description: On harjutud, et kõige olulisemad Euroopat mõjutavad otsused tehakse Pariisis, Berliinis või Brüsselis. Viimastel kuudel, mil Euroopa Liit on seisnud silmitsi pagulaskriisi ja seda toitva Süüria konfliktiga, on esile tõusnud aga ka Moskva ja Ankara, kirjutab Euroopa Välissuhete Nõukogu direktor Mark Leonard.

title: Mark Leonard: kuidas tulla toime Euroopaga, mida mõjutavad selle äärealade erinevad huvid?

maintext:
Euroopat lõhestab ka küsimus, mida võtta ette nende kahe rahulolematu naabri, Venemaa ja Türgiga, kes mõlemad tunnevad end lääneriikide poolt järjest enam tõrjutuna.
Euroopa Liidu ja Venemaa vahelised suhted on ammu peegeldanud selgelt ELi liikmesriikide erinevaid ajaloolisi, geograafilisi ja majanduslikke huvisid. 2014. aasta märtsis pärast Krimmi annekteerimist nõustusid küll kõik ELi riigid Venemaa vastu sanktsioonide kehtestamisega, kuid see ajutine ühtsus annab väära kujutluse sellest, milliseid suhteid nad Venemaaga pikemas perspektiivis tahaksid. Siinkohal on lähenemisnurgad fundamentaalset erinevad.
Euroopa uued külma sõja rindemehed nagu Eesti, Poola, Rootsi ja Ühendkuningriik on Venemaa agressioonile vastu astunud, kuid Austria, Küpros, Tšehhi, Kreeka, Ungari, Itaalia, Slovakkia ja teised riigid liitusid sanktsioonidega tõrksalt ning nad on rohkem avatud suhtlemisele Venemaa president Vladimir Putini valitsusega.
Selliste riikide jaoks nagu Saksamaa ja Kreeka on Türgi käsnaks, mis imeb endasse Lähis-Ida pagulased ning ka osa vägivallast, mille eest nad põgenevad.
Türgi on veel täiesti eraldi kategooria, sest see on NATO liikmesriik ja Euroopa Liidu liikmekandidaat (vähemalt põhimõtteliselt). Türgi president Recep Tayyip Erdoğani panus Europa lõhestamisse pole aga Putini omast just kuigi palju väiksem. Varem on Türgit vaadeldud kui potentsiaalset ELi liikmesriiki ja näidet liberaalsest islamidemokraatiast, kuid täna nähakse seda peamiselt geopoliitilise puhverriigina.
Selliste riikide jaoks nagu Saksamaa ja Kreeka on Türgi käsn, mis imeb endasse Lähis-Ida pagulased ning ka osa vägivallast, mille eest nad põgenevad. Teistes ELi riikides, näiteks Austrias ja Prantsusmaal kipuvad peavoolu juhtpoliitikud Erdoğani kritiseerima, et võita hääli parempoolsetelt valijatelt. Seetõttu on palju keerulisem rakendada ka Saksamaa liidukantsleri Angela Merkeli vahendatud kokkulepet, mis koostöö eest pagulasvoo ohjeldamisel pakub Türgile rahalist toetust ja riigi kodanikele viisavaba reisimist ELis.
Nii Putin kui Erdoğan on juhid, keda on kujundanud oma riigi sisemine ebakindlus ja vajadus võimu näidata. Eurooplastel on aga keeruline hoida suhteid, kus vastanduvad geopoliitilised huvid sooviga kaitsta inimõigusi ja järgida rahvusvahelist õigust. ELil ei paista tõesti olevat põhimõttelist raamistikku, et tegeleda selliste naaberriikidega, kes ei impordi aktiivselt liidu norme ja regulatsioone.
Euroopa Liidu probleemid Türgi ja Venemaaga küündivad aga kaugemale keerulistest isiksustest ja ebaadekvaatsest poliitikast, nende juured on Euroopa enda korras. Külma sõja lõppedes olid EL ja NATO unipolaarse laieneva süsteemi kese ja see pidi kõigi eelduste kohaselt looma tingimused Euroopa julgeoleku tagamiseks. Tegelikkuses oli asi garantiist kaugel.
Kuus aastat tagasi kirjutasin Ivan Krasteviga Euroopa Välissuhete Nõukogu jaoks artikli, kus hoiatasime multipolaarse Euroopaga ohtude eest – Euroopa riike mõjutavate reeglite ja institutsioonide üle otsustamine ei pruugi jääda ELi kätesse. See on nüüd saanud reaalsuseks.
Täna on Euroopa Liit vaid üks mitmest Euroopa projektist. Venemaa on ELi ja NATO vastu ühtmoodi vaenulik ning on alternatiivse piirkondliku ühenduse poole püüeldes loonud Euraasia majandusliidu. Venemaa annab ka endast parima, et õõnestada Euroopa institutsioone seestpoolt, alustades Euroopa Julgeoleku- ja Koostööorganisatsioonist (OSCE) ja Euroopa Nõukogust.
Türgi ei pea regionaalseid eesmärke enam täidetuks oma rollis NATO liikmesriigina ja Euroopa Liidu liikmekandidaadina. Riigi enda poliitika on oluliselt muutunud, «mitte ühestki probleemist naabritega», «mitte ühegi probleemideta naabrini». Türgi on nüüd aga kriitiline mängija, sest selle geopoliitiline haardeulatus katab piirkonnad, kus on aktiivsed nii EL kui Venemaa – Balkanimaadest ja Kesk-Aasiast Lähis-Idani.
Türgi tõusuprotsessi peatumise ja Ida-Ukraina konflikti möllu jätkumisega on ELil kohustus teiste riikide ees, sealjuures muutuvad poliitilised suhted nendega järjest keerulisemaks. Palju vaieldakse võimaluse üle, et Türgi ja Venemaa võivad ELi vastu liitu astuda.
See hirm võib olla aga ennatlik. Türgi ja Venemaa vahelised suhted on küll viimasel ajal soojenenud, aga mitte eriti palju. Need kaks riiki on paljuski jätkuvalt eriarvamusel, alates Süüria president Bashar al-Assadi tulevikust Musta mere julgeoleku ja Krimmi annekteerimiseni.
Euroopa Liit vajab siiski uusi mõtteid, et liikmesriigid saaksid jõuda üksmeelele nende suhete parimaks haldamiseks. Kui seda ei juhtu, võib liit leida end järjest enam isoleeritud ja üksikuna naabruskonnas, kuhu on kolinud uued jõud. Euroopa äärealad Ida-Euroopast ja Balkanimaadest Kesk-Aasia ja Süüriani võivad raputada selle tuuma.
Copyright: Project Syndicate, 2016.
www.project-syndicate.org


description: 16. oktoobril sai elumaja liftis toimunud plahvatuse tõttu Donetskis surma Arsen Pavlov, keda rohkem tunti Motorola nime all. Tema surm tekitas innuka arutelu Venemaa, Ukraina ja muugi maailma ühis- ja muus meedias. 19. oktoobril tuli Arsen Pavlovit Donetskis viimsele teekonnale saatma 50 000 inimest. Millega see mees siis nii suure au ja tähelepanu välja teenis, kirjutab arvamusportaali kolumnist Andrei Kuzitškin.

title: Andrei Kuzitškin: kas Donbassi sõjapealiku Motorola surm võis olla kasulik Kremlile?

maintext:
Arsen Pavlovi eluloo kohta leiab rohkelt materjali avalikest allikatest ja ma ei hakka seepärast sellel pikemalt peatuma. Siiski tuleb ära märkida olulisim. Arsen Pavlov oli sõjaväetegelane, nõndanimetatud Donetski rahvavabariigi (DRV) armee polkovnik, sama vabariigi rahvuskangelane. Ta oli lausa üks DRV tuntumaid sõjapealikke üldse.
Elumaja, milles Arsen Pavlov surma sai. Foto: Scanpix
Ta oli tankitõrjepataljoni Sparta ülem ning osales 2014. aasta septembris DRV ja Venemaa sõjaväe suures lahingus Ukraina relvajõududega Ilovaiski linna all. Toona piiramisrõngast välja murda üritanud Ukraina sõjaväelased kaotasid hukkunute ja haavatutena peaaegu 900 meest.
Huvitav on ära märkida, et hüüdnime olevat Arsen Pavlov sõprade kinnitust mööda saanud telefoni järgi, mille leidis autopesulas, kus ta töötas enne Ukraina sõja puhkemist. Okupeeritud Donbassi elanike silmis oli Motorola kangelane, vaba Ukraina inimeste meelest aga bandiit ja külmavereline mõrtsukas: ta tunnistas ise intervjuus, et on oma käega maha lasknud 15 Ukraina sõjaväelast ja patriooti.
Samuti võis Arsen Pavlov nautida erakordselt suurt populaarsust ülevenemaalises ajakirjanduses: temaga tehti rohkelt intervjuusid, tema elulugu kajastati korduvalt kõigis suuremates ajalehtedes.
Sellise menu tagasid Motorolale hea suhtlemisoskus ja karismaatilisus. Räägitakse, et suhtekorraldusfirmad võtsid põhjalikult ette tema vormimise sõjakangelaseks, kes võitleb omakasupüüdmatult «vene idee» eest ja Ukraina natsionalistide vastu, otse Kremlist, nähtavasti Vladimir Putinilt isiklikult saabunud tellimuse alusel. Venemaa presidendil oli omamoodi nõrkus selle lüheldast kasvu mehe suhtes (Putin väidetavalt ei taluvat endast pikemaid inimesi).
Arsen Pavlovi mälestuseks üles riputatud plakat Donetskis. Foto: Scanpix
Vladimir Vladimirovitš nägi Motorolas igati eeskujulikku inimest otse rahva seast, kes südame sunnil jätab maha pere, töö ja kodu ning tõttab võitlema «õige asja eest». Lausa tõeline vene bõliinakangelane! Tõsi, Donbassis leidis Motorola endale kiiresti uue naise. Aga kellel siis poleks inimlikke nõrkusi? Peaasi, et need ei segaks sõdimist.
Ühe sõjapealiku hukk on loomulikult kõigest ühe terroristi surm. Aga miks just Arsen Pavlovi surm pälvis ekspertide seltskonnas nii palavikulise reaktsiooni ja kellele oli tema surma üldse vaja? Mul on selle kohta oma versioonid.
I versioon: Motorola langes Ukraina diversantide ohvriks
Selle versiooni käisid hetkegi viivitamata välja DRV, LRV (nõndanimetatud Luganski rahvavabariik) ja Venemaa ajakirjandusväljaanded. DRV juht Aleksandr Zahhartšenko tegi isegi väga järsu avalduse. Kunagine elektromehaanik, kes nõndanimetatud Vene kevade tiivul sai mässumeelse Donbassi ninameheks, süüdistas otsesõnu Kiievi võime DRV suure kangelase tapmises. Polkovnik Zahhartšenko andis Ukraina relvajõudude ja eriteenistuste sõduritele ja ohvitseridele teada, et nende enda ning nende agentide ja pereliikmete kohta ei kehti enam ükski seadus ei Donetskis ega Kiievis. «Kui me teile koju tuleme, ei ole enam mingit halastust. Porošenko kuulutas meile sõja. Oodake vastust,» ütles Zahhartšenko.
Aleksandr Zahhartšenko sõjapealik Arsen Pavlovi matustel. Foto: Scanpix
Ent see versioon on liiga lihtsakoeline, et seda kindlameelselt tõeks pidada. Ma austan küll sügavalt Ukrainat, aga kahtlen siiski, kas sealsed eriteenistused on ikka võimelised nii muljetavaldavaks terrorirünnakuks otse DRV südames.
Lõhkeseadeldise paigaldamine lifti on keeruline ja nõuab piinlikku täpsust. Arsen Pavlovi maja oli ööpäevaringse valve all, seal liikus kogu aeg palju rahvamalevlasi. Võõrad, kes vähegi suurema kotiga majale lähenevad, oleks kahtlemata läbi otsitud. Pealegi ei oleks ju mineerimise ajal saanud lifti kasutada, millele majaelanikud oleksid kahtlemata nördimusega tähelepanu pööranud. Aga midagi sellist ei juhtunud. Seepärast usun, et Motorola kõrvaldamisega võivad olla seotud pigem Venemaa eriteenitused.
II versioon: Venemaa kõrvaldab Malaisia lennuki allatulistajaid
Kõige usutavam on minu hinnangul see, et Venemaa on võtnud sihikule isikud, kes teavad midagi Malaisia Boeing 777 allatulistamisest Ukraina kohal 17. juulil 2014. Arsen Pavlov kuulus DRV sõjalisse juhtkonda ja pääses seetõttu kahtlemata ligi kõigi kavandatavate operatsioonide andmetele. Sealhulgas neile, milles kasutati Venemaa õhutõrje-raketisüsteemi Buk.
Käesoleva aasta 28. septembril esitas lennureisi MH 17 katastroofi uurinud rahvusvaheline komisjon Haagis oma töö kohta aruande. Hollandi, Belgia, Ukraina, Malaisia ja Austraalia uurijad kinnitavad, et suutsid kindlaks määrata relva, millega Boeing alla tulistati: see oli rakett 9M38, mis lasti välja õhutõrje-raketisüsteemist Buk. Väljatulistamiskoht asus Pervomaiski linna lähedal aasal. Uurijate kinnitusel oli see piirkond sel hetkel venemeelsete jõudude kontrolli all.
Lisaks selgitasid uurijad välja, et raketisüsteem Buk, millega Malaisia lennukompanii õhusõiduk alla tulistati, toodi juulis Venemaalt Donbassi Snižne linna. Linn oli sel ajal Donetski «rahvaväe» võimuses. Rahvusvahelise uurimiskomisjoni arvates oli Buki transportimisega Venemaalt Donbassi ja tagasi seotud 100–200 inimest.
Arsen Pavlov külastas vahetult enne traagilist sündmust Snižnet, mis oli, nagu uurimine tuvastas, oluline punkt Buki teekonnal. BTR-80, millega Zahhartšenko ringi liikus, sattus teel Snižesse liiklusõnnetusse ning Motorolal said jalad ja rangluu viga. Pulmapildil, mis on dateeritud 11. juuliga, on tal ka käsi sidemega kaelas.
Boeing tulistati alla 17. juulil, aga juba 18. juulil kiirustas Arsen Pavlov koos vastse abikaasaga Krimmi. Võib-olla juhtis Arsen Pavlov lausa ise Buki liikumist rahvaväele alluval territooriumil ja ehk viibis raketi tulistamisegi juures.
Venemaa on mõistagi järjekindlalt eitanud igasugust seotust Boeing 777 katastroofiga. Tõepoolest, ainuüksi tehnilise ekspertiisi põhjal on süüdlasi raske tuvastada. Elavate tunnistajate sõnad võivad aga olukorda tõsiselt muuta. Mis tähendab, et elus tunnistajad on kuriteo sooritajatele surmavalt ohtlikud. Ja nüüd on siis potentsiaalne tunnistaja Arsen Pavlov surnud. Õigemini surnuks kuulutatud, sest surnud Motorolat ei ole keegi näinud. Aga need on kõik muidugi spekulatsioonid.
Putin hülgab Donbassi?
Võib-olla on aga Motorola surm kõigest tilluke detail Putini grandioosses plaanis anda Donbass Ukrainale tagasi. Nüüdseks puudub Donbassil igasuguse strateegiline väärtus ja see tekitab Venemaa juhtkonnale ainult peavalu.
Venemaa president Vladimir Putin. Foto: Scanpix
Donbass oli vajalik 2014. aasta kevadel, kui Novorossia projekt tundus kohe teoks saavat. Vladimir Putin nägi juba oma kabineti aknast, kuidas Ukrainas üles tõusnud rahvas ühendab maa idapoolsed alad Venemaaga ning loob koridori, mis ulatub Venemaalt läbi Donetski, Zaporižžja, Mõkolajivi ja Odessa Moldova valupunktini, nõndanimetatud Dnestri-äärse vabariigini. Novorossia aga jäigi unistuseks.
Tegelikkuses tõi reaalse piiri puudumine Donbassiga kaasa kuritegevuse kasvu lähemates Venemaa piirkondades (näiteks Rostovi oblastis kasvas 2015. aastal kuritegevus 15 protsenti). See on arusaadav: avatud piiri tõttu õitseb kaupade ja relvade smugeldamine, suureneb kahtlaste finantstehingute arv ja maht.
DRV ja LRV relvastatud võitlejad on võtnud oma kontrolli alla äritegevuse Rostovis, Stavropolis, Krasnodaris ja Sotšis. Donbassi odav kivisüsi ajab pankrotti paljud Rostovi oblasti söekaevandused. Lisaks kujutab relvade üleküllus Donbassis Venemaale tõsist ohtu: on ju teatrilavaltki teada, et kui püss juba seinal ripub, siis ta ka pauku teeb. Seepärast on Vladimir Putin nähtavasti pidanud paremaks muuta Donbassi peavalu allikat millekski, mille üle Euroopaga kaubelda.
19. oktoobril kohtus Vladimir Putin Berliinis Angela Merkeli, François Hollande’i ja Petro Porošenkoga. See oli päris ootamatu kokkusaamine, isegi peeti öösel. Tulemused olid aga veel jahmatavamad: Vladimir Putin soostus lubama OSCE relvastatud missiooni Donbassi. Isehakanud DRV ja LRV juhid on alati sellele plaanile jäigalt vastu seisnud.
OSCE relvastatud vaatlejate paigutamine Venemaa ja Ukraina piirile tähendab seda, et taastub kontroll Venemaa sõjaväelaste liikumise üle Venemaalt Donbassi ja tagasi. Täpsemalt küll nähtavasti selline liikumine sootuks lakkab. On täiesti selge, et kui DRV ja LRV kaotavad Venemaa sõjaväe toetuse, kaotavad nad kõik. Sealsete sõjaväeliste režiimide päevad on loetud.
Mida aga soovis Vladimir Putin maha müüdud Donbassi eest vastu saada? Ma usun, et hinnaks olid sanktsioonid, mida EL kavatses kehtestada Venemaa suhtes pärast seda, kui Venemaa oli koos Süüriaga barbaarselt pommitanud Aleppot. Ja juhtuski ime! 20.–21. oktoobril mõistsid Brüsselisse tippkohtumisele kogunenud Euroopa riikide juhid, täis püha ja õiglast viha, Venemaa tegevuse eest Süürias hukka – aga mingisuguseid sanktsioone ei kehtestatud. Kes kelle üle mängis, on raske hinnata: Euroopa Liit andis Vladimir Putinile seda, mida veel ei olnud ega tulnudki, Vladimir Putin lubas Euroopa Liidule aga seda, mida võib-olla kunagi ei juhtugi. Nii et pigem jäi asi siin viiki.
Vene keelest eesti keelde ümber pannud Marek Laane
Andrei Kuzitškin on endine Venemaa riigiametnik, kellele on Eestis antud poliitiline varjupaik. Ta töötas kümme aastat Tomski oblasti valitsuses kommunikatsioonijuhina ning hiljem kuus aastat kultuuriameti juhatajana. Tal on magistrikraad bioloogias ja rahvusvahelistes suhetes. Praegu töötab ta vene keele õpetajana.

