärtusi hinnates ei vaata inimsusevastastele kuritegudele läbi sõrmede.
USAd on palju kritiseeritud silmakirjalikkuse pärast, sest hoolimata teiste riikide, näiteks Venemaa, süüdistamises ebaeetilises käitumises, mis puudutab inimõigusi või poliitilisi vabadusi, on USA tihedas koostöös mitme valitsusega, mis võiksid samuti Rahvusvahelise Kriminaalkohtu uurimise all olla. Majanduslik ja julgeolekualane koostöö trumpab üle moraalsed väärtused, sest koostöö Saudi Araabiaga, kus inimõiguste olukord on üks kriitilisemaid Lähis-Idas ning Iisraeliga, kes on paljude maailma liidrite arvates agressor, kes okupeerinud Palestiina, ei ole kunagi küsimärgi alla sattunud.
Rahvusvaheline õigussüsteem või globaalne politsei üleilmse julgeoleku ja rahu tagamiseks on meie tänapäeva maailmas veel täiesti ebarealistlikud ideed.


authors:
Ene Pajula
Tairo Lutter

description: Mammi on juba ammu mõelnud, et Keskerakond peab pääsema valitsusse. Kadri on kogu aeg kinnitanud, et võlukepike Eesti elu muutmiseks on just nende erakonna seljakotis – ja miks mammi ei peaks seda uskuma? Pealegi on mammi (Tallinna) keskerakondlaste häälekandja Pealinn püsilugeja, ja sealt saab ta igal nädalal lausa kaks korda teada, kui viletsas riigis ta elab. Päris uskumatu, et nii väärikas erakond nagu Kesk seda on, üldse nii nadi riiki juhtima tahab hakata.

title: Ene Pajula veste: kõigi maade proletaarlased, ühinege ehk Mammi tervitab keskerakondlikku valitsust


description: Tänavust üleriiklikku karskuspüha peeti pühapäeval. Üle maa korraldati karskusjumalateenistusi ja karskusaktusi  ning rahvakoosolekuid. «Vanemuise» aktusel kõneles prof. J. Tõnisson, kes tähendas kõnes kokkuvõetult:

title: Postimees 1935. aastal: alkoholism tähendab hävitust - prof. J.Tõnissoni kõne karskuspühal

maintext:
/…/ Kuid alkohol ei tähenda üksi hävitust elule, vaid ta hävitab ka majanduslikku jõukust. Kuni 30. juunini 1934.a. oli meil 1006 joogikohta. Kuid siis tuli uus alkoholiseadus ja kolme järgneva kuu jooksul tõusis joogikohtade arv 1376 peale ning 27. maiks käesoleval aastal oli Eestis juba 1715 joogikohta. Meie riiklikus eelarves etendab viinamonopol tähtsat osa, moodustades eelarvest 13-14 protsenti, kuna endise Vene riigi eelarves oli see 12 protsenti. Ja ometi on venelased tuntud oma alkoholi tarvitamisega.
Meie kartulikasvatamise küsimust saab teisiti lahendada kui viinamonopoli abil. Kartuleid võib anda sigadele, valmistada neist tärklist ja müüa välismaale seemnekartuliks. Isegi Schveits ja Prantsusmaa – suuremad veinivalmistajad maad – on hakanud viimasel ajal teid leidma, kuidas puuvilja ja viinamarju kasutada teisiti, kui neist valmistada veini. On hakatud puuvilja konserveerima, kuivatama ja peale selle suuremal määral ka alkoholita veinivirret, morssi, valmistama.
Kui eesti rahvas tahab ka tulevikus jääda vabaks, siis peab eestlane enesele aru andma alkoholi mõjust.
4.11.1935


authors: Eesti Idapartnerluse Keskuse Vanemteadur

description: Üks vanasõna ütleb, et võidule leidub tuhat isa, kaotus on aga orb. Donald J. Trumpi Ameerika Ühendriikide 45. presidendiks valimise puhul võib see olla aga üks (paljudest) kokku varisenud rahvatarkustest, kirjutab Eesti Idapartnerluse Keskuse vanemteadur Emmet Tuohy.

title: Emmet Tuohy: Trumpi ego võib meid katastroofist säästa

maintext:
Hoolimata Demokraatliku Partei märkimisväärsetest pingutustest ning Vabariikliku Partei intellektuaalse ja professionaalsetest poliitikutest tiiva suure enamuse vastasseisust või ükskõiksusest ning terve poliitikaanalüütikute armee (vana kooli jutusaates rääkijatest uue koolkonna andmeanalüütikuteni) kindlatest ennustustest, õnnestus Trumpil saavutada rabav võit Hillary Rodham Clintoni üle.
Ehk selle asemel, et selgitada Clintoni võitu, mida oodates enamik eestlasi magama läks, murravad kolm jõudu – meedia, demokraadid ja vabariiklased – hoopis pead lihtsa küsimuse üle: miks?
Meedia
Hoolimata üksikutest hoiatustest, et Brexitis võis olla õpetlik iva, eeldas suurem osa vaatlejaist Clintoni võitu. Isegi vabariiklastest kolumnistid kirjutasid juba valimistele eelnenud päevadel eleegiaid, kuidas taastuda Trumpi traagilisest kaotusest. Vast kõige uhkem asi selles reas oli eelvalimistel lüüa saanud John Kasichi neljapäevale kavandatud pressikonverents Vabariikliku Partei tuleviku teemadel – eeldatavasti sinna plaanitud kõnet nüüd ei tule.
Ehk esimene reaktsioon nii Ameerika Ühendriikides kui ka mujal maailmas oli küsimus: «Miks ei suutnud meie eksperdid seda ennustada?»
Ja ometi kord – erinevalt hiljutisest Eesti juhtumist – ei saa süüdistada isegi valijameeste kogu või mingeid muid müstilisi USA valimissüsteemi elemente, isegi kui Trump kaotas rahvahääletusel napilt. Peaaegu kõik üleriigilised küsitlused peale Los Angeles Timesi oma ennustasid valesti ning kahtedel eelmisel valimistel täppi pannud Nate Silveri FiveThirtyEight pakkus lõpuks Clintoni võiduvõimaluseks 66 protsenti.
Üks võimalikke, kuid siiski osalisi selgitusi on Ameerika versioon brittide nn häbeliku toori fenomenist, kus valijad ei soovi küsitlejaile tunnistada toetust vastuolulisele parteile, kelle poolele nad asuvad valimiskabiini privaatsuses.
Teine asi on loomulikult see, et osalusennustustega mõlemale parteile võtmetähtsusega valimisringkondades pandi märkimisväärselt mööda: kas siis Y-generatsiooni ja etniliste vähemuste ülehindamisega demokraatide või valgete maavalijate alahindamistega vabariiklaste puhul.
Demokraadid
Tõepoolest, kui demokraadid küsivad «Miks?», siis üks vastustest seisneb osaluses – täpsemalt öeldes nende suutmatuses tuua oma valijaid välja sellisel määral nagu eelmiste kampaaniate ajal. Hoolimata üleolekust vabatahtlike (ja tasuliste konsultantide) suhtes Vabariiklikule Parteile olulistes osariikides, jäi entusiasm – mida nõrgestas ka eelvalimistel ootamatult tuliseks läinud konkurents Bernie Sandersiga – Clintoni suhtes mustanahaliste ja noorte seas oodatust märksa madalamaks.
Kuigi need rahvastikurühmad ei rutanud Trumpi hõlma alla, puudus nende seas ilmselgelt tõmme «vähem halvana» nähtud kandidaadi poole. Seda süvendasid jätkuvad süüdistused, alates sellest, et ta väärkasutas salastatud infot, ning lõpetades sellega, et ta muudab seisukohti või on lihtsalt ebausaldusväärne – kahtlemata veensid need paljusid valima mitte minema.
Arvestades Trumpi vaieldamatult vastuolulisi avaldusi mehhiklaste ja Mehhiko päritolu ameeriklaste kohta, võinuks eeldada, et tema toetus latiinode seas kukub märkimisväärselt. Kui aga välja arvata Florida (osariik, mille Kuuba päritolu rahvastik on aja jooksul muutunud vähem vabariiklikuks), kogus Trump võtmeosariikides tegelikult rohkem hispaaniakeelsete hääli kui eelmine vabariiklaste kandidaat Mitt Romney. Eriti Nevadas.
Viimane nael demokraatide kirstu oli muutus piirkonnas, mida Michael Moore kutsus «roostevöö Brexiti» osariikideks Kesk-Läänes. Sealsed töötud või alakoormatud vabrikutöölised olid eriti vastuvõtlikud sõnumile, et Clinton ja tema kaaslased on muutunud Wall Streeti parteiks – süüdistus, mis aitas ka Sandersit.
Vabariiklased
Hoolimata Trumpi suurtest pingutustest kujutada parteid nende juulikuisel Clevelandi kongressil kui ühtset, tõmbasid sellel üritusel tulijatest rohkem tähelepanu pigem need, kes jätsid tulemata. Kutse lükkasid tagasi kõik partei eelmised presidendid ja presidendikandidaadid. Nii esindajatekoja spiiker Paul Ryan kui ka eelvalimistel teiseks jäänud Ted Cruz keeldusid Trumpi toetamast.
Vaatamata aga uuele New Yorgi ärimeest toetamast keeldunud või toetuse tagasi võtnud tippvabariiklaste lainele, võitis Trump nendetagi. Taas kerkib küsimus: «Miks?»
Arvestades lausel «Ameerika esimesena» põhinenud kampaaniat, võib tunduda lausa iroonilisena vastus, et suund oli võetud märksa vähem ameerikalikule konservatismile ja märksa enam euroopalikule populismile. Aastakümneid on Vabariiklik Partei toetanud ettevõtjasõbralikku maksu- ja kaubanduspoliitikat koos seadusliku sisserände ja üsna sekkuva välispoliitikaga. Samal ajal, kui suurem osa vabariiklaste kontrolli all olevast senatist on endiselt neil seisukohtadel, pole seda Trumpi toetajad – ja nende poolele võisid asuda ka globaliseerumisvastased, kellele tõmbas tähelepanu Sanders.
Lähipäevil hakkame mõtestama, mida need valimised tähendavad nii Ühendriikidele kui ka muule maailmale, kus üks riik on mänginud nii juhtivat rolli majanduses, sõjanduses ja poliitikas. Nagu märkis üks Twitteri-postitus: «Nüüd on meil võimalus panna proovile teooria, et kui Trump osutub valituks, tuleb maailma lõpp.»
Praegu tundub ehk kõige veenvama argumendina laialdase pessimismi vastu see, et Trump on tuntud märkimisväärse ego poolest ning ta ei taha vaid valimisi võita, vaid ka vältida seda, et läheb ajalukku kui president, keda peetakse täielikuks katastroofiks. Nagu Trump ise oma võidukõnes teatas, töö alles algab. Astumaks konkreetseid samme, et näidata maailmaturgudele, maailmajõududele ja oma kodanikele, et ei koida suuremat lüüasaamist – globaalset poliitilist või majanduslikku kriisi, mille eest mitte keegi, isegi mitte Trump ise pole varmas vastutust võtma.