fasttext_language: et


description: Keskerakonna juhiks kandideeriv Jüri Ratas ütles Postimehe päevaintervjuus, et erakond vajab selgeid ja kindlaid otsuseid, et organisatsioon saaks mõistlikult toimida ega elaks pidevates võlgades.

title: PÄEVAINTERVJUU Jüri Ratas: Keskerakond vajab resoluutseid otsuseid

maintext:
Ratas ütles Postimehe stuudios, et kui temast saab järgmise nädala lõpus Keskerakonna esimees, siis muudab ta erakonna juhtimisstiili ja käitumisnorme. «Ma kindlasti ei pea õigeks erakonna esimehena võtta erakonnale kohustusi, mis ületavad poole erakonna eelarvest, ma kindlasti ei pea õigeks korraldada valimiskampaaniaid, mida maksab kinni avalik sektor ja mitte erakond, ja ma kindlasti ei pea õigeks seda, et erakond elab üle oma võimete ja mõtleb, et järgmistel valimistel tuleb, mis tuleb,» rääkis ta.
Tema hinnangul vajab Keskerakond selgeid, resoluutseid ja kindlaid otsuseid, et organisatsioon saaks mõistlikult toimida, ei elaks võlgades ega peaks pidevalt tõestama, et ei ole üht või teist asja valesti teinud.
Ratas avaldas heameelt, et 5. novembril toimuva kongressi eel ei sea kandidaadid kahtluse alla erakonna ideoloogiat ega programmi ning samuti ei ennustata enamasti kongressi järgset partei lõhenemist. Tema hinnangul suudab erakond ühendada kõiki inimesi, kes parteisse kuuluvad, kõnetada oma valijaid ja võita toetajaid ühiskonnas ka juurde. Ta märkis ka, et kui praegu pelgavad paljud liikmed esimehega vastuollu minna ja eriarvamusi avaldada, siis tulevikus ei tohi sellist kartust erakonnas olla.
Rääkides Keskerakonna võimalikust valitsusse pääsemisest, ütles Ratas, et näeb erakonda koostööd tegemas kõigi viie parlamendiparteiga, juhul kui erakonna programmilised põhimõtted leiavad toetust. Esimehena töötaks ta enda sõnul selle nimel, et Keskerakond kuuluks valitsusse ja ühel hetkel oleks ka valitsuse moodustaja.
Küsimusele Venemaa võimuparteiga Ühtne Venemaa sõlmitud koostööprotokollist vastas Ratas taaskordse kinnitusega, et protokolli raames ei ole pikka aega mingit koostööd toimunud ega toimu ka praegu. «Protokoll on täielikult külmutatud seisus ja jääb külmutatud seisu nii kauaks, kui kahe riigi suhted ei muutu paremaks ja mõistlikumaks,» ütles ta.
Paides toimuvale kongressile läheb ta enda sõnul vastu töises meeleolus. «Ma ei lähe kepseldes Tallinnast Paidesse, vaid tunnetan vastutust ja seda koormat, mis Keskerakonna tulevasel esimehel õlgadele tuleb,» ütles Ratas Postimehe otsestuudios.


authors:
Marko Mihkelson
Eesti Nato Ühingu Nõukogu Esimees

description: Üleilmne julgeolekukeskkond on ärev. Juba pikemat aega. Meie idanaaber on ettearvamatu ja agressiivne. Kasvavalt. Moldova, Tšetšeenia, Gruusia, Ukraina, Süüria. Nende ühisnimetajaks on Kremli geopoliitiline imperatiiv – impeerium vajab pidevalt argumente olemasoluks ja laienemiseks, kirjutab riigikogu riigikaitsekomisjoni esimees (IRL) ja Eesti NATO Ühingu nõukogu esimees Marko Mihkelson.

title: Marko Mihkelson: NATO laienemine ja Venemaa meeleheide

maintext:
Peatselt riigikokku jõudev julgeolekupoliitika aluste uuendatud versioon rõhutab, et «sõjalist rünnakut Eesti vastu ei saa välistada, kui NATO kollektiivne heidutus pole usutav». Seepärast on mõistetav, et Eesti julgeoleku tagamise keskmes on iseseisva kaitsevõime kõrval NATO ühispingutus oma liikmete territoriaalse terviklikkuse kindlustamisel.
NATO on Washingtoni leppes seatud ülesannetega saanud hästi hakkama kogu oma olemasolu jooksul. NATO on olnud vaba maailma leviku nurgakivi ning eriti Euroopa idaserva riikide ihaldatuim kindlustuspoliis. Seda ka Eestile. Varssavi tippkohtumine läinud suvel üksnes kinnitas, kui oluline on ühist demokraatlikku väärtusruumi jagavatele riikidele tänaste ohtude tõrjumisel läänemaailma kaitseliit ning kui ühtsed on liikmesmaad väljakutsete tajumisel.
Seevastu tänane Venemaa näeb vaba maailma tugevnemises oma piiridel tõsist ohtu. Kremlis teatakse väga hästi, et NATO on loodud oma liikmete kaitseks. Kuid Kreml teab samuti väga hästi, et need liikmed jagavad väärtusi, mis on põhimõttelises vastuolus Venemaa imperiaalse ja autoritaarse olemusega. Siin ongi peidus lahendamatu vastuolu, mis on viinud sisuliselt külma sõja taaspuhkemiseni.
Selle juures püüab Venemaa ise ning endale kaasatundjate kaudu jätta muljet, nagu tema agressiivse alatooniga meeleheide on põhjustatud NATO laienemisest. Mis seal salata, Läänes on küllalt neid, kes ümisevad Kremli propagandale refrääni. Isegi USA heidutuspoliitika isa George Kennan ja endine kaitseminister William Perry (1994-97) on arvanud, et just NATO laienemine sillutas teed Venemaa vastulöökidele.
Venemaa impeeriumiunistus
Osaliselt on see muidugi tõsi. Kuna 1991. aasta augustirevolutsioon ei muutnud Venemaa olemust ning impeeriumi taandumisele hakkas Moskva kiiresti vastutegevust organiseerima (näiteks Moldovas juba 1992. aastal), siis jäi Varssavi Pakti lagunemise järel NATO imperiaalsele Venemaale mõistetavalt peamiseks vaenlasekujuks.
Seda mitte ainult külma sõja inertsist, vaid väga lihtsast tõdemusest – NATO laienemine hakkas oluliselt pärssima autoritaarsusele naasva Venemaa impeeriumiunistust. 2008. aastal andis Moskva esimese reaalse vastulöögi. Pärast ebaõnnestunud NATO Bukaresti tippkohtumist kasutas Venemaa kiirelt ära võimaluse lüüa esimene vai NATO laienemise vastu Gruusias. Viiendiku Gruusia territooriumi okupeerimisega õnnestus Moskval pidurdada NATO edenemist Lõuna-Kaukaasiasse.
Venemaa rünnaku eelduseks Ukraina vastu 2014. aastal polnud isegi NATO laienemine. Piisas sellest, et Ukraina rahvas sundis võime määratlema oma kurssi ning võtma suund lõimumisele Euroopa väärtuste ja õiguspõhimõtetega. Üksnes esimene samm Euroopa Liidu suunas ärritas Moskvat sedavõrd, et käiku läks sõjajõud.
Tuleb rõhutada, et NATO pole kunagi seadnud eesmärgiks laieneda laienemise pärast. Alliansiga ei liituta, allianssi kutsutakse. Kollektiivkaitse laieneb uuele võimalikule liikmesmaale üksnes pärast seda, kui liituja on täitnud mitmed olulised eeltingimused. Nendest tähtsamaks, nagu rõhutab Washingtoni lepe, on see, et liituv riik on «kindlalt otsustanud kaitsta oma rahvaste vabadust, ühispärandit ja ühiskonda, mis rajaneb demokraatia, isikuvabaduse ja õiguse ülimuse põhimõtetel».
Seetõttu on eriti silmakirjalik nende arvajate seisukoht, et oma vabaduse kaitsmise hinnaks võiks olla teiste samasuguste rahvaste vabaduspüüdluste hülgamine. 21. sajandil reaalpoliitiline puhvripoliitika Euroopasse ei passi. Nagu ei passi ka agressiivne ja karistamatust nautiv Venemaa. See lihtsalt ei too ühtegi stabiilsusele ja rahule põhinevat lahendust.
Lääs ja Venemaa
USA ja Venemaa suhete järsk halvenemine viimastel nädalatel ei ole meile kindlasti hea uudis. Mida suurem on reaalse sõjalise kokkupõrke oht Lääne ja Venemaa vahel, seda tõsisem võib olla selle lahvatamine meie regioonis. Plutooniumi leppest taandumisel esitas Venemaa Ameerika Ühendriikidele viimase presidendivalimiste eelõhtul sisuliselt ultimaatumi. See on rohkem kui otsekohene – kaduge Ida-Euroopast ning jätke see Venemaa mõjuvälja.
USA tuntud rahvusvaheliste suhete guru Zbigniew Brzezinski kirjutas hiljuti Twitterisse sissekande, et president Obama lahkuv administratsioon peaks Venemaale tegema selgeks lihtsa fakti – sissetung Balti riikidesse tähendab sõda. Need 140 tähemärki sisaldavad endas väga tõsist hoiatust võimalikest arengutest. Meie asi on koos liitlastega teha, et miskit seesugust kunagi ei realiseeruks.
Eesti kõige suurem julgeolekuhuvi pole olla pingelises kaitseasendis, vaid saavutada Venemaaga selline suhete tasand, mis põhineks vastastikusel usaldusel, teineteise suveräänsuse austamisel ning heanaaberlikul vaimul kõikides suhete valdkondades. Meie kaotame kõige enam, kui pinged suurtes suhetes peaksid väljuma kontrolli alt ning eskaleeruma sõjaliseks konfliktiks.
Seepärast on eriti oluline, et NATO heidutustegevuse lõppeesmärgiks peaks olema Venemaa naasmine rahvusvahelisse õigusruumi viisil, kus kõigil osalistel on selge arusaam ühiselt kokkulepitud mängureeglitest ning nende austamisest.
Tegemist on Eesti NATO Ühingu ja Postimehe koostöös ilmuvate julgeolekuteemaliste arvamuslugude sarja esimese artikliga.


description: Õpetajate Lehes 21. oktoobril 2016:

title: Õpetajate Lehes sel reedel: õpetajate palgad, õuesõpe, õppevaraturg

maintext:
Õppevaraturul pilt selgemaks
Aineühenduste ja kirjastusteni on jõudnud ülevaade õppevarast, mille koostasid SA Innove tellimusel 37 kogenud õpetajast eksperti. Pilt on kirev ja segasevõitu.
Maris Lauri õpetajate palgatõusust:
«Ma ei pea realistlikuks olukorda, kus kõikide õpetajate keskmine palk on kahekordne riigi keskmine.»
Märjamaa gümnaasium 70
Täna möödub 70 aastat sellest, kui Märjamaa koolist sai gümnaasium. Aasta oli siis 1946. Madalama astme kool on aga Märjamaal tegutsenud muidugi palju kauem, juba 1864. aastast.
Kunstiõpetaja, pea hoogu!
«Kui enne kooli joonistas laps ilma igasuguse eesmärgita, siis koolis on tähtis just tulemus, mida hinnatakse ja kritiseeritakse, ning ühel hetkel looming meie elust kaob, kuna sellega seotud tunded on muutunud ebameeldivaks,» kirjutab kunstiõpetuse õpetaja ja loovusringide juhendaja Kersti Kinks.
Esimesi ELU kogemusi
TLÜ õppeprorektor Priit Reiska ja interdistsiplinaarse õppe koordinaator Häli Ann Reintam tutvustavad TLÜ uut kohustuslikku ELU-nimelist õppeainet, mille eesmärk on anda üliõpilastele erialade vahel koostöökogemus, kusjuures võib ka juhtuda, et leitakse ELU kaaslased kogu eluks.
Ukrainlastele õuesõpet tutvustamas
Eelmisel nädalal käisid Ukraina haridustöötajad Tallinna Kraavikrõlli lasteaias õuesõppe meetoditega tutvumas. Projekt, mille käigus külastus toimus, keskendub Lvivi ja Lvivi oblasti lasteaedade ja koolide keskkonnaharidusliku tegevuse edendamisele, turvalise õpikeskkonna loomisele ning kriisist tingitud pingete leevendamise metoodika tutvustamisele lastevanematele, õpetajatele ja haridusametnikele.
Haridustöötoas võib saada kogu eluks innustava sähvaka
Üks tänavusi hariduse sõbra nominente oli VAT Teater oma haridustegevustega. «Olen kindel, et töö teatri haridustöötubades paneb idanema seemneid, millest võrsuvat alles tulevikus näeme,» usub haridustegevuste juht Mari-Liis Velberg. «Minu endaga koolipõlves just nii läkski – tänu Margo Tederi juhendatud teatriringist saadud innustusele töötan ka ise noortega ja teatris.»
Ksenija Balta: «Kõik sai alguse Nissi kooli spordiringist»
«Vanemad on mulle õpetanud, et kui tahad kuhugi jõuda, tuleb tööd teha,» selgitab kergejõustikutäht Ksenija Balta, kes räägib oma lapsepõlvest ning pere ja treenerite osast sportlaseks kujunemisel ja tippsporti jõudmisel.
Haridusnoppeid ajakirjast Noorus
Kui populaarne ajakiri Noorus poleks 1990. aastate lõpul vaikselt hääbunud ja tänini ilmuks, saaksime novembri alguses tähistada selle 70. sünnipäeva. Ajakirjas, mille trükiarv kasvas 1989. aastaks 131 000-ni, olid tähtsal kohal haridusteemad, kirjutab Linda Järve, Nooruse peatoimetaja aastail 1984–1994.


description: Eile kell üks päeval, kui «Postimees» läks «Tartu» kauplusse tasuta piimajagamist uudistama, oli piim juba otsa saanud.

title: Postimees 1993. aastal: "Tartu" kauplus jagas tasuta piima

maintext:
Enne valimisi ilmunud üksikkandidaatide valimisliidu Tartu ajalehes «Linnaleht» reklaamis kauplus «Tartu», et pühapäeval, valimispäeval pakub nende kauplus tasuta lahtist piima, selle saamiseks tuleb vaid näidata kuulutusest välja lõigatud kupongi.
Lahtist piima hakati jagama kohe kell kümme hommikul, kui kauplus avati ning veidi pärast poolt ühte oli piim otsas. Iga talongi eest anti inimesele kaks liitrit piima, kokku jagas pood ära 800 liitrit piima.
«Kes alguses piima said, need tänasid ilusti. Kes aga ilma jäid, hakkasid müüjat sõimama. Aga milles siis tema süüdi oli!» sõnas Astrid Eenla, pisarad silmas. «Ma leian, et ei tohi nii hea olla ja ilma rahata midagi anda, meie inimesed ei oska seda hinnata.»
Tartu kaupluse ärijuht Margus Leek ütles, et pärast lahtise piima otsasaamist koostasid mõned vanemad sabasseisjad kirja: nemad olid küll Eesti Vabariigi poolt, aga nüüd on järjekordselt pettunud.
Eile Tartu kaupluses jagatud piim oli ettevõttelt «Kauhkava», mille üks osanikke on valimistel kandideerinud Tiit Veeber. Küsimusele, miks otsustati jagada just 800 liitrit piima, vastas samuti kandideerinud Leek, et rohkem piima «Kauhkavas» lihtsalt polnud.
18.10.1993


description: Keskerakonna uuteks pealikeks pürgijatel tuleb teha selge veelahe ja öelda välja oma seisukohad mitte üksnes erakonna sisemise asjaajamise kohta, vaid ka mitmes väga põhimõttelises küsimuses. Alustades putinistidega flirtimisest ja lõpetades korruptsiooniga.

title: Juhtkiri: põhimõttelised küsimused keskerakondlastele

maintext:
Praeguses olukorras ei piisa hillitsetud seletustest, et Keskerakonna leping Ühtse Venemaaga polevat kunagi tööle hakanudki ja sel polevat mingit tegelikku tähendust. Kasvõi hüüatused, mida oleme televisiooni vahendusel Kremli võimupartei tegelastelt kuulnud, ei lase paraku uskuda, et nimetatud lepingul mingisugust sisulist kaalu pole.
End sõjakuritegusid toime panevast režiimist distantseerida on vältimatult vajalik ning Keskerakonna tulevastel juhtidel peab olema julgust ja südikust seletada seda ka Eesti venekeelsetele inimestele. Jah, keegi ei arvagi, et isegi keskerakondlastel oleks seda ida poolt tuleva massiivse (sõja)propaganda valguses lihtne teha, ent ometi peavad nad võtma selge positsiooni ning seda ka kõva häälega välja ütlema.
Arusaadav veelahe tuleb tõmmata ka korruptsiooni suhtes. Samuti selles, mida nad mõtlevad ette võtta maksumaksja raha eest üles ehitatud erakondliku propaganda kanalitega. Ka seda tuleb osata ja julgeda ausalt seletada üheselt mõistetavate eestikeelsete sõnadega ning rääkida sama ka neile Eesti inimestele, kelle emakeel on vene keel.
Ei tasu unustada, et juba järgmisel aastal seisavad ees kohalike volikogude valimised. Küsimus on selles, millised sõnumid on Jüri Ratasel ja teistel neile inimestele, kes on mitmetel järjestikustel valimistel andnud oma hääle Keskerakonnale nii Tallinna linnas kui ka mitmes teises omavalitsuses.
Laupäeval Keskerakonna volikogul toimunu osutab, et selle partei asutaja ja esimees Edgar Savisaar pole kunagi varem olnud juhtpositsiooni kaotamisele nii lähedal kui praegu. Aasta tagasi toimunud erakonna kongressil jäi ta konkurentsis Kadri Simsoniga mõnekümne häälega peale. Vahepeal on aga suur jagu erakonna piirkondadest tema kontrolli alt libisenud. Peale selle on oht, et erakond kannab oma kampaaniameistriga varem sõlmitud ja pikalt varjatud lepingute tõttu suurt majanduslikku kahju, äratanud ka palju neid, kes veel mullu Savisaare selja taga seisid. Hasartmängurid võivad praegu teha kihlvedudes üsna julgelt panuseid sellele, et kuu aja pärast on Keskerakonna esimees juba Jüri Ratas.
Võiksime ju kõrvaltvaatajatena jälgida ühe erakonna juhivahetust kui teatavat tragöödia elementidega meelelahutust. Isegi tunda kaasa mehele, kellel pole jätkunud taipu ja julgust astuda kõrvale, kuni seda sai veel teha ise naeruväärseks muutumata.
Valikud on aga põhimõttelised ning peale senise juhi tõrjumise ja partei sisemise arvepidamise kordategemise tuleb selle erakonna tulevastel juhtidel ka need välja öelda.


description: Eesti poliitikas on kätte jõudnud väga emotsionaalsed ja ärevad ajad. Juba aastaid ei ole elanikkonda köitnud ühedki valimised või muud poliitilised sündmused sel määral kui äsjalõppenud presidendivalimised. Kandidaatide debatid kroonivad telesaadete populaarsustabeleid ja erakondlik elu kihab. Kuivõrd selline eluterve tuhin aga eestimaalasi edasi saadab, on küsitav, kirjutab poliitikavaatleja Erki Loigom.