description: Isadki vajavad tunnustamist ja armastust. Nii isade- kui ka argipäeval. Ärge koguge häid sõnu eluõhtul või lausa peielauas ütlemiseks. Otsige põhjust ja võimalust üksteise siiraks kiitmiseks iga päev.

title: Juhtkiri: kõigile hoolivatele Eesti isadele

maintext:
Kui te ärkate pühapäeva hommikul sama katuse all keskmise Eesti isaga, siis on kiidusõnad kindlasti igati omal kohal. «Statistiline pilt isast viib sama tulemuseni, mida enamik lapsi juba varakult teab: isa ei ole tavaline mees – ta on töökam, targem ja tublim,» kirjutas Eve Telpt mõne päeva eest statistikaameti blogis.
Laste rõõmust paremat kingitust isale on raske ette kujutadagi. Need on kõik lastega koos veedetud tunnid ja päevad, kõik ettelugemised, tööd ja mängud, ühised väljasõidud ja metsas käimised, mis teevad isaks olemisest ühe kõige erilisema kogemuse, mis su elus olla saab.
Tegelikult ei ole ühelgi isal vaja üldse pead vaevata küsimusega, kas ta on keskmine, sellest nõks halvem või parem. On tarvis armastust, hoolimist ja tahtmist oma lastega koos olla. Ja sinna otsa ka natuke teadmisi sellest, kuidas lastega hakkama saada.
Kõik isad ei ole ühesugused. Ei saagi olla. Ei peagi olema. Igal isal on oma retsept selleks, mida oma lastega koos ette võtta. See on üks neist asjadest, kus teekonnal kogetu on vähemalt sama tähtis või tähtsamgi kui kohale jõudmine.
Just teekonna kujundile võikski mõelda, rääkides isa rollist. Olude ja ühiskonna muutumine tekitab ju silmanähtavat segadust selles, mida ühelt isalt justkui oodatakse. Kas ta peab olema eelkõige kütt, kes koju head ja paremat toob? Mida rohkem, seda parem. Või peaks ta olema see, kes vähemalt emaga võrdsel määral nii-öelda pehmeid väärtusi edendab?
Tihtipeale juhtub, et mõlemat poolt võrdsel määral edendada on raske, kui mitte võimatu. Mõelgem kasvõi neile isadele, kes perele leiva lauale toomiseks kaugel tööl käivad. Näiteks, mis õigus on kellelgi kõrvalisel lugeda moraali neile tublidele meestele, kes pingutavad rasketes tingimustes, et oma pere materiaalse heaolu eest hoolt kanda?
Paljud moodsaks peetavad üldised soovitused kipuvad lähtuma linnakorteris elava jõukama keskklassi pere elutingimustest ja võimalustest. Vanaks peetavate stereotüüpidega võideldes asendatakse need uutega ega kiputa seejuures märkama, et needki kalduvad vanade kombel piiravad olema ega arvesta tegelike inimeste eluliste probleemidega. Tallinna kesklinna «mudelelu» ei sobi tingimata ja kõigis üksikasjades maale ega isegi sellesama Tallinna aedlinna.
Hinnakem üksteise armastust, tahtmist ja tublidust. Ja öelgem kiidusõnad ka kõlavalt välja. Isegi talvises Eestis ei pea ju tingimata järgima õpetust, et kui väga kõvasti ei pahandata, siis sellest peabki heaks enesetundeks piisama.


authors: Eesti Vabariigi Suursaadik Ameerika Ühendriikides Ja Mehhikos

description: Rahvusvahelise õiguse, piiride puutumatuse ja riikide suveräänsuse printsiipidest kinnipidamine ei ole Euroopa kontinendil enam enesestmõistetav ja etteaimatavus rahvusvahelistes suhetes tervikuna on vähenenud, kirjutab Eerik Marmei, Eesti vabariigi suursaadik Ameerika Ühendriikides.

title: Eerik Marmei: oma väärtuste hoidmiseks vajame tõhusamat kaitset

maintext:
Majandus- ja finantskriisid; sõjad Gruusias, Ukrainas ja Süürias; islami radikalismi ja terrorismi pealetung; põgenike tulv ja migratsioonikriis on viimasel kümnendil rahvusvahelisi pingeid ja ebakindlust suurendanud.
Rahvusvahelise õiguse rikkuja ei pääse probleemideta
Paljud objektiivsed põhjused lubavad väita, et lääs on kaotanud orientatsiooni, enesekindluse ja juhtrolli globaalsetele väljakutsetele vastamisel. Kuid negatiivsete sõnumite tulvas on ka paremaid uudiseid. Euroopa Liidu ja NATO liikmed koos Austraalia ja Jaapaniga on üle kahe aasta viinud ellu ühtset sanktsioonide poliitikat, mis suure tõenäosusega jätkub ka järgmisel aastal, kui Minski kokkuleppeid sanktsioonide pikendamise otsuse ajaks detsembris ei täideta.
Sanktsioonide poliitika ei ole eesmärk omaette, vaid lähtub vajadusest mõjutada Ukraina konflikti põhjustajate käitumist ja aidata kaasa sõjalise jõu kasutamise lõpetamisele kokkulepitud tingimuste kaudu. See saadab ka sõnumi, et rahvusvahelise õiguse rikkuja ei pääse poliitilistest ja majanduslikest tagajärgedest.
NATO on pärast Krimmi invasiooni pöördunud tagasi kollektiivkaitse kui alliansi peamise mõtte juurde ja tegutseb selle tugevdamise nimel innukalt. NATO on kaitseorganisatsioon, mille kollektiivse kaitse klausel kehtib liitlaste jaoks igal juhul, aga selle usutavus peab olema absoluutselt selge ka potentsiaalsele vaenlasele ning selle nimel ühiselt tegutsetaksegi. Heidutusel on mõte, kui see on usutav, sest võimalik vaenlane lähtub oma kalkulatsioonides mitte deklaratsioonidest ja poliitilistest kokkulepetest, vaid eelkõige tegudest.
Piiririikide kindlustunne
Kui 2014. aasta NATO Walesi tippkohtumisel räägiti kindlustunde tekitamisest piiririikides, siis pärast selle aasta juulis toimunud Varssavi tippkohtumist on NATO jõudnud sisulise heidutuse faasi meie piirkonnas. See tähendab reaalsete võitlusvõimeliste liitlaste raskemanööverüksuste saabumist Balti riikidesse ja Poola 2017. aasta esimeses pooles. NATO nn tugevdatud kohaloleku mõte on tagada, et liitlaste ühtsuse ehk artikkel 5 kehtivuse testimine ei tasu end ära. Oluline on arusaamine, et agressiivsete meetodite kasutamine ükskõik millise liitlase suhtes on poliitiliselt ja sõjaliselt vastuvõetamatu ja ebamõistlik ning sellele antakse ühine vastulöök.
Lisaks konventsionaalsele sõjalisele valmisolekule arutavad NATO ja EL üha aktiivsemalt, kuidas vastata rahvusvahelisi suhteid ja julgeolekupoliitikat üha enam mõjutavate hübriidohtude erinevatele aspektidele, olgu selleks siis «rohelised mehikesed», info- ja erioperatsioonid, propaganda või aina jõhkramaks muutuvad küberrünnakud.
Ameerika Ühendriikide poliitiline ja sõjaline roll on läbi NATO ajaloo olnud Euroopa turvalisuse tagamisel otsustava tähtsusega. USA toetas aktiivselt Eesti liitumist NATOga, mis senatis häältega 96-0 heaks kiideti. Pärast Gruusia invasiooni toetas just USA mõne liitlase skeptilisusest hoolimata Balti riikide kaitseplaanide koostamist. USA oli esimene, kes Krimmi annektsiooni järel vaid tundide möödudes saatis Eesti õhupiiride täiendavaks kaitseks oma õhuväe üksused Ämarisse. Sellele järgnesid roteeruvad maaväe kompaniid, mis paiknevad Eestis ja teistes Balti riikides tänaseni ja plaanitult vähemalt kuni NATO (Suurbritannia, Kanada ja Saksamaa juhitud) tugevdatud kohaloleku üksuste saabumiseni 2017. aastal.
Vahetult pärast Ukraina suveräänsuse rikkumist kuulutas president Obama 2014. aastal välja Euroopa kindlustunde tagamise initsiatiivi, ehk ERI (European Reassurance Initiative), millele kongress on selges parteiüleses üksmeeles eraldanud kahe viimase aasta jooksul 1,8 miljardit dollarit, millest Eesti on oma kaitseväe arendamiseks sihtotstarbeliselt saanud 68 miljonit dollarit.
Hoiame Euroopa ideaali
Sama programmi alusel eraldab USA 2017. aasta eelarves 3,4 miljardit dollarit Euroopasse brigaadi varustuse ja Poola lisabrigaadi saatmiseks ning on viib koos liitlastega ellu intensiivse sõjaliste õppuste kava. Kõike seda on tehtud Eesti ja teiste regiooni liitlaste palvel, mitte vastu nende tahet. Oluline on rõhutada ka tuumaheidutuse kui NATO kollektiivkaitse ühe põhielemendi tähtsust, mida teadupärast just USA koos Suurbritannia ja Prantsusmaaga NATO liitlastele tagab.
USA kohalolek Euroopas 2017. aastal suureneb ning Eesti julgeolekupoliitiline koostöö jaanuaris ametisse astuva uue presidendi administratsiooniga ja kongressiga jätkub liitlassuhetele kohaselt sõltumata sellest, milline partei on võimul. USA eeldab põhjendatult, et Euroopa liitlased teevad senisest rohkem kontinendi julgeoleku tugevdamiseks, ehk tõstavad kaitsekulutusi. Sama eeldab ka Eesti oma liitlastelt ja on paljudele eeskujuks kulutades järgmisel aastal riigikaitsele ja liitlasvägede üksuste toetusele 2,18% SKTst.
On ütlematagi selge, et Eesti soovib kõikide oma naabritega suhteid ja dialoogi, mis põhinevad rahvusvahelise õiguse põhimõtetest kinnipidamisel, kuid ei aktsepteeri ähvardustel ja hirmutamisel põhinevat tegevust. Eesti ei ähvarda ega hirmuta kedagi, vaid on ühiskonna turvalisust aastate jooksul arendanud ja tugevdanud kindlatest põhimõtetest lähtuvalt. Meie julgeolekupoliitilised valikud on lähtunud ajateenistusel põhineva armee, minimaalselt vajaliku, ehk 2% kaitsekulutuste ning laia, kogu riiki hõlmava riigikaitse põhimõttest, mis on poliitiliselt ja sõjaliselt seotud Euroopa ja transatlantiliste liitlassuhetega. Me tegutseme selle nimel, et NATO ja Euroopa Liit oleksid hea tervise juures, liitlaste üksmeel oleks tugev ja USA kohalolek Euroopas ja Eestis jätkuks ning tugevneks.
Lääne väärtustel põhineva geopoliitilise ruumi turvalisuse tagamine on pikaajaline, ühtsust ning suurt ressurssi nõudev tegevus ning seda ähvardavatele ohtudele ja väljakutsetele tuleb jõuliselt ja kindlameelselt vastata, et tugevdada kommunismi varisemise järel eesmärgiks püstitatud Euroopa ideaali, mis põhineb ühtsusel, vabadusel ja rahul.
Tekst on osa Eesti NATO Ühingu ja Postimehe koostöös ilmuvast julgeolekuteemaliste artiklite sarjast.