title: Erki Loigom: Savisaar on oma aupaiste ise kustutanud

maintext:
Pigem on võimalik areng, kus meid tabab poliitpohmell ja selle kõige vahefinaalis saabub absoluutne ükskõiksus poliitiliste tegevuste ja nähtuste suhtes. Viimase tõuke selleks võib anda praegu nii kirglikult kulgev Keskerakonna sisevõitlus, mille emotsionaalsus on ületamas mis tahes lõunamaise kiredraama käsikirja. Aga siin peitub ka oht.
Keskerakonna tragikomöödia faktoloogial pikemalt peatumata on selge, et käes on murranguline hetk üldse kogu Eesti poliitika lähiajaloos. Keskerakonna võimalik lagunemine võib kahjurõõmsatele poliitikahuvilistele ja -vaatlejatele tunduda küll võimas võit vanakurja enda üle, kuid see võib lisaks tugeva vasakjõu kadumisele tekitada olukorra, kus järgmistel riigikogu valimistel jääb valimisaktiivsus aegade madalaimaks.
Ma ei räägi inimeste võõrandumisest poliitikast, sest nagu näha, suudab poliitika kirgi kütta laiades massides endiselt, vaid võimalusest, et keskparteilaste paljukirutud Reformierakonna režiim jätkab veel kaua. Seni on just Keskerakond omamoodi suutnud mobiliseerida oma vastaseid kire ja motoga «kõik teised, kuid mitte Keskerakond», siis Keskerakonna kadudes jätab see seltskond valimispäeval hääle andmata – pole kelle vastu enam olla.
Edgar Savisaar
Edgar Savisaar on eilse päeva poliitik. Ta oli ikoon, ta oli suurmees, kuid ta on selle väljateenitud aupaiste ise kustutanud. Sellest on palju kirjutatud ja rohkem võib-olla sellele kirjaruumi pühendada pole vaja. Suure Juhi vaim ei olnud enam nii terav ka enne inimlikku katastroofi raske haiguse näol – aina enam otsiti koduparteis sisevaenlasi, olulisemaks kui poliitika ise muutus ümbritseva õukonna lojaalsus, tekkisid äraandjad.
Oluliseks muutus nn toiduahelaga tegelemine ja võim ise. Midagi sisukat ja ideelist me Savisaare suust kuulnud ei ole kahjuks juba ammu. Savisaare roll ajaloos on kahtlemata kustumatu ja ka veel praegu on tal võimalik oma elutöö, Keskerakonna, säilitamine taandumise näol. Tema roll Eesti vabadusetoojana selgub ilmselt aastakümnete jooksul, sest ajalool on kombeks settida.
Kui 1990. aastate teises pooles peeti Arnold Rüütlit endiselt hardliner-kommunistiks, siis tänasel päeval mõistame tema rolli Eesti NSV veretus lagunemises ja tegelikus iseseisvusele üleminemises aina paremini.
Keskerakond on palju teinud just selleks, et anda tublidele venekeelsetele võimalus kohalikus elus toimetada. Minu jaoks ei ole Keskerakond vene valijale suunatud partei, kuid nad on selgelt paljude venekeelsete esimene valik ja seda tuleb kiita.
Ajakirjanik Pavel Ivanov on korduvalt ja põhjendatult kurtnud kohalike venelaste vähese entusiasmi üle poliitikaelus kaasa rääkimida. Tal on selles tuline õigus. Ütleme ausalt, Eesti venekeelsel elanikkonnal on teha palju asjalikumaid toimetusi kui maadelda ja jagada maid Toompeal kogunenud «kiuslike» Eesti talupoegadega. Enamik venekeelseid teeb sel ajal tööd, ajab äri ja on oma eluga Eestis üsnagi mäel. Seetõttu on Keskerakonna lõhenemisest näiteks venelaste ja eestlaste parteideks venelastel ainult kaotada ja Yana Toomi pingutustel erakonda koos hoida, tõsine muremaitse juures.
Ma usun, et ka mässajate tiib saab aru, et ilma Toomi ja Kõlvartita (tema peaks küll rohkem Tallinna valijate hääli korjama) ei ole Keskerakonnal sellises koguses enam asja ei Toompeale ega all-linna. See aga on puhas kahjurõõmus fakt Reformierakonnale, kelle positsioonid aina sügavamale aeglaselt kivistuvasse betooni vajuvad.
Keskerakonna häälekandjad
Ma ei ole Tallinna elanik, aga satun omajagu tihti vaatama Tallinna Televisiooni. Loen masohhismist pisteliselt Kesknädalat, Pealinnast vaatan ka pilte. Oma teatavale kõrgendatud huvile Põhja-Korea vastu ei saa ma varsti enam nende kahe võimu meediakanalite erinevusest tõsimeeli aru. Kui keskmises Rodong Sinmuni (Korea Töölispartei ja kogu Korea Rahvademokraatliku Vabariigi sisuliselt ainus ajaleht) numbris peab olema kaks Kim Il Sungi mõtet, üks lugu Kim Jong Ili geniaalsusest ja kolm Kim Jong Uni pilti, siis Kesknädala «võitlusvaim» on viimastel kuudel olnud Rodong Sinmuni omast kraad kangemgi.
Tallinna TV saade «Meedia keskpunkt» oli mingi ajani naljakas, viimastel kuudel enam mitte. Ja ma ei taha isegi mitte arutleda teemal, kas Urmi Reinde positsioon ajalehes ja seltsimeeste Lengi ja Ummelase absoluutsed tõed ja kuulutused kahjustavad või liidavad Keskerakonda, kuid endise sisuka ajakirjaniku Mart Ummelase kommentaarid meie avalikus meediaruumis (peamiselt Delfi kommentaariumis) on lausa inimlikult tülgastavad.
Mõned näited: «Tallinna TV vastu astudes murravad simsonlased oma viimased hambad ja muud. Tore oleks nende pervertidega kakelda.» «Simson ja Reps esindavad rahuldamatute naiste tublit seltskonda!» «Edgari tütre kunagine kargaja võiks oma nöpsnina taustal olla vait kui sukk. Piinlik, et mitte öelda ebardlik».
Seda viimastki ütles Mart Ummelas, kuid kahjuks mitte enda kohta. Uskuge, minu huumoritaju on üsna omal kohal ja ka hea roppus ajab mind naerma, kuid siinkohal ei suuda ma aru saada Tallinna TV juhtkonnast, kes sellise mitte just kõige tühisema töötaja suhtes midagi ette ei võta. See annab kinnituse meediasavisaarlaste «tippvormist» ja meetoditest partei liitmisel ja ühtsuse hoidmisel. Annaks uuele võimalikule Keskerakonna juhile ja juhatusele kiire soovituse see telegraaf ja post tõesti lõpuks vallutada, äkki jääb siis revolutsiooniline tegevus ka veidi vaoshoitumaks. Filmivalik on Tallinna TVs muidu väga hea.
Suurim viga, mida Keskerakonna mõlemad leerid teevad, on oma pesuköögis voolava solgi sisuliselt veebis kanaliseerimine sotsiaalmeedia abil. Loeme Yana Toomi kommentaare juhatuse koosolekul toimuvast sisuliselt suusoojalt. See ei ole hea plaan erakonna kooshoidmiseks. Mõlema leeri kajastused samal koosolekul toimunust on avaliku suhtluse vaatenurgast fiasko. Kuigi me kirume Reformierakonda, ei saa me kunagi kuulda eri leeride sõjakatest sõnavõttudest partei koosolekutel, kui just mõni Rein Langi arvamus Marina Kaljuranna kohta poleks lekkinud. Ka see sumbus väga kiiresti.
Kuigi printsiibina jääb maailmavaateliste veendumuste järgi erakonda kuulumisel kogu erakonna ühtne meelsus mulle suuresti arusaamatuks (häid ideid on ju nii liberalismis kui sotsiaalsemas maailmakäsitluses, häid nuppe leiab isegi natsionaalsotsialismist ja kommunismistki), on siiski elementaarne mingigi distsipliini hoidmine üheskoos maailmaasju ajavas seltskonnas. Keskerakond ei ole suutnud seda enam hoida. Ja sellest on kahju.


description: Pole kahtlust, idufirmade juures ja ümber elab, hingab ja tegutseb jätkuvalt ärksaim ja edasipürgivaim osa Eesti ühiskonnast. Ja nagu ikka, erandid vaid kinnitavad reeglit.

title: Aivar Pau: laskem "hullusel" vohada

maintext:
Start-up-ettevõtluse üks põhimõtetest on mitte karta eksida, põruda, uuesti proovida. Vaid nii saavad sündida tõeliselt vinged innovaatilised ideed. Start-up-maailma roll ongi olla selline, nii peabki. Hoopis teine lugu on nendega, kes neid heas mõttes hulle elus hoiavad, aeg-ajalt maa peale tagasi toovad, sõna otseses mõttes leivaraha jagavad. Nemad peavad olema hullumeelsuse vastandiks.
Eestis on praegu käimas lausa kolm taotlusvooru alustavale ettevõtlusele: Ajujaht, Prototron, VUNK. Kõigi nende vaata et olulisim osa on vägagi prestiižikad ekspertide kogud, kelle õlul lasub ränkraske ülesanne: kuulata, hinnata, vaadata, analüüsida ja lõpuks langetada kaalukas otsus. Otsus selle kohta, kelle kätte usaldada stardiraha, kellele anda jätkuinvesteeringutega veelgi arendushoogu juurde.
Ja mis peamine – eraldada terad sõkaldest, pole ju olemas süsteemi või kooslust, mida keegi enda huvides ära kasutada ei püüaks. Nii on neil kogudel vähemalt üks väga oluline roll veel: avalikkuse usalduse kasvatamine kogu sektori vastu. Piisab ühest valeülekandest, ühest suurest prohmakast, ühest tõrvatilgast meepotis ja teenimatu löögi saab kogu valdkond.
Kui maailmas kuritegevus üleüldse peab olemas olema, siis olgu ta pigem ajudega. Rahamaailmas peab sellise kuritegevuse vastu võitlema vähemalt sama võimsa mõttetööga, ülitiheda kontrollisõelaga, jäärapäise järjekindlusega. Kui üks joonistab skeeme, siis peab seda tegema ka teine. Kui üks üritab midagi vasakule panna, peab teisel see tee juba eos suletud olema.
Sel nädalal kuulsime, kuidas miljonite eurode ulatuses on maksumaksjate raha jagatud sisuliselt ilma igasuguse asjatundliku kontrollita – vaadati dokumente ja jälgiti protseduurireeglite järgimist. Kõik. Paikvaatlus ja sügavam asja sisusse süüvimine algas siis, kui kahtlustele viitasid blogijad ja ajakirjanikud. Ja jutt käis tõesti miljonitest, mitte mõnest tuhandest eurost, mille nimel samuti käivad kõikjal maailmas tublid võistlused. Seda ülekohtusem tundub läbilastu.
Tean iseenda arenduskogemustest nii era- kui avalikus sektoris, kuidas eurosid laotakse letile vaid pärast ülipädevat tasuvusanalüüsi ning iga sprindi järgseid põhjalikke teste ja töötavate prototüüpide ülevaatamist. Täpselt sama kehtib ka riigi tellitavate infosüsteemide puhul.
Kuskil läks midagi väga valesti. Kuskil jagas raha keegi, kelle käes seda olla ei tohtinuks, kellel nahk üle kõrvade tõmmati ja kellel puudus hädavajalik pädevus selle kasutamist kontrollida. Ma loodan väga, et tasakaal tuuakse maa peale tagasi. Et hullud saaksid uhkelt hullud edasi olla – teiste roll ja huvi on neile seda võimaldada.


description: Väikeste maakonnalehtede võimalik kadumine edaspidi on kahtlemata halb kohalikule demokraatiale. Et nad püsima jääksid, tuleb riigil oma reeglitega lõpetada sobimatu konkurents, mille on tekitanud omavalitsuste kinnimakstavad väljaanded.

title: Juhtkiri: võimu propaganda pole ajakirjandus

maintext:
Vaba ajakirjanduse eriline ülesanne on kriitiliselt jälgida poliitilise ja majandusliku võimu teostamist. Seda tehakse lugejate-vaatajate, laiemalt kogu avalikkuse huvides selleks, et võimul olijad ei saaks rahvast petta.
Poliitilise võimu kontrollitud väljaannetes püsib alati oht, et rahvale püütakse tema enda raha eest ajupesu teha ning parasjagu võimul olijate kuritarvitustest mööda vaatamine on pigem reegel kui erand. Vaba ajakirjandus ei ole see, mis on nendesamade võimul olijate keelata-käskida. Eesti ajakirjanduseetika koodeks teeb vahe selgeks: «Ajakirjanik ei tohi olla kajastatava asutuse või institutsiooni teenistuses» ja «Ajakirjanik ei võta vastu ametikohti, soodustusi, tasu ega kingitusi, mis tekitavad seoses tema ajakirjanikutööga huvide konflikti ja võivad vähendada tema usaldusväärsust».
Selleks et ajakirjanikud saaksid oma tööd teha, peab väljaanne teenima tulu. Seda saab lehti ja reklaami müües. Paraku lubavad Eestis kehtivad reeglid praeguseni müüa reklaami ka nendesse väljaannetesse, mille kulu maksavad kinni linna- või vallavalitsused. Tänu sellele, et nad saavad võimult raha, on neil võimalik müüa reklaamipindu vaba ajakirjandusväljaannetest odavamalt ning jagada kohati oma lehti lausa tasuta. Päris ajaleht peab aga vähemalt pikas plaanis ots otsaga kokku tulema, et üldse edasi tegutseda ja oma lugejate huvisid teenida. Selline kõlvatu konkurents omavalitsuste poolt tuleb riigil lõpetada reegleid kehtestades.
Samadel põhjustel on näiteks Leedus kohalikel omavalitsustel keelatud anda välja ajakirjandust. Muidugi on vaidlemise küsimus, millised piirangud oleksid mõistlikud Eestis. Näiteks reklaampindade müügi keelamine omavalitsuste väljaannetes oleks üks leebemaid võimalusi.
37 Eestis ilmuvat väljaannet ühendav Eesti Ajalehtede Liit on aastate vältel pöördunud kõnealuse probleemipüstitusega riigivõimu institutsioonide poole. Valdavalt on see päädinud hädise nendinguga, et probleem on olemas. Kahjuks pole aga poliitikud astunud otsustavad samme, et vaba ajakirjandus võiks alles jääda ka väiksemates maakondades.
Haldusreform teravdab kirjeldatud pinget veelgi. Ühelt poolt saame suuremad ja loodetavasti tugevamad omavalitsused. Teiselt poolt liigub otsustamine igast ükskikust kodanikust kaugemale. Samas kasvab koos omavalitsuse ja selle eelarvega ka oht, et propagandale kulutatakse veelgi rohkem ning üksiti jäävad kohaliku vaba ajakirjanduse eluvõimalused veelgi ahtamaks. Seda enam tuleks riigikogul see teema tõsiselt ette võtta, sest lõpuks on see (kohaliku) demokraatia toimimise küsimus.