description: Kiputakse unustama, et demokraatlik riigikord ei ole taandatav rahva tahtele, vaid eeldab paljude elementide reeglitepõhist koostoimimist, kirjutab Kadi Maria Vooglaid Sirbis.

title: Kadi-Maria Vooglaid: mida õppida skandaalseimast aastast demokraatia ajaloos?

maintext:
Viimasele kümnendile tagasi vaadates on demokraatial ette näidata vähevõitu töövõite. Araabia kevade traagiline läbikukkumine, vohav võltsdemokraatia Madagaskaril, Myanmari parlamendi keerukad suhted sõjaväega – see kõik teeb muret, ent demokraatiaga näib lugu olevat päris täbar ka meil läänes. Mõnede kommentaatorite väitel on praegu tegemist demokraatia läbi aegade rängima kriisiga. Milles seisneb see kriis ning kas sellest on midagi õppida?
USA presidendivalimised on kahtlemata demokraatia düsfunktsionaalsuse säravaim näide kõigi nende väikeste katastroofide jadas, mille hulgas ilutseb auväärsel teisel kohal eurooplastele mõnevõrra tähenduslikum nähtus Brexit. Seda on nimetatud lausa kataklüsmiks demokraatia lähiajaloos. Kuidas saab olla võimalik, et sedavõrd tähtis otsus jäeti nii primitiivse mehhanismi nagu ühekordne enamushääletus meelevalda, küsivad hämmeldunud pealtnägijad. Muidugi leidub ka neid, kellele tähendab brittide otsus liidust lahkuda demokraatia triumfi. Võiduks saab seda nimetada aga üksnes siis, kui defineerida demokraatiat kitsalt, formaalse instrumendina, mitte aga ideaalina, kus osalus ei piirdu vaid valimas käimisega, vaid eeldab ausat mängu poliitikutelt ning vastutustundlikku osavõttu kõigilt kodanikelt eeskätt valiku langetamise eel.
Ekstsessidega ravitud demokraatia
Samamoodi ahtake on arusaamine demokraatiast neil, kes vastanduvad riigiülestele institutsioonidele. Suurbritannia pole ainus riik, kus ollakse hädas suveräänsuse ümbermõtestamisega tänapäeva maailmas. Selleks et lõigata kasu laiaulatuslikust koostööst, on vältimatu leppida teatud määral jagatud suveräänsusega. Sellest sõltub nii majandus, julgeolek kui ka võimekus tulla toime selliste riigiüleste probleemidega nagu terrorism, salakaubandus ning kliimamuutused. Laiaulatusliku koostööga kaasnevad aga ka pahed, peamiselt läbipaistvuse ja legitiimsuse puudumine. Politoloogid nimetavad riigiüleste institutsioonidega, eriti Euroopa Liiduga seonduvat legitiimsuse vaakumit demokraatia defitsiidiks.
Ent demokraatia defitsiidiga ei ole mõistlik võidelda ekstsesside abil. Kiputakse unustama, et demokraatlik riigikord ei ole taandatav rahva tahtele, vaid eeldab paljude elementide reeglitepõhist koostoimimist. Konstitutsiooniline esindusdemokraatia on paradoks: selleks et teostada võimu, tuleb sellest loobuda. Absoluutne võim peab olema ühtmoodi kättesaamatu nii rahvale kui ka rahvaesindajale. Parlamendiliikme õigus hääletada suveräänselt ei võrdu absoluutse võimu teostamisega, rahvahääletus on sellele aga märksa lähemal, mistõttu ei peeta seda konstitutsioonilises kontekstis kuigi heaks tavaks.
Legitiimsus ei sõltu üksnes sellest, kui suur protsent kogu rahvastikust saab käia valimas, sisuline legitiimsus tuleneb eelkõige arutelu kvaliteedist, kuid vastupidiselt parlamendile ei ole plebistsiitide puhul arutelu garanteerivaid protsesse seadusega ette nähtud. Siit ka esimene õppetund: ühiskonnas, kus puudub otsedemokraatlik poliitiline kultuur, tuleb näha märksa rohkem vaeva, et protsess kulgeks sisukalt, vajadusel asjasse puutuvaid seadusi täiendades, sest vastasel juhul ei saa hääletust pidada tähenduslikuks, hoolimata sellest, et formaalselt on lõpptulemus juriidiliselt siduv.
Kui Brexitile eelnenud tsirkus ning hääletus ise demonstreerisid eeskätt brittide demokraatliku kultuuri ebatäiust (seda ei tohi segi ajada brittide parlamentaarse kultuuriga, mis on maailma tippklassist), siis märksa tõsisem probleem ilmnes tõsielusaaga värskeimas episoodis «Britid ja kolm kohtunikku». Eelmisel nädalal otsustas Suurbritannia ülemkohus, et valitsusel pole õigust rakendada artiklit 50 enne, kui seda pole heaks kiitnud parlament. Otsuse langetanud kolme kohtunikku nimetatakse nüüd avalikult rahva reeturiteks. Need, kes ülistasid ennist rahvahääletuse tulemust kui demokraatia suursaavutust, ei tunnista enam demokraatliku riigi fundamentaalseimat alustala, õiguskaitseorganite sõltumatust, olgu kurikuulsa artikli juriidiline vormistus kui tahes puudulik. Ka ei ole märkimisväärne osa rahvast kursis omaenda riigi ajalooga. Nimelt peetakse Suurbritannia parlamendi suveräänsust, mis pärineb XVII sajandist ning millest lähtub ka kõnealune kohtuotsus, sealse poliitilise süsteemi olulisimaks komponendiks.
Referendumiga kaasnenud populistlikku tralli võib pessimistliku maailmavaate korral pidada demokraatia olemuslikuks pahupooleks, ent see, millise palavikulise ja arrogantse ignorantsusega õigustavad paljud britid oma igakülgset umbusku riiklike alusinstitutsioonide vastu, on palju sügavama probleemi sümptom. Tõsi, demokraatlikku valitsemiskorda kodeeritud pingete tõttu võimendab see tahes-tahtmata kõiki ühiskonna valupunkte, mis taastoodab omakorda kriisitaju ja seega kroonilist rahulolematust valitsusega.
Usaldus on erakordselt väike
Ometi ei saa eirata asjaolu, et enamikus väljakujunenud demokraatlikes riikides on usaldus institutsioonide vastu erakordselt väike: OECD riikide keskmine jääb alla 40%, Euroopa Liidu keskmine on 23%, seevastu autoritaarses Hiinas ulatub toetus valitsusele kõvasti üle 70%. See on kümme korda suurem kui selle riigi peamise majanduspoliitilise rivaali USA valitsusel. (Ameerika Ühendriikide Kongress, vanima ja stabiilseima konstitutsioonilise demokraatia seadusandlik võim, pälvis paari aasta taguse uuringu kohaselt heakskiidu vaid 7% kogu elanikkonnast.)
Mitmel pool Euroopas on oskuslikud poliitikud olukorra enese kasuks pööranud, teisendanud geniaalse tehtena valijate umbusu institutsioonide suhtes laialdaseks toetuseks oma isikule karmikäelise juhina, kes suudab vajadusel institutsioonidest üle sõita. Sel moel koondatakse personaalne võim impersonaalsena ette nähtud riigistruktuuris. On ju varemgi ette tulnud demokraatlike riikide pealtnäha seaduspärast muundumist diktatuurideks.
Kui riigi vastu mässab rahvas, kes peab seda objektiivselt repressiivseks, on tegu iseenesestmõistetavusega. Hoopis kentsakam on mässata riigikorra vastu, mille alusväärtused on vabadus, võrdsus ja vastutus. Sealjuures ei pea mäss tingimata tähendama barrikaadidele tormamist. Näiteks Ameerika Ühendriikides väljendasid oma mässulisust kõik need, kes hääletasid Trumpi poolt, mehe poolt, kes on regulaarselt esinenud põhiseadusevastaste seisukohtadega, õõnestades rahva niigi habrast sidet institutsioonidega, millest ometi sõltub ühiskonna kollektiivne teovõime. Edgar Savisaare eelmisel aastal tehtud avaldus, et Keskerakond seob end lahti Eesti õigussüsteemist, ei kõla selle kõige valguses enam pooltki nii koomiliselt.
Siit järeldub teine oluline õppetund konstitutsioonilise demokraatia jaoks: kodanikuharidus ei saa piirduda vaid ideoloogilise ajupesuga, vaid peab sisaldama põhiseaduse ning esindusdemokraatia institutsiooniliste iseärasuste senisest mõtestatumat käsitlust. Riigi institutsioonide üle polemiseerimine on praegusel kiirete muutuste ajal vajalikum kui eales varem, ent seejuures tuleb lähtuda kehtivast konstitutsioonilisest reaalsusest, vastasel juhul ei saa olla tegu konstruktiivse kriitikaga.
Institutsionaalset stabiilsust on kerge alahinnata, eriti kui puudub arusaamine, mida tähendab elada ühiskonnas, mis on paiskunud kaosesse. Loomulikult on praeguses süsteemis vigu, kuid esmajoones tuleb mõista, kuivõrd mõeldamatuna võib ajaloolises vaates tunduda seegi väike saavutus, et võim antakse ühiskonnas üle regulaarselt, rahumeelselt, seaduspäraselt. Selles seisnebki konstitutsioonilise demokraatia iva, ent enamiku tsivilisatsioonidega võrreldes on see pigem anomaalia. On neidki, kes nimetavad demokraatiat vaid faasiks inimkonna ajaloos. Tõsiasi, et näiteks maailma mõjukaim riigipea vahetub demokraatlike valimiste teel, on põhimõtteliselt erakordne nähtus. Suutmata hinnata demokraatiat kogu selle keerulises ebatäiuses, anname me kergema vastupanu teed minnes järele autoritaarse alatooniga populistlikele hoovustele, mis võtavad praegu maad nii siin- kui ka sealpool Atlandi ookeani.
Probleem, mille sümptomeid on viimastel aastatel poliitmaastikul tekkinud nagu seeni pärast vihma, on järgmine: üleilmastumise, tehnoloogilise revolutsiooni ja süveneva majandusliku ebaõigluse tõttu on võimendunud kogu esindusdemokraatia geneetiline patoloogia, mida on rohkem, kui siin jõuab üles lugeda. Võimalikke stsenaariume, kuidas sellega järgmisel kümnendil hakkama saada, on kaks, halb ja mõistlik, kuid suhestuda tuleb sellega ilmtingimata, sest status quo ei jääks püsima ka siis, kui selle kehtestamise otsus võetaks vastu üleeuroopalisel referendumil.
Autoritaarse hübriiddemokraatia oht
Halb oleks, kui eirame praegust kriisi. Kiusatus on olemas, sest realistid ju teavad öelda, et elu ongi selline, ning ametnikud oskavad hoolitseda selle eest, et elu, selline, nagu ta on, seisma ei jääks. Ent see tähendaks praeguste negatiivsete trendide süvenemist, mis viib tõenäoliselt isolatsionistliku poliitika kehtestamiseni mitmel pool Euroopas. Halvemal juhul võivad mõningad rahvad leida end hübriiddemokraatia olukorrast, kus autoritaarsed juhid kasutavad demokraatlikke vahendeid vaid siis, kui need kindlustavad nende positsiooni. Isolatsionism tähendab aga kurbloolist lõppu kogu eelmise sajandi vältel üles ehitatud koostööle, millest ometi sõltub toimetulek meie ajastu kaelamurdvaimate probleemidega.
Õnneks on olemas ka teine, mõistlikum stsenaarium, mis kätkeb kahesuunalist lahenduskäiku. Ühest küljest on vaja tugevdada olemasolevaid institutsioone. Tuleks tagada parlamendiliikmete regulaarsem verevahetus, peaks püüdma suurendada kodanikuühenduste võimekust ja valitsuse väärikust ning hoolitseda selle eest, et ka järgmisest põlvkonnast jaguks kohtunikke ning õigusteadlasi, kes suudavad orienteeruda riikliku ja rahvusvahelise õiguse ähmases rägastikus.
Lihtsaid lahendusi pole, kuid kaasamõtlejaid õnneks on. Ühtlasi tuleb endale aru anda, et tänapäeva tegelikkus on tulvil probleeme, millega traditsiooniline esindusdemokraatia enam toime ei tule või on nende lahendamisel ebaefektiivne. Tõenäoliselt tähendaks see alternatiivsete tehnoloogilis-juriidiliste eksperimentide läbiviimist riiklikul ning miks mitte ka rahvusvahelisel tasandil, ent avalik sektor on teadupärast kurikuulsalt tõrges eksperimendiobjekt.
Stabiilsete institutsioonide üks tugevusi on just see, et riigi tasemel saab katsetada järkjärguliselt, võtta ette valimiste reformimine, uute osalusmehhanismide kujundamine jms. Avaliku sektori innovatsioon võib tänapäeva kiirelt muutuvas maailmas tagada kriitilise konkurentsieelise. Politoloogidel ja kodanikuaktivistidel on ridamisi ettepanekuid, kuidas seda teha. Ka tehnoloogilised vahendid on olemas. Usaldus institutsioonide vastu saab taastuda vaid siis, kui samaaegselt suudetakse tagada nende konstitutsioonilised põhifunktsioonid, ent ollakse ühtlasi valmis neidsamu institutsioone põhjalikult reformima. Demokraatia kriisi tänavused õppetunnid peaksid selleks olema piisavalt mõjuv põhjus.
Artikli kirjutamise ajal polnud USA presidendivalimised veel toimunud.


authors: Eesti Spordiajakirjanike Seltsi Juhataja

description: Sporti harrastatakse järjest enam, kuid kolmandik Eesti inimestest ei liiguta ennast üldse, põhjustena tuuakse välja aja- ja huvipuudus, kirjutab  Eesti spordiajakirjanike seltsi juhataja Kristi Kirsberg Sirbis.

title: Kristi Kirsberg: spordipõlguri ainuke aus põhjendus "ma ei viitsi"