description: Värskele Eestis tehtud uuringule tuginedes kirjutab psühholoog Avo-Rein Tereping, et lastega inimesed on õnnelikumad lastetutest, õnnetunne on seotud laste arvuga ja kõige õnnelikumaks peavad ennast need, kes on lapsehoolduspuhkusel.

title: Avo-Rein Tereping: lapsed toovad õnne

maintext:
Hea on elada õnnelike inimeste keskel. Nad enamasti naeratavad, ei ütle teile pahasti, ei tee teile tünga, tõenäoliselt on niisuguses seltskonnas elugi turvalisem. Ei hakka ju õnnelik naaber üleaedse haukuvat koera kimbutama või karjuvate laste peale pahandama või konna teie postkasti toppima. Õnnetunne on nakkav – tusatujugi taandub õnnelike inimeste seltskonnas. Õnnelike inimeste riik on stabiilsem ja vaevalt hakataks seal hauduma plaane, kuidas naaber oma võimu alla saada. Sestap on maailmas viimastel aastatel püütud leida, millest sõltub õnnelikkus.
ÜRO Peaassamblee 2011. aastal vastuvõetud resolutsioonis kutsuti riike üles inimeste õnnelikkust mõõtma ja 2012. aastal ilmus esimene maailma õnnelikkuse raport. Sellest ajast on tehtud iga-aastasi mõõtmisi ning Eesti on käesoleva aasta arvestuses 157 riigi hulgas auväärt 72. kohal. Riigi õnneindeksi arvutamisel kasutatakse koondhinnangut mitmest komponendist: SKT elaniku kohta, korruptsiooni tajumine, sotsiaalne toetus, vabadus ise oma elu määrata, tervena elatud aastad jne. Seda võiks pidada üheks riigi arengu põhiliseks indikaatoriks ja näiteks Bhutanis kasutatakse senise sisemajanduse kogutoodangu asemel rahvusliku õnne indeksit.
Kui õnnelikuna tunneb ennast üksikisik, sõltub üsna paljudest asjaoludest ning riigi kõrge koht rahvusvahelises tabelis ei tähenda kogunisti, et kõik selle riigi kodanikud tunneksid end õnnelikumana madalama hindega naabrist. Näiteks Soome on rahvusvahelises õnnelikkuse indeksi tabelis viiendal kohal, ent kui võrrelda enesetappude arvu 100 000 elaniku kohta meil ja põhjanaabrite juures, oleme Soomega pea samal tasemel. Kuid suitsiidi sooritanuid ei saa kindlasti pidada õnnelikeks inimesteks! Jaapan, Belgia ja Lõuna-Korea on suitsiidide arvu poolest 100 000 elaniku kohta Eestist isegi ees, kuid ka õnnelikkuse indeksi poolest edastavad nad Eestit. See on üks õnnelikkuse paradoksidest.
Millest veel peale rahvusvaheliseks mõõdupuuks võetud näitajate võiks inimese isiklik hinnang oma õnnelikkusele sõltuda? Mitu uuringut kinnitab tugevat seost inimese sotsiaalsete suhetega, eriti lähedaste suhetega. Näiteks mitmes riigis tehtud uuringud kinnitavad, et abielus olevad inimesed tunnevad end õnnelikumana võrreldes vallalistega.
Kuidas on asjad Eestis? Mõttekoda Ühiskonnauuringute Instituut koos Turu-uuringute ASiga küsitles augustis ja septembris 1643 Eesti elanikku (juhuvalim). Muuhulgas küsiti ka, kui õnnelikuna tunneb ennast vastaja. Selleks paluti tal hinnata hulka isiklikku õnnetunnet puudutavaid väiteid seitsmepalliskaalal (sama küsimustikku kasutatakse ka teistes riikides õnnelikkuse uuringutes).
Eri perekonnaseisuga vastajatest arvasid ennast olevat kõige õnnelikumad abielus (või vabaabielus) inimesed. See tulemus langeb kokku ka mujal tehtud uuringutega. Kõige vähem õnnelikud olid lahutatud ja lesed. Tõepoolest, isiklikku õnnetunnet mõjutavad tugevasti inimese lähisuhted.
Erineva perekonnaseisuga inimeste õnnelikkus / Avo-Rein Tereping
Ühe üsna aimatava tulemusena selgus, et lastetud on vähem õnnelikud kui need, kellel on lapsi. See seos oli ühesugune eri sissetulekuga inimestel, st nii väikese kui ka suure sissetulekuga inimestel oli õnnetunde ja laste vahel seos – tähelepanuväärne on see, et õnnelikkuse hinnang kasvas laste arvuga.
/ Avo-Rein Tereping
Õnnelikkuse tajumine on seotud ka inimese tööstaatusega. Et töötusega kaasneb stress ja enesehinnangu langus, on teada varasematest uuringutest. Töötu staatus mõjutab isiklikku õnnetunnet. Seda kinnitas ka käesolev uuring: kõige vähem õnnelikuna tunnevad ennast töötud ja töövõimetuspensionärid. Töötavad üliõpilased tunnevad ennast õnnelikumana kui üliõpilased, kes ei tööta. Kuid üllatav oli see, et kõige õnnelikumana tunnevad ennast need, kes naudivad lapsehoolduspuhkust ja kes on kodused muudel põhjustel. Sellesse gruppi kuulusid mõne erandiga naised.
Õnnelikkusel pole seos mitte ainult tööstaatusega, vaid ka sellega, mis tüüpi ettevõttes inimene tegutseb. Nimelt tunnevad ennast kõige õnnelikumana riigi- ja omavalitsusasutustest palka saavad töötajad. Eraettevõtete palgatöötajad on veidi vähem õnnelikud ja kõige vähem tajuvad õnnetunnet eraettevõtjad. Ka vabakutselised ja FIEd on üsna õnnelikud, kuid siiski vähem kui riigi- ja omavalitsusasutustest palgasaajad.
/ Avo-Rein Tereping
Meie äsjavalitud presidendil on neli last. Käesoleva uuringu valguses on tegu keskmisest õnnelikuma inimesega. Kuid õnnelikumad on ka enesekindlamad ja stabiilsemad. Sestap annavad näiteks USA valijad oma hääle meelsamini neile valitavatele kohtadele pürgijatele, kes on abielus ja kel on ka lapsi. Loogika on lihtne: kui sa suudad hakkama saada oma pere ja lastega, siis on suurem tõenäosus, et suudad seda ka riigiametis.
Kokkuvõtteks:


description: Kaitsepolitsei ei ole leidnud ühtegi inimest, kes oleks pärast Estonia uppumist näinud laeva teist kaptenit Avo Pihti elusana, kinnitas eile kaitsepolitsei peadirektor Jüri Pihl.

title: Postimees 1994. aastal: Kaitsepolitsei ei usu, et Avo Piht on elus

maintext:
Mul puuduvad andmed selle kohta, et Pihl oleks kusagil reaalselt olemas, ütles Pihl. Kapten Avo Piht viibis Estonial reisijana. Ta sõitis Rootsi, et sooritada seal lootsieksam Rootsi rannasaarestiku läbimiseks.
Estonia uppumise päeval, 28. septembril oli Piht üks esimesi, kelle päästmisest teatati. Seda teadet kinnitasid Eesti siseministeerium ja teadeteagentuur Reuter. Lisaks olla Pihti elusana nähtud ka telekanali CNN uudistesaates.
29. septembril teatas riiklik kriisikomisjon, et Pihti pääsemise kohta teateid pole.
30. septembril teatas Reuter, et rahvusvaheline Estonia hukku uuriv komisjon on Pihti küsitlenud. Seda väitis Reuterile Rootsi veeteede ameti turvateenistuse ülem Bengt-Erik Stenmark, kes loobus oma ütlustest. Pärast seda pole enam keegi väitnud, et Piht oleks veel elus. Samuti ei ole veel teada, et oleks leitud Pihti surnukeha.
Piht oleks üks olulisemaid tunnistajaid, kes suudaks vastata, mis ikkagi juhtus Estoniaga möödunud kolmapäeva öösel.
5.10.1994


description: Naise keha on allutatud ühiskondlikele võimusuhetele nii sel juhul, kui normiks on olla üleni kinni kaetud, kui ka siis, kui välgutatakse paljast ihu, kirjutab semiootik Ott Puumeister Müürilehes.