maintext:
Kultuuriministeeriumi, Eesti Olümpiakomitee ja Emori möödunud aasta uuringust selgus, et liikumisharrastusega on meil täisealisest elanikkonnast hõivatud 45%, mis on seni kõrgeim näitaja. Samas tõdetakse, et 33% ei liiguta ennast üldse. Põhjustena tuuakse välja aja- ja huvipuudus, piisava sissetuleku ja tööandja toetuse puudumine, aga ka halb tervis.
Ühelt poolt on ju uhke öelda, et harrastajate protsent on aasta-aastalt tõusnud, kuid miks ikkagi ei tunne kolmandik meie kaasmaalastest liikumise ehk otsesõnu oma tervise vastu mitte mingit huvi. Miks peab liikumise olulisuse mõistmiseks tabama inimest esimene tõsisem terviserike? Miks me lükkame edasi kahtlemata oma tervise huvides tehtavat otsust? Arutada teemal, miks inimesed ei viitsi sportida, on sama filosoofiline tegevus kui mõtiskleda selle üle, kust tuleb tolm ja kuhu kaob raha.
Vabandusi, nagu ka uuringus on välja toodud, on mitmeid. Nimelt vabandusi, sest aja- ja rahapuudus ning tööandja hoolimatus on väga kehvad põhjendused. Ausad on olnud vaid need, kes on tunnistanud siiralt, et nad ei viitsi. Ja mõistagi need, kelle kehv tervis teatud koormusest edasi ponnistada ei luba.
Tuletan siinkohal meelde kõige lihtsama nipi, kuidas ajanappusest jagu saada. Paljud käegalööjad on sageli väga tublid meeskonnatöös. Seega, kui üksi trenni minna tundub juba eos läbikukkunud plaanina, kutsu sõber jooksma, sõbranna jalutama, vali mõni tore meeskonnaala või rühmatreening.
Samuti ei usu ma, et raha on kõige suurem takistus: metsajooks või kepikõnd ei nõua suurt midagi. Tegelikult on selles uuringus, millest enne juttu oli, muu maailmaga võrreldes välja toodud ka üks huvitav aspekt: ligi pool Eestis vastanutest eelistab liikumist harrastada omaette ning vaid 15% treenib grupis või klubides.
Kindlasti peegeldab selline tulemus ka eestlaslikku individualismi ja mõne populaarse ala, näiteks rattasõidu või suusatamise omapära, kuid arvan, et harrastuse suhteline odavus on samuti tähtis aspekt. Kopsakas pangakonto ei treeni siiski kedagi.
2018. aastast on aga oma viitsimatuse rahapuuduse taha peitmiseks veel vähem võimalusi. Kui seni kehtinud seaduse järgi pidi tööandja maksma sporti toetavate summade pealt nii tulu- kui ka sotsiaalmaksu ja seetõttu paljud pigem loobusid toetamisest, on veel aastake minna ja siis soosib liikumist ka seadus. Nimelt otsustas valitsus vabastada tööandja erisoodustusmaksust juhul, kui too toetab kuni 400 euroga aastas oma töötaja liikumisharrastusi ja tervise edendamist.
Maksuvabastuse alla käivad töötaja regulaarne treeningharrastus või spordisaali kasutamine, rahvaspordiürituste osavõtutasud, olemasolevate spordirajatiste ülalpidamise kulud ning taastusravi ehk näiteks füsioterapeudi või tegevusteraapia teenused. Tegelikult toetavad juba ka praegu väga paljud ettevõtted oma inimeste sportimist.
Taristu puudumine ei ole aga üldse mingi teema. Eesti spordiregistri andmetel on meil ligi 2900 spordiehitist. Metsaradu, rattateid, aga ka spordihooneid ja klubisid on nii palju, alade palett on nõnda lai, et pigem on usutav vabandus see, et ei oska valida, kui see, et mitte kuskil ei ole midagi võimalik teha. Et mitte üldsõnaliseks jääda, võin kinnitada, et nii minu kodu lähedal Tallinnas Kristiine linnaosas kui ka vanemate kodu juures Väike-Maarja vallas võin ilma erilise pingutuseta nimetada viit-kuut head võimalust, mida aktiivset näiteks neljapäeva õhtul teha või kuhu laupäeva hommikul liikuma minna.
Ometi otsime vabandusi ja põeme heaoluühiskonna haigusi ja oleme ülekaalus. Kus on siis viga tehtud? Miks ei hinnata Eestis liikumist ja tervist sama kõrgelt, kui seda tehakse näiteks Skandinaavias, mida me endale sageli eeskujuks seame.
Põhjuste otsimisel jõuame üsna kiiresti rohujuuretasandini ehk kooli sporditundide juurde. Kehaline kasvatus on oma olemuselt üksjagu muutunud, tund on loomingulisem ja vaid normide järgi hindeid enam ei panda. Probleemiks on aga saanud laste ülekaalulisus, mida alles 15 aastat tagasi veel ei täheldatud.
Seega, kui õpetaja suudab lapsele sisendada, olenemata tema kuulitõuketulemusest või võimlemiskava graatsilisusest, et igaühe jaoks on mõni sobiv ala, ei lähe ka sport vastikuks. Kui noor on aga aastaid mõnel spordialal viimane, tema üle heidetakse nalja, mitte miski ei õnnestu, on täiesti loogiline, et kõigepealt hakkab ta vihkama tundi ja siis ka kogu sporti.
Mõistagi ei tohi vastutust vaid õpetajate õlule veeretada. Vähemalt sama tähtis roll on täita lapsevanemal. Lihtsam on neil, kes ise järeltulija suusarajale, rattasõidule või ujuma kaasa võtavad. Spordipisikuga nakatamine on üks meeletult triviaalne mõte, kuid pagana õige. Niisama lihtne ongi: kas nakatud lapsepõlves või mitte. Kui ei, läheb aastakümneid, enne kui rajale või saali jõutakse. Peale õpetajate ja vanemate on veel tippsportlased, kelle eeskuju köidab.
Miks ollakse mõnel alal jätkuvalt edukad? Miks on Eestis alati häid odaviskajaid ja kümnevõistlejaid ja maadlejaid? Sest meil on neil aladel traditsioonid: on olnud Gustav Sule ja Aleksander Klumberg Kolmpere ja Kristjan Palusalu. Ka see, et paarkümmend aastat on meil olnud välja panna maailma parimaid kettaheitjaid, ei ole juhus. Kui Aleksander Tammert purustas 1998. aastal kettaheites Eesti rekordi, jälgis teda 9aastane Martin Kupper. Kahe mehe vahele mahub olümpiavõitja Gerd Kanter, kelle lugu inspireerib peale kergejõustiklaste kõiki noori sportlasi, kes teavad nüüd, et suure tahtmisega on kõik võimalik.
Ent ega Eesti inimeste tervis ikka parane, kui kolmandik sellesse üldse ei panusta. Põhjendusi, miks ei saa ega jõua, ei ole tarvis välja mõelda. Tunnistagem ausalt, et ei viitsi. Mõtteviis, et kui midagi viga, küll arst teeb terveks, on lihtsat rumal. Kui endaga enam midagi ette võtta ei anna, panustagem lastesse: suunakem nad liikuma. Vaid sel juhul on järgmise põlvkonna eestimaalased aktiivsemad ja tervemad.


description: Donald Trumpi ja teiste temasuguste tõusu taga terves maailmas on keskse faktorina usaldamatus avalike institutsioonide, olgu neiks siis valitsused, omavalitsused kohtud või meedia, suhtes. Ja kuni kestab kriis, suudavad sellised juhid rahvast kõnetada, ükskõik, millised on valimistulemused, kirjutab antropoloog Janine R. Wedel.

title: Janine R. Wedel: Donald Trumpi ja JOKK-skeemide võidukäik

maintext:
Kriis ei ole midagi uut. Ühendatud rahvaste organisatsiooni (ÜRO) foorumi 2007. aasta uuring näitas kõikjale tungivat mustrit: viimasel neljal aastakümnel on pea kõigis niinimetatud arenenud, industrialiseerunud demokraatlikes riikides valitsuse usaldusväärsus rahva silmis langenud. 1990ndatel hakkas see langema isegi sellistes tugeva demokraatiaga riikides nagu Rootsi ja Norra.
Ameerika Ühendriikides näitab viimane Gallupi institutsioonide usaldusväärsuse küsitlus, et 1970ndatega võrreldes on 17 mõõdetavast institutsioonist 12 usaldamine langenud suisa kahekohalise arvu väärtuses protsendipunkte. Langejate hulka kuuluvad nii pangad, kongress, president, koolid kui ajakirjandus ja kirik, ülejäänutest vaid nelja usaldusväärsus on tagasihoidlikult kasvanud, märkimisväärset tõusu on näinud vaid üks – armee.
Kasvav tõrjutus ja meeleheide
Sotsiaalantropoloogina, kes töötas kommunismi hääbumise aastail Ida-Euroopas, sain esireast jälgida, mis juhtub ühiskonnas, kus puudub usaldus. Rahvas vaatas institutsioone sügava umbusuga ja taganes väikestesse tihedalt seotud ja suletud sotsiaalsetesse ringidesse, kuhu kuulusid sõbrad, sugulased ja mõttekaaslased, kellele toetuti nii uudiste vahetamisel kui paljus muus. Noortel polnud just kuigi palju põhjust oma tulevikku investeerida ja nende vanemad vandusid hirmutava kiirusega alla enesehävituslikkusele: nii suitsidaalsusele kui erinevate mõnuainete kuritarvitamisele.
Praegu võib nii USAs, Euroopas kui mujalgi näha sarnaseid ähvardavaid trende. Majandusteadlaste Anne Angus Deatoni mullune uuring näitas, et USA madalama haridustasemega keskealiste meeste suremus kasvab – tendents, mida on nimetatud ka meeleheitesurmade laineks.
Samal ajal lükkab USA millenniumi põlvkond (sündinud 1982 kuni 2004) edasi abiellumist, kodu ja auto soetamist ning paljud neist väidavad, et edasilükkamisest saab püsiolek. Pärast 1940ndaid aastaid pole kunagi veel nii palju USA noore elanud koos vanematega ja paljud neist teenivad elatist erinevate juhutöödega, mis ei taga mingeid hüvesid ega kindlustatust
Tulemus on, et üha suurem hulk inimesi tunneb end tõrjutuna. Uksed, mis olid neile kunagi avatud, on sulgunud ja nende usk sellesse, et avalikud institutsioonid nende huve esindaksid, on märkimisväärselt kahanenud. Paljud neist vaatavad lunastust otsides valitseva korra vastaste liikumiste ja isikute poole, nagu seda on Trump.
Eliidiraev
Sama tendents paistab silma ja Euroopas lahvatanud eliidi- ja süsteemivastases raevus, mida peegeldab Brexiti referendum Ühendkuningriigis, parempopulistliku Alternative für Deutchland tõus Saksamaal, Rahvusrinde liidri Marine Le Peni tugev esinemine Prantsusmaa presidendivalimiste kampaanias ning Austria valimised, kus esimest korda pärast Teist maailmasõda ei jõudnud lõppvooru ükski establishment'i esindav kandidaat.
USAs usuvad paljud valijad – mitte põhjendamatult – et süsteem on kallutatud. Demokraatia ja usaldamatus võivad aga olla ohtlik kooslus, sest rahvas, kes astub vastu keerukatele poliitilistele ja majanduslikele küsimustele, ei suuna oma viha sugugi alati õige sihtmärgi pihta.
Sügavad majanduslikud ja tehnoloogilised muutused viimastel kümnenditel – erastamine, dereguleerimine, digitaliseerimine ja finantsialiseerumine – on üha enam toetanud eliiti ja võimaldanud sel lihvida oma poliitilise mõju kasutamist mõttekodade ja filantroopide toel; varjatud lobitöö ja protsesside mõjutamisega; meedia abil; kampaaniate rahastamisega; ja kokkuhoiuga avalikelt teenustelt, mille abil edendada oma huve. See niinimetatud uus korruptsioon, mis on tavaliselt tehniliselt võttes seaduslik (eesti vaste oleks JOKK - toim) on läbipaistmatu ja usaldust tugevalt õõnestav.
Eraldatus toetab killustumist
Vähene usaldus koos üha kasvava varandusliku ebaõiglusega aitavad selgitada, kuidas võivad valijad kalduda toetama Trumpi-sugust kandidaati. Eriti kui nad elavad isiklikes infouniversumites. Facebooki ja Twitteri algoritmid kinnitavad iga huvigrupi eelarvamusi ja sorteerivad välja nii vastumeelseid vaateid kui fakte. Digitaalajastu on loonud isolatsiooni, mis iroonilisel kombel ei erinegi kuigi palju kommunistlike režiimide viljeletust.
Tulemus on hirmutavalt tuttav igaühele, kes uurinud Ida-Euroopa ajalugu. Sarnaselt Vladimir Putiniga toetub ka Trump vaenulikkusele ja vihale, ekspluateerib nostalgilisi igatsusi ja natsionalismi ning leiab mugavalt patuoinaid nende seast, kes niigi haavatavas olukorras, nagu seda on immigrandid. Samamoodi nagu Venemaal, on ka Ameerika pettunuid julgustatud ahistama ja demoniseerima juba marginaliseeritud inimgruppe.
Õitsva ühiskonna elujõu allikas on usaldus ja suur osa lääneriike vajab ses suhtes hädasti uut verd. Lääne poliitilised süsteemid jäävad aga vinduma seni, kuni privilegeeritud eliit tunneb end piisavalt ohustatuna, et lõpetada hüvedest ilmajäänute ignoreerimine.
Janine R. Wedel on antropoloog ja George Masoni ülikooli poliitika ja riigiteaduste instituudi professor. Ta on kirjutanud ka raamatu «Unaccountable: How the Establishment Corrupted our Finances, Freedom, and Politics and Created an Outsider Class.»


description: Tänapäeval ei kujuta me elu ette ilma elektrita, kuid elekter kätkeb endas ka võimalikku surmaohtu, kui sellega vääralt ümber käia, kirjutab elektriinsener Jüri Laurson.

title: Jüri Laurson: elekter ei mõista nalja


authors:
Madis Milling
Riigikogu Liige
Reformierakond
Sander Ilvest

description: Varjendijutt või õigemini varjendite puudumise jutt on leidnud oma koha nii ajakirjanike kui ka mõne poliitiku retoorikas. Kui tänase riigikaitse suhteliselt hea olukorra kohta muud moodi norida ei osata, võetakse ette varjendid, kirjutab riigikogu riigikaitsekomisjoni liige Madis Milling (Reformierakond).

title: Madis Milling: mulle teeb muret viimasel ajal levima hakanud "nõukanostalgia" uus vorm

maintext:
Enne peaministri umbusaldust esinesid nii sotside kaitseminister Hannes Hanso kui ka IRLi kuuluv riigikaitsekomisjoni esimees Marko Mihkelson avaldustega, stiilis: «Eesti on paremini kaitstud kui kunagi varem!»
Ometigi nõustusid nad umbusaldusavaldusega, kus oli kirjas: «…peaminister ei ole adekvaatselt reageerinud muutunud julgeolekuolukorrale.»
Minu küsimus: «Kummal juhul siis rahvale valetati?»
Tsiviilkaitse või elanikkonnakaitse?
Eks ole need mõlemad väljendid veidi kohmakad, aga mitte sellest ei taha ma rääkida. Mulle teeb muret üks viimasel ajal levima hakanud «nõukanostalgia» uus vorm – see on nõukogudeaegse tsiviilkaitse ja varjendinostalgia.
Varjendijutt või õigemini varjendite puudumise jutt on leidnud oma koha nii ajakirjanike kui ka mõne poliitiku retoorikas. Kui tänase riigikaitse suhteliselt hea olukorra kohta muud moodi norida ei osata, võetakse ette varjendid. Üks ilmekamatest ja ka asjatundmatumatest näidetest on pärit ajakirjanik Deivil Tserpi sulest: «Paljukirutud Vene ajal olid vähemalt iga aasta niinimetatud tsiviilkaitseõppused. Jalutasime kogu klassiga meile ette nähtud varjendisse ja õppisime ka gaasimaski kasutama.» (ÕL, 24.10.16)
Just nimelt – jalutasime varjendisse ja mängisime sõda. Ka mina olen omavalmistatud vatimarlimaskiga koolikeldrisse jooksnud ja silmi sulgenud, sest tuumaplahvatuse esimene efekt on «svetavoje izlutšenie» ehk valgussähvatus. Ja kas me olime siis seal koolikeldris kaitstud? Vaevalt.
Õismäe tüüpkooli kelder ei olnud valubetoonist vaid paneelplokkidest ehitis, mis oleks kokku kukkunud ka harilikust haubitsamürsust, rääkimata tuumaplahvatusest. Ja kui see koolikelder ka poleks kokku kukkunud, siis kui kaua me seal oleksime ilma vee ja söögita vastu pidanud? Päeva? Kaks?
Kogu Nõukogude Liit oli üks suur «pakazuhha» ehk ilusale fassaadile ehitatud näilisus. Samamoodi oli ka täna kahetsusväärselt paljukiidetud tsiviilkaitses. Inimestele loodi illusoorne reaalsus kaitstusest. Külma sõja hüsteeria tipus, kaheksakümnendate alguses, oli Nõukogude Liidus tuumakindlaid varjendeid umbes 20 000 inimesele. Ehk siis nomenklatuurile. Lihtsalt varjendeid umbes 13 miljonile inimesele. Aga rahvaarv oli 293 miljonit.
Kui toome siia korraks Eesti NSV võrdluse, siis siin oli ainult kaks tuumakindlat varjendit – Kose varjend (ENSV valitsus ja partei) ja Rapla varjend (Tallinna linna Rahvasaadikute Nõukogu Täitevkomitee). Lisaks veel sõjatehaste varjendid (Dvigatel, Punane RET jne). Siia ma ei arvesta nõukogude armee käsutuses olevaid varjendeid.
Palju on toodud retoorikasse ka n-ö Soome võrdlust: «Soomes on iga maja all varjend!» Ega ikka päris nii ka ei ole. Soomes reguleerib varjendite teemat päästeseadus (Pelastuslaki), kus on kirjas, et varjend peab olema iga hoone all, mis on suurem kui 1200 ruutmeetrit. Soome varjendiseadus sai alguse peale Talvesõjas toimunud Helsingi pommitamist. Soomel on olnud ka võimalus oma iseseisvat riigikaitset üles ehitada oluliselt kauem kui meil ja Soomes on ka kirjeldamatult hea varjendit ehitada – see saetakse või lõhatakse graniiti. Ometigi lisab varjendi ehitus hoone maksumusele kohe 15–20 protsenti juurde.
Eestis ei ole graniiti, järelikult tuleks pädev varjend valada betoonist. Kas me oleksime valmis kinnisvara hinnatõusuks kuni 30 protsenti? Praegu on Soomes saanud elumajade all olevatest varjenditest hoiupaigad, saunad ja katlaruumid.
Ajaloos on korduvalt tehtud ühte ja sedasama viga – valmistutakse n-ö eelmiseks sõjaks. Tänane võimalik sõda ei ole Teine Maailmasõda – läheneb pommituslennukite lüli, õhutõrjesireen hakkab huilgama ja inimesed lähevad organiseeritud korras varjendisse. Täna ei jõuaks keegi varjendisse joosta, kui pähe peaks kukkuma Kaliningradist tulev Iskander rakett, isegi kui see varjend olemas oleks.
Ei ole vaja arvata, et ma halvustan elanikkonna kaitset. Vastupidi. Ma olen aastaid riigikaitseõpetajana seisnud selle eest, et vähendada n-ö õpitud abitust. Unustage korraks ära hüpoteetiline sõjaolukord ja mõtelge kolm päeva kestnud jubedale tuisule koos elektrikatkestusega. Ja nüüd küsime iseendalt järgnevaid küsimusi: Kas mul on kodus taskulamp ja patareid? Kas mul on kodus sularaha? Kas mul on patareidega töötav raadio? Ja veel patareisid? Gaasipriimus? Nädala toiduvaru? Pädev esmaabikomplekt? Ja veel patareisid? Ja veel patareisid? Jne...
Ei maksa loota, et sellises kriisisituatsioonis saabub iga inimese ukse taha presidendi kaardivägi ehk vahipataljon koos sooja supitermosega. Sellist «teenust» ei ole mitte üheski riigis. Juba pea aasta on valitsuse juures tööd teinud rakkerühm, eesmärgiga välja töötada plaanid ja juhised selliste olukordade jaoks. Tulemusi peaksime nägema järgmise aasta alguses.
Kõige tähtsam on inimese enda teadlikkus ja oskus hakkama saada. Inimene, kes oskab ennast aidata, aitab ka teisi. Ja ärge unistage müstilistest «valitsuse võiladudest», mille lukke peaks koos kaameratega maha murdma.
Heidutus
Kogu Euroopa ja ka muu maailm elas pikki aastaid soovmõtlemises et Venemaast on saamas demokraatlik riik. Ka minu enda erakond läks üksvahe sellele libedale teele ja hakkas rääkima palgaarmeest. Õnneks tuli mõistus pähe. Eesti riigikaitse on üles ehitatud heidutuse printsiibile. Mida see tähendab? Eesti kaitsejõudude, s.o kaitseväe ja Kaitseliidu, ülim ülesanne ei ole võita mingeid hüpoteetilisi sõdu. Ülim ülesanne on need sõjad ära hoida. Anda võimalikule vastasele teada, et Eesti ründamine ei ole jalutuskäik pargis.
Toome kujundliku võrdluse. Kui paigaldad oma korterile või majale valvesignalisatsiooni, ei anna see sulle sajaprotsendilist garantiid varga vastu. Küll aga vähendab see võimalust võimalikust vargusest! Sest varas mõtleb enne mitu korda, kas tasub Sind röövida. See ongi heidutus!
Me alustasime oma riigikaitse ehitamist nullist. Meie eesmärk oli heidutus. Ja kui täna oleks ka igale Eesti elanikule kindlustatud koht varjendis, ei mõjuks see meie võimalikule ründajale vähemalgi määral HEIDUTAVALT…..