title: Ott Puumeister: naise keha on jätkuvalt võimumaastik

maintext:
1.
Kes või mis on meie jaoks traditsiooniline poliitiline ja eetiline subjekt? Tegemist on loomulikult isikuga (person), teadvusliku, mõtlemis- ja otsustusvõimelise toimijaga, kes tegutseb vastavalt individuaalsele – vabale? – tahtele. Kuid isiku mõistega on seotud tohutu hulk paradokse ja vastuolusid, millest üheks peamiseks – või isegi alust panevaks – võib pidada isiku suhet kehaga. Kas isik kasutab oma keha või on ta keha; kas isik on oma kehaga identne või on ta oma keha omanik?
Läänelikus traditsioonis on keha ja isiku suhet mõtestatud enamjaolt õiguste terminites, kusjuures mitte tingimata inimõiguste, vaid just nimelt omandiõiguste. See tähendab, et kehast saab miski, mis kuulub isikule või indiviidile ning mis on temast eraldatud. Kuuleme pidevalt, et meil on õigus oma kehaga ette võtta, mida aga soovime, ning teistel ei ole sellega seoses mingit luba sekkuda. Täpsemalt öeldes peaks keha niisiis olema eraomand, mille ainuomanik on otsustusvõimeline isik, kehalisusest eraldatud isiksus. Isik on suverään, keha valitsetav.
Kõneldes taolise õigusliku omandisuhte paradoksidest, tsiteerib Roberto Esposito oma raamatus «Persons and Things» Simone Weili, kelle mõte on siinkohalgi esitamist väärt:
«Näen tänaval möödujat. Tal on pikad käed, sinised silmad ning mõistus, mille mõtteist ma ei tea midagi, kuid võib arvata, et nad on tavapärased. […] Kui minu jaoks oleks püha temas peituv inimisiksus, võiksin vaevata tema silmad välja torgata. Pimedana oleks ta täpipealt samavõrd isiksus kui eelnevalt. Ma ei oleks tema isikut ülepea puudutanud. Ma ei oleks hävitanud muud kui tema silmad.»[1]
Selles ilmekas ja veidi provokatiivses näites tuleb väga hästi ilmsiks, et see, mida oleme kehatut isikut ja indiviidi samastades harjunud pidama ilmselgeks, hakkab lagunema koost niipea, kui silmad avame. Mis on see ilmselgus? See, et keha on privaatne eraomand ning mõistus, mõtted ja arvamused on need, millest moodustub «poliitiline keha» (õigemini tuleks öelda «poliitiline kehatus»).
2.
Üritamegi nüüd vaadata, kuidas see õigus oma kehale ei tähenda sugugi, et keha oleks privaatne ja apoliitiline, kuigi ta kehtestab keha privaatsesse sfääri kuuluvana, millenagi, millesse poliitilisel võimul ei ole õigust sekkuda. Kuid piisab vaid kõige põgusamastki pilgust võimusuhete maailma, avastamaks, et just keha on see esmane, millele need suhted kirjutatakse ja millel neid kehtestatakse. Kõige ilmsem näide on siinkohal ehk emadus, mis peaks justkui olema äärmiselt privaatne, perekonnasisene sündmus, kuid mis muutub viljakus- ja iibeprobleemide toel vägagi tõhusaks ühiskondliku kontrolli vahendiks.
Rahvastiku juurdekasvu probleem tundub piisavalt abstraktne, et olla käsitletav üldisena ning üksikutest inimkehadest lahusseisvana numbritena tabeleisse asetatav. Kuiva emotsioonitusega võib öelda, et Eesti 2015. aasta loomulik iive oli –1336 ning loomuliku iibe kordaja –1,01.[2] Kuid millised nõudmised kaasnevad selle pealtnäha süütu arvuga naiste ühiskondlikule subjektsusele? Viljakuse alusel hakatakse hindama naise panust ühiskonda, tema väärtust. Viljatu naine ei panusta, on pigem koormaks ja probleemiks (mäletame ju veel hästiJaak Madisoni kommentaare lastetu ajakirjaniku pihta). See diskursus, mida Maarja Kangro nimetas «demograafiliseks hädakisaks»[3] ning mis on suunatud rahvuse ellujäämise tagamisele, loob naise ühiskondlik-poliitilist subjektsust just kehalisuse kaudu. Kui normiks seatud viljaka keha mudelist kõrvale kalduda, hakkab sotsiaalseid suhteid ja igapäevast eksistentsi läbistama pidevalt süü, millest lubatakse lahti öelda vähemalt 2,1 lapse sünnitamise järel. Süütust arvust statistikaameti tabelis saab naise süütunde intensiivsuse mõõdik, mis näitab seda puudujääki, mille säilimisel ei ole naisel üleüldse võimalik täisväärtuslikuks inimeseks saada.
3.
Samal ajal läheb naise kujutamine sünnitaja, viljakuse tähistajana paradoksaalsel kombel täielikult vastuollu naise kujutamisega seksuaalse olendina. Naine seksuaalse objektina – nagu tunneme teda nii reklaamidest, muusika- ja filmitööstusest kui ka pornograafiast – on ennekõike lahutatud kõigest sellest, mida võib seostada laste ja sünnitusega. Milline on seksikas naine? Sile, sale, kortsudeta, karvadeta, fototöötluse alt läbi käinud. Seksikas naine on simulaakrum, millel (enam ei saa öelda «kellel») puudub reaalsuses referent.
Simulaakrumiloogika kehtib siin kuni lõpuni: mitte kujutis ei sarnane sellega, millele ta viitab, vaid viidatav reaalsus hakkab aina enam sarnanema kujutisega. Simulaakrum saab täielikuks, kui fototöötlus tehakse ära enne ülesvõtet – alates ninast kuni häbememokkadeni, mida ei tohi ümbritseda väiksemgi karvajäänus ning mis peavad olema ideaalselt vormitud. Ühelt poolt niisiis seksuaalsus, mis on eraldatud – isegi isoleeritud – seksist kui paljunemisest ning teisalt tungiv sundus järglaste ilmale toomiseks, tegevuseks, mis toob paratamatult kaasa simulaakrumisüütuse kaotamise, see tähendab täiskasvanuks saamise ja vananemise.
Nüüd ollakse vastamisi seatud juba kahekordse sundusega, mida ei ole kuidagi võimalik ühildada. Pornostaarid ei jää kunagi rasedaks. Ainult pidevalt korratavas videoklipis elades nad isegi ei vanane. Naine peab olema niisiis ühelt poolt rikkumata kehaga naudingupakkuja, teisalt aga ühiskonna säilimise nimel tööd rügav sünnitaja (inglise keeles tähistab tööd ja sünnitust isegi sama sõna – labour).
4.
Poliitika ja ühiskondlikkus on niisiis sügavuti naise kehasse tunginud, seda moondanud ja normaliseerinud. Ühiskondlikud võimusuhted on naise lihasse sisse kirjutatud ja selle tervetele kultuuridele paljastanud, osadeks lahti võtnud ja taas kokku pannud. Selles kontekstis on veider mõelda säärasest alastusest kui vabadusest, vabastavast olekust. Nii sügavale kehasse tungivat iibekordajat kui ka keha virtualiseerivat veatut seksuaalset kujutist võiks käsitleda pigem biopoliitikana, keha kontrolli ja suunamise ning seekaudu spetsiifilise poliitilise subjekti loomisena. Keha on siin see esmane avaliku ruumi asukas ja looja, mitte aga «arvamus».
Ühesõnaga, keha on kontrolli all ja läbinisti kodeeritud (varem välja toodud kaks suundumust on vaid paar väga laia üldistust). Tõsi, tegemist on n-ö demokraatlikule ühiskonnale omase kontrolliga, mis on pigem võimaldav kui keelav – innustatakse sünnitama ja trenni tegema, mitte ei keelata rasedusvastaseid vahendeid. On lihtne aru saada, et islami ühiskonnale omane keha peitmine ja täielik katmine tundub Lääne paljastavas kultuuris äärmiselt repressiivne, kuid kui mõelda ka paljastusest kui kontrollivahendist, võime käsitleda mõlemat vormi – paljastust ja katmist – väga lihtsalt võimu instrumentidena. Kui mõtleme selle peale, kuivõrd detailideni on võimalik alasti keha vorme normaliseerida, ei tundu ehk bikiinid burkiinide kõrval niivõrd vabastavad.
Prantsuse peaministril Manuel Vallsil on kahtlemata õigus, väites, et paljastatud rind sobib vabariigi sümboliks paremini kui pearätt. «Marianne’i[4] rind on paljas, kuna ta toidab rahvast! Ta ei kanna loori, sest ta on vaba! Tegemist on vabariigiga!»[5] Kuid tema rind on paljas selleks, et rahvast toita; sellel on oma kindel funktsioon, ta on paljastatud kontrollitud eesmärkidel. Ehk ta ei kanna loori hoopis seetõttu, et avalikkus saaks tema tervislikku seisundit hinnata? Võib-olla on alastus hoopis tõhusam kontrollivahend kui varjamine? Kuu aega tagasi ilmus uudis, mille kohaselt on ka ISIS (väidetavalt) mõistnud, et burka kujutab endast suurt turvariski ning tuleb seetõttu ära keelata.[6]
Kehalisuse ja keha olulisus ning mõju poliitilise subjekti loomele on siinkohal niisama silmatorkavalt esil kui Simone Weili näites, mis viitab võimatusele lahutada isikut tema kehast. Isik on alati kehaline ning nähtavus võib osutuda üsna tihti lõksuks. Ei ole sugugi utoopiline mõelda, et mõne aja pärast hakkavad Lääne naised keha peitvatest rõivastest privaatsust otsima.
Seadused aga enamasti keelavadki lihtsalt näo katmist, mitte konkreetselt burkasid. Ka jänesemaskiga ei tohi avalikkusesse minna. Kuid võib üsna kindel olla, et seaduse täideviimine on suunatud siiski burkakandjatele, kes peavad hakkama end nüüd paljastama teistlaadi kontrollile.
[1] Esposito, Roberto 2015. Persons and Things. From the Body’s Point of View. Cambridge, Malden: Polity Press, lk 108.
[2] Sünnid, surmad ja loomulik iive, aasta. – stat.ee, 04.05.2016.
[3] Kangro, Maarja 2016. Oma jama – teistsugune vaade emadusele. – Postimees, 09.05.
[4] Marianne on vabaduse jumalanna kujutis; Prantsuse Vabariigi ning mõistuse ja vabaduse sümbol. Mitmelt poolt on küll välja toodud, et Valls eksis, tõlgendades Delacroix’ paljarinnalist Vabadust Marianne’ina, kelle jaoks ei ole paljastus sugugi kohustuslik, kuid see ei ole siinkohal niivõrd oluline.
[5] Augustis hakkas mitmes Prantsuse kuurordis kehtima burkiinikeeld, mille ühe tulemusena on nii mõnigi naine mitmekümne euro ulatuses trahvi saanud; kurikuulsaim vahejuhtum toimus Nice’i (Bastille’i päeva veoautorünnaku toimumispaik) rannas, kus politseinikud sundisid burkiini kandva naise lahti riietuma.
[6] Silva, Cristina 2016. ISIS Bans Burqas: Islamic State Deems Hijab A Security Problem In Iraq. – International Business Times, 06.09.
Ott Puumeister on Tartu Ülikooli semiootika osakonna doktorant. Tema uurimistöö teemadeks on võimusemiootika ja biopoliitika ehk kuidas inimese bioloogiline elu saab võimusuhete kehtestamise ning poliitilise kontrolli aluseks.


description: Oluliseks argumendiks, miks kaotada eripensionid, oli prognoos, et rahvastik vananeb, maksumaksjate hulk väheneb ja eripensioni saajate arv suureneb. Eripensionide kaotamisest vabanevad vahendid saaks aga suunata jõustruktuuride personali palkade tõstmiseks, kirjutab riigikogu riigikaitsekomisjoni liige ja erukindral Ants Laaneots (Reformierakond).

title: Ants Laaneots: eripensionide kaotamine toetab jõustruktuuride töötajate palgatõusu

maintext:
Selle aasta septembris otsustas Eesti valitsus kaotada riigisektoris töötavate ametnike eripensionid. Peaminister Taavi Rõivase sõnul on terve rida endisi valitsusi aastaid vaielnud selle reformi üle, kuid tulemusteta. Nüüd on see tähtis otsus vastu võetud.
Valitsuskabineti ettepaneku kohaselt saavad kõik praegu teenistuses olevad prokurörid, politseinikud, piirivalvurid ja kaitseväelased ning ka need, kes astuvad teenistusse kuni 31. detsembrini 2019, eripensioni kehtiva korra järgi. Muudatused puudutavad inimesi, kes asuvad nendel ametikohtadel tööle pärast 1. jaanuari 2020.
Eripensioni taustast
Eripension loodi varsti pärast Eesti taasiseseisvumist riigiteenistujate personalipoliitika meetmena, et ergutada inimesi töötama kõrge vastutuse või riskiastmega ametikohtadel. See kujutab endast riigisektoris töötavatele inimestele makstavat pensioni, mis erineb üldise süsteemi järgi makstavast pensionist nii suuruse kui nõuete poolest.
Eripensionid on seejuures oluliselt suuremad tavalisest pensionist. Seda hakkasid saama vabariigi president, riigikogu liikmed, riigikontrolör, õiguskantsler, kohtunikud, prokurörid, kaadrikaitseväelased, piirivalvurid ja politseinikud. Hiljem kaotati eripensionid kohtunikel, õiguskantsleril, riigikogu liikmetel, samuti on kaotatud avaliku teenistuse alusel makstav pensionilisa.
Mõned näited riigiteenistujate eripensionide ajaloost:
Kohtuniku pension - loodi 1991 ja kaotati 01.07.2013
Riigikontrolli ametniku pension - loodi 1995 ja kaotati 01.01.2013
Õiguskantsleri pension - loodi 1999.a ja kaotati 01.01.2013
Prokuröri pension - loodi 1998 ja kehtib kuni 31. detsembrini 2019
Kaitseväelase pension - loodi 2000 ja kehtib kuni 31. detsembrini 2019
Politseiametniku pension - loodi 1998 ja kehtib kuni 31. detsembrini 2019
Allikas: Sotsiaalkindlustusamet
Eripensionid on ministeeriumite vahel hajutatud
Olukorra teeb keerulisemaks asjaolu, et eripensionide maksmine ei toimu ühest keskusest, näiteks sotsiaalministeeriumist, vaid on ministeeriumite vahel hajutatud. See nõuab asutustelt omakorda lisakulutusi ning hägustab eelarve otseste ülesannete täitmiseks ettenähtud kulutuste efektiivsust. Näiteks prokuröri pension tuleb justiitsministeeriumi eelarvest, kaitseväelase pension kaitseministeeriumi eelarvest ning politsei- ja piirivalveametniku pension siseministeeriumi eelarvest.
See tähendab, et mainitud ametiasutuste eelarves on oma pensionifond, mis võimaldab näidata eelarvet oluliselt suuremana, kuid tegelikult vähendab oluliselt selles otseste ülesannete täitmiseks ettenähtud raha. Selline «rehepaplus» on üsna laialt levinud ka mitmes NATO Lääne-Euroopa liikmesriigis, kus mõnel riigil on partneritele suurema kaitse-eelarve demonstreerimiseks sellesse peidetud kuni 30protsendi suurune erusõjaväelastele ja -teenistujatele makstav pensionifond. Teiste sõnadega öeldes on otsesed riigikaitse arendamiseks ette nähtud kulutused oluliselt väiksemad, kui seda näitavad eelarved. Taoliste pettuste üle on korduvalt väljendanud rahulolematust teised NATO liikmesriigid.
Valitsuse argumendid otsuse langetamisel
Praegu asuvad eripensionid töökoha valiku puhul motivaatorina tähtsuse järjekorras alles kuuendal kohal. Peale selle ei haaku need kogumispensioni kolme samba süsteemiga – paljudel juhtudel saavad isikud nii eripensioni kui ka II samba pensioni, mis koos võivad anda teenistuse ajal saadud palgast isegi suurema summa.
Uuringud on näidanud, et eripensionide saamise võimalus motiveerib inimesi suhteliselt varases eas – alates 50. eluaastast – oma erialaselt töölt lahkuma. Eripensione hakatakse sageli maksma juba 50.-55. eluaastast, samal ajal kui ametlik pensioniiga algab praegu 63. eluaastast ja tõuseb 2026. aastal 65 eluaastani.
Oluliseks argumendiks selle otsuse langetamisel oli prognoos, mille järgi eripensioni saavate inimeste arv suureneb järgnevatel aastatel kiiresti, rahvastik vananeb ning maksumaksjate arv väheneb. Eelmisel aastal sai eripensioni politseist ja piirivalvest 1800 inimest, kaitseväest 750 inimest ja prokuratuurist 21 inimest ning riigi kulud sellele moodustasid 20,285 mln eurot.
Valitsuse tellitud uuringu kohaselt suureneb eripensionäride arv 2034. aastaks politseis 3380ni, kaitseväes 1300ni ja prokuratuuris 84ni. Riigi summaarsed kulud eripensioni väljamaksmisel aga moodustavad praeguse süsteemiga jätkamise puhul 95 mln eurot, mis muutub eelarvele koormavaks. Kusjuures nende kulude kasv jätkub.
Prokuröride keskmine eripension on 1759 eurot, politseiametniku pension 676 eurot ja kaitseväe pension 635 eurot, riskifaktor kahel viimasel ametkonnal on samas oluliselt kõrgem. Nüüd on pensionil eelkõige lühikese staažiga ja seetõttu ka väiksema pensioniga nn kaitseväe taasloojad, see keskmine summa hakkab lähiajal tunduvalt kasvama. Tavaline keskmine vanaduspension on sel aastal 396 eurot ja kasvab järgmisel aastal 417 euroni.
Tulevikus vajalik motivatsioonipakett
Ei ole kahtlust, et riigi pensionisüsteem vajab korrastamist, kuid tuleb motiveerida alates 2020. aastast jõustruktuuridesse teenistusse tulevaid inimesi. Kaitseväes ja kaitseliidus on sõdurid ja ohvitserid teadlikult valinud kõige ohtlikuma elukutse. Kaitsevägi on sõjalistes missioonides kaotanud 12 sõjameest, ligi 200 on saanud haavata või vigastada. Paljudes NATO ja Euroopa riikides ei ole nn eripensione, kuid riigiteenistujate, sh ka jõustruktuuride pensionid on diferentseeritud vastavalt nende töö spetsiifikale ja arvestades ohtu elule ning tervisele.
Eripensionide kaotamisest vabanevad vahendid saaks suunata jõustruktuuride personali palkade tõstmiseks. Eesti valitsusel on kolm aastat aega selleks, et küsimus põhjalikult ja igakülgselt läbi kaaluda. Tuleb luua selline süsteem, mis jätkuvalt motiveeriks inimeste soovi olla riigiteenistuses ja teenida kaitseväes, Kaitseliidus, Päästeametis, politseis ja piirivalves. Tõhusaks abiks võib siin olla vanarahva tarkus - üheksa korda mõõda, üks kord lõika.