description: Hingedeaja alguse puhul vaatame, mida eestlased usuvad. Viimatisest põhjalikust eestlaste usuelu uuringust selgus näiteks, et neid, kes eitasid absoluutselt kõiki teispoolsele viitavaid uskumusi, oli 1002 vastaja seas vaid kolm.

title: Mida eestlased usuvad?

maintext:
Ehkki kogudustesse kuulub eestlastest alla viiendiku ja mitte-eestlastest umbes veerand, ei saa kuidagi öelda, et kõik ülejäänud oleks ateistid, selgub Eesti Kirikute Nõukogu viimatisest, 2015. aasta uuringust «Elust, usust ja usuelust».
Jumala olemasolu usub sealjuures 39 protsenti Eesti elanikkonnast, 28 protsenti eestlastest ja 62 protsenti mitte-eestlastest. Ristitud on 46 protsenti eestlastest ja 80 protsenti mitte-eestlastest.
«Kuigi religioon on meie ühiskonnas erakordselt vähe nähtav, on usu ja religiooni normatiiv meil kristlus, mistap tajutakse kõike mittekristlikku mittereligioossena, ehkki see ei pruugi üldse nii olla,» põhjendab Tartu Ülikooli usuteaduskonna teadur Atko Remmel, kes uurib nimelt ateismi ja mitteuskumist.
Levinud on näiteks hulk vaimseid praktikaid, millega kaasnevad väga selgelt teispoolsele viitavad uskumused ja praktikad. Näiteks võib tuua usu inglitesse: 54 protsenti vastajatest oli täiesti või pigem nõus nende olemasoluga. Ent seda ei tajuta religiooni, vaid näiteks elustiilina.
Eesti Kirikute Nõukogu ja Saar-Poll on uuringut läbi viinud iga viie aasta tagant juba alates 1995. aastast. Uuringu projektijuhi Eerik Jõksi sõnul on peaeesmärk vaadelda religiooni rolli ühiskonnas. Kaardistatakse pikaajalisi muutusi ning samal ajal püütakse tabada uusi suundi.
2015. aastal küsiti esimest korda näiteks seda, milline erakond esindab kõige enam kristlikke väärtusi. Eestlased ja mitte-eestlased vastasid sellele väga erinevalt. Oluline on siinkohal ilmselt mainida, et uuring viidi läbi kevadel, mil kuumemate teemade seas oli kooseluseadus.
Uuringust selgub, et üldiselt peetakse kristlikke väärtusi oluliseks – selles eestlaste ja mitte-eestlaste seisukoht ei erine. Näiteks on üle 70 protsendi vastajatest täiesti nõus või pigem nõus väitega, et Euroopa kultuur peaks jääma kristlikuks. Kümmet käsku peab oluliseks aga 54 protsenti vastajaist.
Tartu ülikooli religioonisotsioloog Lea Altnurme meenutab, et küsimust, kes peaks kristlikke väärtusi kandma, vastajatele ei esitatud, ent tajutav on vastajate ootus nende säilimisele. «Seda ei nõuta kelleltki konkreetselt, kuid ilmutatakse huvi, et kirikud seisaksid hea nende püsimise eest,» tõlgitseb ta.
Altnurme kinnitab, et meie põlvkonna ajal kristlus ei kao, iseküsimus on aga, milliseks see kujuneb. «Praegu võib oletada konservatiivse suuna tugevnemist ühelt poolt ning uuest vaimsusest mõjutatud kristluse kujunemist teiselt poolt. Kas see nii läheb, näitab aeg. Kristlusest tühjaks jäänud ala (nt erasfäär) on tõepoolest hakatud täitma uue vaimsuse ideede ja praktikaga.»
Tänapäeva religioonisotsioloogias on teooriaid, mis püüavad praeguse maailma religioosset seisu seletada. Kõrvuti religiooni rolli vähenemise teooriaga on välja pakutud näiteks individualiseerumisteooria, mille järgi religioon ja religioossus ei kao, vaid muudavad vormi.
Viimased 20 aastat väldanud suundumused ei näita raugemise märke. Eestlaste religioossuses on märgata küll väikest tõusu (mis puudutab usu olulisust, enda usklikuks pidamist ja kogudusse kuulumist), kuid seda ei saa nimetada veel uueks suundumuseks. Samas on märgata teiste rahvuste, peamiselt venelaste üha kasvavat lojaalsust õigeusu kirikule.
Suhtes kirikuga ilmnevadki eestlaste ja mitte-eestlaste selged erinevused: mitte-eestlaste (nii venelaste kui ka mitme muu rahvuse) jaoks on religioon osa rahvusidentiteedist, eestlased on viimasel aastatuhandel püüdnud aga Euroopa või isegi maailma kõige ateistlikuma rahva tiitlit.
Nimi pole oluline
Remmel tegeleb etniliste eestlaste usu ja uskmatusega ning toob välja, et enese religioosset määratlemist ei peetagi kuigi oluliseks.
Uuringus osalejatele anti kahel korral võimalus end usuliselt identifitseerida (skaalal usklik – usule kalduja – ükskõikne – ateismile kalduja – veendunud ateist) ning valida sinna kõrvale kindel identiteet (kristlane, ateist, maausuline, vaimne, kuid mittereligioosne jne). Lisaks sai vastaja soovi korral sellest nimistust endale lisaidentiteedi valida.
«Kui vaadata, kuidas inimesed neid silte omavahel kombineerisid, siis on küllaltki selge, et enamikul juhtudel ei ole tegu aktiivse identiteediga, vaid need on ainult sildid, mille inimesed endale uuringu käigus võtavad,» räägib Remmel. Uuring ise mõjutas inimest seisukohta võtma. Näiteks ligi neljandik end esmajoones kristlasena määratlenutest valis teise variandina mittereligioosse identiteedi. Samas valisid need, kes identifitseerisid end mittereligioossena, enamasti teisegi sildi siiski mittereligioosse.
End veendunud ateistiks nimetanutest valis vaid kolmandik teisest nimistust sildi «ateist».
«Minu arvates viitab see asjaolule, et ilmalikus ühiskonnas ei ole ilmalikud identiteedid olulised. Seda eelkõige seetõttu, et religioon ei ole kuigivõrd nähtav ning seetõttu pole vajadust end igapäevaelus määratleda,» leiab Remmel.
Siinkohal tekib vägisi mõte, et ehk oleks «ateisti» asemel sobivam silt hoopis «agnostik». Selgub aga, et seda mõistet kasutatakse Eestis küllaltki vähe. «Agnostitsism filosoofilise positsioonina on Eestis suhteliselt tundmatu, mis on ilmselgelt nõukogude perioodi mõju, kuna igasugust mittereligioossust nimetati ateismiks,» põhjendab Remmel. Mittereligioosset sfääri hakati kirevamana tajuma alles 1970ndatel, ent pigem üksnes teadlaste seas.
Remmeli senise kogemuse põhjal on eestlaste teadmised religioonist väga napid ning see on seotud ilmselgelt sellegagi, kui vähe torkab religioon ühiskonnas silma. Religiooniõpetust saab koolides ainult kuni kümme protsenti õpilastest ja paljud rohkem religiooniga kokku ei puutugi. See tähendab ühtlasi, et religiooniga kokku puutudes ei tunta seda ära.
Seetõttu kujundab enamiku arusaamu (kollane) ajakirjandus, mis eelistab eelkõige veidramaid üksikjuhtumeid. Üldiselt näib see olevat vastastikuse mõjuga: mida vähem inimesed religioonist teavad, seda vähem nad sellest räägivad, sest ollakse teadlik oma teadmiste piiratusest.
Üle poole eestlastest ei räägi pereliikmetega religioonist kunagi, 32 protsenti teeb seda paar korda aastas ja vähemalt korra kuus vaid seitse protsenti. Sama rusikareegel kehtib sõprade vahel. 48 protsenti eestlastest kinnitas, et ei mõtle kunagi religioossetele teemadele, mõni kord aastas teeb seda 31 protsenti, iga nädal aga vaid kümme.
2005. aastal, mil Eurobaromeetri uuringust selgus, et Eestis on kõige väiksem jumalasse uskujate protsent Euroopas (16%), taassündis usuleige eestlase motiiv, millest sai alguse juba «maailma kõige ateistlikuma rahva» meem. Ehkki järgnevad uuringud on tõestanud, et see tiitel ei passi meie uskumustega, paistab see olevat saanud eestlase enesekuvandi oluliseks osaks.
Sama 2005. aasta uuring näitas, et eestlased usuvad küll kõige vähem jumalasse, ent end ateistina defineerinute arv oli suurim hoopis Prantsusmaal.
Ateism on läbi aegade olnud eelkõige vastandumine peavoolureligioonile, ükskõik milline see parasjagu on, aga ka religioonivastane propaganda, usklike likvideerimine ning veel palju muud. Nii oleks õigem rääkida mitte ateismist, vaid ateismidest. Eesti uuringud viitavad sellele, et ateism tähistab inimeste peas sageli mittereligioosset või ilmalikku. Seejuures mõistetakse mittereligioossuse all eelkõige vastandumist kristlikule kirikule.
Ka 2015. aasta uuring näitas, et end ateistiks nimetanute seas on levinud väga mitu uskumust. Remmel toob tõestuseks näite: neid, kes eitasid absoluutselt kõiki teispoolsele viitavaid uskumusi, oli uuringus vaid kolm. Ja mitte protsenti, vaid inimest.
Tekst on lühendatud versioon 2015. aasta 22. novembril Postimehe nädalavahetuse lisas AK ilmunud artiklist «Kuidas eestlased end ateistideks pidama hakkasid ja mida me tegelikult usume».