description: Presidendivalimistel ookeani taga läheneb valimispäev, 8. november, mil ameeriklased otsustavad lõplikult, kellest saab järgmiseks neljaks aastaks Ühendriikide president. 19. oktoobril toimus Las Vegases kolmas ja viimane presidendikandidaatide debatt. Need debatid ei toonud vabariiklasele Donald Trumpile samasugust edu kui eelvalimised, kus tal Vabariikliku Partei juhtfiguuride õuduseks õnnestus just tänu oma tahumatule suuvärgile saada partei presidendikandidaadi nominatsioon.

title: Juhtkiri: kes pääseb Valgesse Majja?

maintext:
Ehkki Trumpi etteasted kahel viimasel debatil olid tehtud koduse töö tõttu paremad kui esimesel korral, võib öelda, et presidendidebattide võitja oli demokraat Hillary Clinton. Kui debattide eel lahutas kandidaate küsitlustel napp poolteist või kaks protsenti, siis vahetult pärast viimast debatti oli Clintoni edumaa Trumpi ees seitse protsenti, mis praeguseks on kahanenud neljale protsendile. Oluline on aga see, et Trump, kes suutis seisu võrdsustada küll võtmetähtsusega Ohio osariigis, ei suutnud sama Floridas, kus Clintonil on endiselt edumaa.
Meedia ootab traditsiooniliselt nendel debattidel ühte kõlavat fraasi, millega üks kandidaat vastase nokauteerib või siis vastupidi viib jalad alt hoopis tal endal. Las Vegase debatt seda pakkus, kui Trump teatas, et ei pruugi valimiste lõpptulemusi tunnistada. Demokraadid võimendasid seda fraasi üle, kuna isegi kui asi peaks tõepoolest selleni minema, on pretsedent juba olemas möödunud kümnendist, kui 2000. aastal keeldusid George W. Bushi võitu tunnistamast mitmed juhtivad demokraadid eesotsas Hillary Clintoniga.
Clinton läheb 8. novembri valimispäevale vastu vaieldamatu favoriidina. Donald Trumpil ei jää üle muud, kui teha põhimõtteliselt sama, mida tegi Bush noorem 2000. aasta valimistel: mobiliseerida kõik oma toetajad ja loota, et võidus juba ette veendunud Clintoni toetajad jätavad valimisjaoskondadesse ilmumata. Teine võimalus oleks üritada kaasa tõmmata valijaid erinevatest kihtidest, Trumpi puhul on see aga välistatud. Tema toetajaks on valge meesterahvast töölisklassi esindaja, kes pärit perifeeriast, kellel, emba-kumba, kas ei õnnestunud saada kolledžiharidust, või kui see õnnestus, siis tuleb ülejäänud elu kulutada sellele, et viletsavõitu töökohal rabades saaks maksta tagasi selleks võetud üüratu õppelaenu.
Nii või teisiti on valimiste lõplik tulemus kuni 8. novembrini lahtine. Ja ka see ei pruugi anda lõplikku selgust, kuna juba enne seda räägitakse siin-seal ühe või teise kandidaadi tagandamisest, mis eeldaks senatis 2/3 häältest või esindajatekojas lihthäälteenamust. Pole saladus, et nartsissistist Trumpi põlgavad ühtviisi nii demokraadid kui ka vabariiklaste juhid, vara on veel ka öelda, millise arengu saavad Clintoniga seotud skandaalid. Kui Trump pärast presidendiks valimist senisest veelgi enam Trumpina jätkaks, oleks see üks võimalik stsenaarium.


description: Hardo Pajulal lugejale häid uudiseid pole. Inimesed on voolitud kõverast puust ning pärispatust peab igaüks ise välja siplema. Edmund Burke’i Seltsi asutamist nimetab ta isikliku lunastusprojekti osaks ning ennast vasakpoolelt lähtuvate radikaliseerumisilmingute tasakaalustajaks. Pajulat intervjueeris värske Müürilehe jaoks ajaloolane Aro Velmet.