description: Kas uus nimi muudab midagi, kui sisu ei muutu? Sellise küsimuse võiks esitada ühele erakonnale, kes otsib meeleheitlikult oma identiteeti ja kohta Eesti poliitmaastikul, kirjutab endine riigikogu esimees ja endine IRLi liige Ene Ergma.

title: Ene Ergma: minu soovitus IRLile

maintext:
Kui meil oleks võimalik hetkeks põigata üle kümne aasta tagusesse Eestisse, kus suure hurraaga tuli võimule uus erakond Res Publica, eesotsas noored ja vihased mehed, siis kahjuks sai peagi ilmsiks, et see oli Pyrrhose võit, kuna võidujoovastus oli nii suur, et jalad tulid maa küljest lahti.
Rumalusi tehti küllaga ja head kolleegid poliitmaastikul, kellelt Res Publica kohad ära näpsas, olid sõbralikult nõus tehtud vigu veel rohkem võimendama. Kuid siiski olid neil uued julged ideed, mida aktsepteerisid isegi endised isamaaliitlased, kes Res Publicaga ühinesid.
Kaugetel tudengiaastatel kuulus nn punaste ainete hulka marksismi-leninismi filosoofia. See aine ei olnud minu huviobjekt – tegelikult asjatult! –, noored füüsikud olid tollal vaimustunud Jean-Paul Sartreʼist, Franz Kafka eksistentsialismist jne. Nii jäi nõutav punane filosoofia unarusse, aga üks asi jäi sealt mulle siiski meelde. See puudutas vormi ja sisu omavahelist seost: kui muutub üks, peab ka teine muutuma.
Mulle meenutas see Newtoni kolmandat seadust mõjust ja vastumõjust ning tundus seetõttu väga loogilisena. Oli võtta ka häid näiteid reaalsest elust: Gorbatšov tahtis mäletatavasti teha inimnäoga sotsialismi, muutes lihtsalt välisfassaadi, ja me teame kõik, milleni see viis!
Vähemalt minule on selge, et uued nimed vanale sisule ei muuda midagi, ma nimetaksin uue nime otsimist asendustegevuseks. Öeldakse, et ajalugu liigub mööda spiraali ja iga areng saavutab teatud aja jooksul kas kõrgema või madalama taseme. Kui võtta algpunktiks üheksakümnendate aastate Isamaa, täpsemalt Isamaaliidu, siis kahjuks on praegu tegemist liikumisega spiraali mööda alla.
Tahaksin oma endisele erakonnale soovitada: on aeg lõpetada suurte tühjade sõnade tegemine. Iga vorm on vaja täita tõelise sisuga. Selleks edu neile!
Ene Ergma astus Res Publica liikmeks 2002. aastal ning oli pärast erakonna liitumist Isamaaga aastast 2007 IRLi aseesimees. 2016 astus IRList välja.


description: Õpetajate Leht 4. novembril:

title: Õpetajate Lehes sel reedel: soostereotüüpide murdmine, inseneriharidus, silmaravi

maintext:
Kuidas murda soostereotüüpe?
Kui seni on Praxis korraldanud Norra raha toel sooteadlikkuse koolitusi õpetajaile ja õpetajaks õppivatele tudengitele, siis nüüd on käes koolijuhtide kord. Esimene, koostöös TÜ haridusteaduste instituudiga 1. novembril Tartus toimunud koolitus „Kuidas murda soostereotüüpe koolikeskkonnas?” polnud väga rahvarohke, kuid 16. novembri Tallinna koolitusele on end kirja pannud juba rohkem haridusjuhte.
Haridus digiajastul – väljakutse lapsevanematele ja õpetajatele
Kas oleme nõus, et digitehnoloogia juhib meid, või tahame ise juhtida tehnoloogiat? Selle üle arutleti 14. oktoobril Tartus toimunud rahvusvahelisel Steiner-Waldorf-hariduse konverentsil, kus osalejad said ülevaate ka Eesti haridusstrateegiast. Selles, millal ja kuidas õpilastele digioskusi õpetada, jäädi erinevale seisukohale.
Laste emotsionaalset toetamist tuleb õppida
Sild pedagoogika ja psühholoogia vahel pole kuigi tugev, ütleb intervjuus Õpetajate Lehele Tallinna ülikooli koolipsühholoogia professor Eve Kikas. Nii ei tunnegi õpetaja alati probleeme ära. Tundi segavad õpilased saavad tihti abi enne kui need, kes korda ei riku, kuid muremõtete ja ärevuse tõttu siiski hakkama ei saa.
Koolimaja nagu elav füüsikalabor
Väätsa vallavanem Lauri Läänemets tutvustab rekonstrueeritud Väätsa koolimaja, mille elektri toodavad suures osas päikesepaneelid ja tuulegeneraator. „Loodetavasti hakkavad õpilased tänu sellele loodushoidu rohkem väärtustama,” ütleb Läänemets.
Lasteaias ravitakse ka silmi
Pärnu Mai lasteaias käivad ka silmaprobleemidega mudilased. Seal saavad meditsiinilist ja eripedagoogilist abi Pärnu linna ja maakonna nägemisprobleemidega lapsed.
Töökohapõhise õppe rakendamine – kogemusi Slovakkiast
Eesti masinatööstuse liidu juhatuse esimees Indrek Rohtma kirjutab, kuidas Slovakkias on hoopis tehased need, kes veavad kutsehariduse reformi. Nad pakuvad noortele laialdasi võimalusi omandada amet töötamise käigus ehk õpipoisina.
Inseneriharidus: oleme need, kellelt õpime
Kuidas õpetada spetsialiste, kui me ei tea, keda homme vaja on? Inseneeriale pühendatud kahte teadussündmust, TTÜ inseneripedagoogika konverentsi „Õpetamine on kahekordne õppimine” ja inseneriteaduspärastlõunat teaduste akadeemias käsitleb Karl Kello.
Milleks meile kooliteater?
Eesti harrastusteatrite liit kutsus oktoobri lõpuks kokku seminari „Igasse kooli kooliteater”, et luua pilt Eestis tegutsevate kooliteatrite hetkeolukorrast ja otsida lahendusi kõige põletavamatele probleemidele.
Õpetagem algastmes vähem, aga süvenenumalt
Anna-Liisa Jõgi eelmisel nädalal Tallinna ülikooli haridusteaduste instituudis kaitstud doktoritööst selgus, et õpilaste matemaatikateadmised ja motivatsioon on seotud juba algklassides. Et laps ei paneks kogu auru muretsemisele, kuidas ebaõnnestumist vältida, peab ta saama tugeva põhja. Jõgi sõnul ongi klassiõpetajate suurim väljakutse teha matemaatika alused selgeks nii, et õppimine oleks lisaks tulemuslikkusele ka tore.
Benita Paul kujundas Koidula kooli nägu
Benita Paul on üks näoandjatest Eesti ühele vanemale ja väärikamale koolile – Pärnu Koidula koolile. 90-aastasest endisest geograafiaõpetajast kirjutab tema kolleeg ja sõber Hans Soll.
Ungari vapi lugu
Täna 60 aastat tagasi tungisid Nõukogude tankid Ungarisse, et suruda maha kaks nädalat varem puhkenud rahvaülestõus, kirjutab heraldik ja ajaloolane Tiit Saare.


description: Meie rahvaarv väheneb ja ehkki paljudes valdkondades valitseb tööjõupuudus, leiab väikeses Eestis siiski tuhandeid inimesi, kes ühel või teisel põhjusel tööturule ei pääse. Kõige kurvem on, et nende seas on ehmatavalt palju noori, kirjutab kolumnist Kaire Uusen.

title: Kaire Uusen: miks paljud noored ei tööta ega õpi?