title: Intervjuu Hardo Pajulaga: oportunist, kes lunastust ei paku

maintext:
Paljude jaoks asub Pajula valel pool kultuurisõja rindejoont, kuid kaevikutesse varjumise asemel on ta enda nägemuses oma lipu hoopis lahinguvälja keskele maha pannud. Ta ei soovi kummagi osapoole totalitaarses projektis kaasa lüüa, vaid eelistab flirtida intellektuaalselt ideedega, mis meid siia punkti on toonud. EKRE, Trump ja ISIS – need on kõik valgustusajastu täitumatu lubaduse viljad.
Kui see poleks kõlanud liiga pretensioonikalt, oleks Pajula asutatud Edmund Burke’i Selts saanud nimeks Terve Mõistuse Ühing. Terve mõistus kollektiivset pääsemist ei paku ega kuuluta ette kuldajastusse naasmist. Majandusanalüütikust kultuurifilosoofiks kasvanud Pajula jaoks on konservatism hoopis pidev otsustamatuse poliitika, kus sõlmitakse väikeseid kokkuleppeid ja kuulatakse oma vestluspartner ära. Peaasi on saada üksteisega läbi nii, et lendaks võimalikult vähe päid.
Kunagi ülikoolis kinkis mu intellektuaalse ajaloo professor mulle kursuse lõpetamisel Friedrich Hayeki «Tee orjusesse» – eesti keeles, Hardo Pajula tõlkes. Alles sel hetkel sain ma teada, et mu professor oli maailmavaatelt konservatiiv. Ma kirjutasin talle hiljuti, kuna tahtsin teada, mida ta arvab Donald Trumpi kandideerimisest USA presidendiks. Tema meeleolu oli üpris kesine. Konservatiivsuse lippu lehvitav Donald Trump USAs, aga ka Rahvusrinne Prantsusmaal ja Õigus ja Õiglus Poolas, on hüljanud ühelt poolt klassikaliste liberaalide usu turu isereguleerumisse ja pöördunud tagasi tugeva riigi juurde, teisalt on nad vahetanud Euroopa kristlike demokraatide mõõdukuse radikaalkonservatismi ja ksenofoobia vastu. Nende muutuste üle ei rõõmustaks ei Burke ega Hayek, leidis mu õppejõud. Kuidas sulle tundub, milline on konservatismi seis Euroopas praegu?
Mulle tundub, et see on üsna täpne kirjeldus. Teisalt ei pea ma ennast mingiks konservatismi ideoloogiks. Konservatismi lipp on minu puhul paljuski oportunistlik. See praegune laiutav vasakliberalism käis mulle lihtsalt üha rohkem pinda. Siin ongi kaks asja. Kõigepealt tahtsin ma sellele ülbitsevale vasakpoolsusele vastu hakata ja konservatismi lipp tundus selleks lihtsalt kõige sobivam. Minult on küsitud, miks konservatism? Miks mitte lihtsalt Terve Mõistuse Ühing? Viimane oleks olnud minu arvates oma ambitsioonikuses lihtsalt kohatu. Me ei tahtnud oma ühingule ka mõne kohaliku konservatiivi nime, vaid viidata lääne tsivilisatsioonile ja selle juurtele – sealt siis ka Edmund Burke’i Selts.
Lisaks vastuhakule oli vähemalt sama oluline aga ka positiivne programm. Selle andis mulle tõepoolest briti juhtiv konservatiivne filosoof Roger Scruton. Nii et ju ma siis ikka konservatiiv olen. Sinu õppejõu seisukohtadega olen ma üheksakümne protsendi ulatuses nõus. Trumpi kohta on mu teine suur lemmik Mark Steyn öelnud: «Ta on nagu Bernie Sanders, ainult isikupärasema soenguga.» Neid jõude, kes ennast konservatiivideks nimetavad, on praegu muidugi palju – Eestis loomulikult Isamaa ja EKRE, ka Vabaerakond –, aga siin kerkib küsimus, kui palju neis seda Burke’i ja Scrutoni konservatiivsust on.
Räägime siis sellest positiivsest programmist. Nii palju, kui ma su kirjutisi olen jälginud, on sealt üsna selgesti tuvastatav sümpaatia Hayeki ja teiste klassikaliste liberaalide suhtes.
Minu põhihoiak, ma ütleks, on antitotalitaarne. Mind panigi kõigepealt liigutama see, et mulle tundus järjest enam, et praegu toimuvat olen ma Vene aja lõpul juba näinud. Selline ülim ideologiseeritus ja hüsteeria. Mõnes mõttes on asi hullemgi, sest Vene aja lõppedes võtsid kommunistlikku jorinat vähesed tõsiselt, praegu suhtuvad inimesed oma ilmavaatesse suurema kirglikkusega.
See probleem tundub peegeldavat ka arengut sinu mõtetes. Kui ma lappasin su esseekogu „Kassi nurinad”, siis mulle tundus, et mida edasi ma seda lugesin, seda vähem keskendusid sa majanduslikele küsimustele, nagu eurotsooni võlakriis, ja üha rohkem domineerisid sellised teemad nagu kooseluseaduse debatt või siis „kultuurisõda” laiemalt.
Kooseludebatt oli üks oluline teetähis selles loos küll. Mind see teema iseenesest üldse ei huvitanud, aga põnevaks läks asi siis, kui hakkas pihta jant Varro (Vooglaiu – toim.) sihtasutuse ümber. (2014. aastal sai Aadu Luukase fondi missioonipreemia Vooglaiu juhitud SA Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks, üks põhilisi kooseluseaduse vastu võidelnud organisatsioone. Missioonipreemia sponsor Swedbank nõudis selle peale Luukase fondilt toetussumma tagasi – toim.) Kui paar tähtsusetut Twitteri protestisäutsu kutsusid esile sellise reaktsiooni, tekkis mul tõesti tunne, et mis siin nüüd toimub.
Mind häiris, et kui sulle kooseluseadus juhtumisi ei meeldinud, tembeldati sind väga kiiresti fašistiks. Me peame leppima sellega, et teatud osale inimestest – mis tahes põhjustel – ei meeldi samasooliste abielud. Ma annan endale aru, et kui täringud oleksid teistmoodi langenud, oleksin ma võinud sündida mustanahalise lesbina. Minu jaoks ei ole seksuaalse identiteedi küsimus kaugeltki see kõige olulisem, ent ma leian, et mul ei ole valge heteroseksuaalse mehena ka midagi häbeneda.
Esseekogu suhtes on sul aga õigus, ma ise ei olegi niimoodi mõelnud. Kultuurilis-filosoofilised teemad tõusid tõesti üha enam esiplaanile. Üks põhjus oli muidugi see, et mingiks hetkeks oli võlakriis justkui oma lahenduse leidnud. Mul on aga tunne, et tegelikult on meil siin tegemist pidevalt kuju muutva kriisiga, mis on oma olemuselt kultuuriline ning mille juured ulatuvad kuhugi sinnasamasse Burke’i aega.
Luukase fondi juhtum on muidugi õpetlik selles mõttes, et siin oli tegemist fondiga, mida rahastas eraannetaja. Swedbankil peaks olema klassikaliselt liberaalsete printsiipide järgi õigus teha oma rahaga maailmavaatelisi otsuseid nagu ka oma investeerimisvalikuid. Kas ei ole nii?
Siin jäeti mulje, nagu paar Twitteri kisakõri esindaksid kogu avalikku arvamust – ja see ei vasta ju tõele. Ma tahtsin näidata, et see pole sugugi avalik arvamus, mida tõendasid selgelt ka vastavad gallupid.
Mulle tundub, et siin on ikkagi oluline erinevus totalitarismist. See, mis ühe jaoks on «kisakõride lõugamine», võib tunduda teisele ratsionaalse debatina, st häälte arvukuse kõrval peab arvestama ka argumentide tugevuse ja ühiselt deklareeritud väärtustega. Kriitiline erinevus on aga selles, et siin ei ole riiklikku tsensuuri, keegi ei keela Vooglaiul organiseeruda.
Loomulikult ei ole meil siin mingi stalinlik türannia. Aga see, kuidas poliitiline ladvik reageerib teatud arvamustele väga kiiresti, oli minu jaoks siiski väga huvitav. Lõppkokkuvõttes võivad mõlemad pooled kirjutada hästi argumenteeritud lugusid ja oluline on, et mõlemad kuulataks ka ära, selle asemel et keegi algusest peale fašistiks tembeldada. Ja see sõna käiakse meil väga kiiresti välja.
Liigume siis edasi nende juurpõhjuste poole, mis loovad seda valgustusajast saati järjest teisenevat kriisi – iseenesest väga marksistlik idee…
Ma ei tea, kuivõrd marksistlik see on, aga muidugi, eks me kõik oleme siin temast üht- või teistpidi mõjutatud. Marx oli suur mõtleja ja kindlasti, nagu öeldakse, diagnostikuna palju parem kui terapeudina. Mõistagi mitte minu esimene sümpaatia.
Temagi on ju valgustusaja laps.
Muidugi. Aga kui nende juurpõhjuste juurde tulla, siis minu jaoks oli üheks tõukeks kindlasti intervjuu Michel Houellebecqiga Der Spiegelis, kus ta ütles, et valgustusajastu on andnud lubadusi, mida see ei suuda täita. Siit see kõik algabki.
Mis need lubadused siis olid?
Sellele on raske niimoodi ABC-stiilis vastata, aga annan endast parima. Valgustusajastu lubadus oli see, et jumaliku eestkoste alt vabastatud inimene suudab teadusliku progressi abiga oma traagilisest olukorrast kuidagi välja pääseda; et teadus toob tuhandeaastase rahuriigi maa peale. Seda lubadust pole võimalik täita.
Valgustusajastu viga on siis selline eshatoloogiline, viimsestpäevast huvituv, teleoloogiline ja igal juhul universaalne progressilubadus, mis ei ole juurdunud ajaloos ega kohas?
Jah, väga hea definitsioon. Mind on mõjutanud palju ka Czesław Miłosz, kellelt olen võtnud kolm olulist aspekti, mis kirjeldavad valgustusaega: esiteks pärispatu ideest loobumine, teiseks reinkarnatsiooni kontseptsioonist loobumine ja kolmandaks kristliku eshatoloogia sekulariseerimine. Ma osalesin Paide Arvamusfestivalil vestlusringis «Milline -ism meid päästab?». Juba see küsimusepüstitus näitab, kui sügavale kristluse mikroskeem on meile pähe tinutatud, ilma et me seda ise aduksime. Mis meid päästab? See on ju lõppeks küsimus lunastusest ja pärispatust. Mina ei usu, et kollektiivne pääsemine oleks võimalik. Kui sa sellest ideest loobud ja ütled, et inimene on loomult hea, õiglane, aus ja leebe ning et ta muudab kurjaks ja õelaks ühiskondlik kord, alles siis omandab kollektiivse lunastuse kontsept mõtte. Kuidas luua selline ühiskondlik kord, et inimese loomupärane headus pääseks võidule?
See ei tähenda muidugi pärispatu ideest loobumist, tuhandeaastane rahuriik on olnudki paljudes kristlikes traditsioonides sajandeid väga reaalne, siinmaine aeg, mida kohe-kohe oodati. Nii et võime ju mõelda, et ka siin on tegemist ühe kristlike juurtega idee teisenemisega.
Muidugi-muidugi, enamik Lääne suurtest ideedest on kiriku rüpes juba mitu korda läbi vaieldud. Need ideed, millest me siin kõneleme, on pärit suuresti Augustinuselt.
Mõne meelest Platonilt…
Ma olen nendes küsimustes diletant ja teoloogidega vaielda ei suuda. Aga nii palju ma arvan siiski taipavat, et kui me eeldame, et oleme voolitud nii kõverast puust, millest ühtegi sirget asja teha ei saa, siis on pääsemine igaühe isiklik asi, mitte kollektiivne ettevõtmine. Selline on igatahes minu arusaamine maailmast ja sellega haakub minu äsjane tegevus Burke’i Seltsis. Kui asjad lähevad nii halvasti, nagu nad vabalt võivad minna, siis ma olen teinud vähemalt midagi enese lunastuse huvides.
Olgu. Selle skeemi vastu pole mul iseenesest midagi, küll rõhutaks ma siin ajaloolist sattumuslikkust. Me võime tõmmata joone Augustinusest läbi Prantsuse revolutsiooni sotsialistliku totalitarismini ja tõesti näha seal teatud ideede arengut ja teisenemist, aga samamoodi võime Augustinusest alustades tõmmata joone ka teiste, antifundamentalistlike ideoloogiateni. Ühemõtteliselt valgustuse või kristluse kraesse me kõiki universaalseid süsteeme kirjutada ei saa.
Absoluutselt nõus. Aga oleme juba kord nii ehitatud, et me koostame selliseid skeeme.
Üks viis on mõelda sellest kui puust, millel on ehk samad juured, aga mille võrsed kasvavad väga erinevatesse kohtadesse. Aga kui me nüüd nõustume, et selline teleoloogilise universaalse progressi idee on probleemne, et see viib väga lihtsalt totalitaarsusesse…
Jah, probleem on siin selles, et see idee tekitab ootusi, mida reaalne maailm täita ei suuda.
Esimene küsimus, mis mul tekib, on see, et need jõud, kellega konservatiivid nii meil kui ka maailmas liitudesse astuvad, on selles universaalse lunastuse otsimise patus veel rohkem süüdi kui inimõiguslased. Kui me tahame olla skeptilised kollektiivse lunastuse suhtes, siis äkki radikaalsed katoliiklased, nagu SAPTK, ei ole seltskond, kellega seda skepsist arendada?
Veel kord, konservatiivina arvan ma, et pärispatust ei saa üle ega ümber ja seetõttu pole kollektiivne lunastus võimalik. Parim, mis me saame teha, on hoida ära suurem tragöödia, hoida ära meie hapra tsivilisatsiooni täielik kokkuvarisemine. Aga muidugi, ega sõgedus ei ole vasakliberaalide privileeg, seda on igal pool. Nii ei tähenda ka see, kui keegi on vasakliberaal, automaatselt, et ta oleks arulage, oma iva on ka nende jutus.
Samamoodi, kui vaadata teatud rahvuskonservatiive, kes unistavad mingisugusest mütoloogilisest kuldajast – Helmede jaoks on see vist 19. sajandi lõpp –, siis ka sellel ideel on suhteliselt vähe pistmist reaalse ajaloo ja ajas muutuva rahvuskultuuriga. Pigem on ka siin tõstetud kilbile mingi universaalne idee rahvusest, mis asub kuskil kaotatud paradiisis, kuhu väljavalitutel on võimalik naasta. Jällegi kristliku eshatoloogia omamoodi edasiarendus.
Ju see nii on, aga sellegipoolest on ka rahvuskonservatiivide jutus oma iva – inimesed tunnevad ennast muudatustest ohustatuna. See on seesama publik, millele mängivad nii Trump kui ka Helme. See on väga inimlik.
Ent ka siin on ju see probleem, et kuldajastusse tagasipöördumise kujul pakutakse kollektiivset lunastust. Idee, et me pöördume tagasi aega, kus naised sünnitavad 27-aastaselt ja kõik Eestimaa elanikud räägivad ainult eesti keelt ja laulavad Ernesaksa laule, ignoreerib ju nii meie mitmekultuurilist tänapäeva kui ka Eesti mineviku reaalsust, alustades kas või 1925. aasta kultuuriautonoomia seadusest.
Vasakpoolsed on mulle vahel ette heitnud, et ma konstrueerin mingeid õlgmehikesi. Mulle tundub, et see kirjeldus on nüüd vasakliberaalide õlgmees. See on nii jabur, et siin pole millegagi vaielda. Ma ei ole olnud kunagi mingi lipuga ringi jooksja ja ma ei satu eriti lugema seda, mida see käremeelsem EKRE seltskond arvab. Kirjutasin pikka aega Nihilisti ja olen seetõttu rohkem kursis vasakpoolsete vaadetega. Mulle hakkas ühel hetkel muret tegema, et kui EKRE radikaliseerub sama kiiresti kui Nihilisti kamp, siis me oleme küll väga kurjal teel. Ning pole mingit põhjust, miks nad peaksid aeglasemalt radikaliseeruma. Aga jah, minul ei ole paraku pakkuda mingit kollektiivset lunastust kellelegi, ei vasakule ega paremale.
Kui me nõustume, et tuleks vältida selliseid universaalseid süsteeme, mis kirjutavad ette ühe kindlapiirilise tuleviku, millega siis inimesed peavad sobituma, siis ma tahaks pakkuda välja ühe alternatiivi, mis on abstraktsuste suhtes skeptiline, lähtub ajakohasusest ja lokaalsusest ning on samas vasakpoolne. See on traditsioon, mis ei tugine niivõrd universaalsete inimõiguste ideele, vaid, vastupidi, kritiseerib selliseid abstraktseid poliitilisi õigusi. See traditsioon on ehitatud teiste hulgas Nietzschele, kes nägi ilmselt ühena esimestest piiramatus progressiusus kristliku lunastusidee alusstruktuuri.
Ma ei tunne Nietzschet nii hästi, õigemini tunnen põhiliselt Thomas Manni kaudu, aga kuulan huviga. Tood äkki mõne konkreetse näite?
Idee on selles, et ka progressiivsed režiimid, nagu inimõiguste süsteem, mis väidavad, et nad kehtivad igas ajas ja igas kohas ühtmoodi, varjavad omaenese ajaloolist sattumuslikkust. Need vasakpoolsed kriitikud juhivad näiteks tähelepanu asjaolule, et kui me kaitseme inimõiguste nimel näiteks usuvabadust, siis praktikas tähendab see seda, et näiteks mõnes Prantsusmaa regioonis toetab riik rahaliselt katoliiklikke koole ja kirikuid, aga prantsuse moslemitele selliseid privileege ei anta. Ja samas muutub usuvabaduse asemel äkki väga oluliseks naiste õiguste kaitse, kui burkiinides tädid tulevad Côte d’Azurile suplema. Nii et praktikas rakendatakse selliseid üldiseid printsiipe ikkagi valikuliselt, ja selleks et mõista, miks see nii on, tuleb saada aru nendest ajaloolistest võimusuhetest, milles need pealtnäha üldkehtivad põhimõtted kujunenud on.
See viib ikkagi kokkuvõttes selleni, et me oleme kõik pärispatu küüsis tõprad ja vajame säärastena reinkarnatsiooniideed. Mina saan ainult kinnitust sellele, et kõiki ideid saab kasutada kurjast ja tihti kasutataksegi. Prantslased on alžeerlastel samamoodi päid maha raiunud, nagu ISIS praegu neil ja teistel kahvanägudel seda teeb. Seda ei saa enam muuta, nüüd peab vaatama, kus me praegu oleme ja kuidas me saaksime üksteisega läbi nii, et edaspidi võimalikult vähe päid lendaks.
Nõus. Aga siit edasi on universaalivastaste progressiivide argument, et selliste kompromisside leidmise eeltingimus on, et läbirääkimised toimuvad võrdsete vahel, mitte nii, et valgel keskklassi heteromehel on kaalul vaid intellektuaalselt huvitav debatt, teistel aga nende igapäevane leib või perekonnaelu. Puhtalt sellepärast peaksime püüdlema ühiskondlike hierarhiate vähendamise suunas.
Nõus, aga vaid mingi piirini. Hierarhiatest täielikult loobumine ei ole lihtsalt reaalne, reaalne on asendada üks hierarhia teisega. Paraku on inimesed võrdsed vaid väga filosoofilisel tasandil, praktikas on nende kaasasündinud ja omandatud võimed väga erinevad. Seetõttu tekivad paratamatult varanduslikud hierarhiad, staatuse hierarhiad ja siin on vimm kerge tekkima. Siit kerkibki küsimus, kuidas mahendada nende möödapääsmatute hierarhiatega kaasnevat vaenu, sest see hävitab lõpuks kõik – mitte ainult need, kelle vastu seda tuntakse, vaid vahest isegi rohkem need, kes seda tunnevad.
Poliitikas on vähe kohti, kus mõõdukus kasuks ei tuleks. Luules ja kunstis on kirglikkus ilmselt voorus, aga poliitikas mitte. Kui üks poliitiline jõud saab ainumääravaks, kipub see mõõdukus ära kaduma. Eelduseks on ikkagi see, et kogu poliitiline gamma on esindatud. Erinevatel maailmavaatelistel positsioonidel olevad inimesed peaksid suutma üksteisega rääkida ja omavahel kokku leppida. Roger Scruton ütleb selle kohta ilusti, et konservatism ongi selline pidev otsustamatuse poliitika, kus sõlmitakse kogu aeg väikeseid kokkuleppeid, ei ole suurt sihti, mille suunas minna. Lihtsalt üritame mitte muutuda vägivaldseks ja üksteisega arvestada. Aga kui keegi hakkab noa ja kahvliga söömise asemel teisi hakklihasoustiga loopima, siis tuleb talle muidugi veenvalt selgeks teha, et nii ei tohi teha.
Ikkagi, ööpäevas on kakskümmend neli tundi ja selle aja jooksul jõuab heal juhul neli mõõdukat kompromissiheitlust maha pidada. Kuhu see läbirääkiv reformiteravik siis tuleks suunata?
Ma arvan, et see ei ole meie otsustada, see eeldab, et me tõstame ennast kuidagi sellest otsustusprotsessist välja.
Seda ma teha ei taha, aga puhtalt isikliku otsustusena – kellega ma koalitsiooni lähen, kelle võitlustega suhestun – on see siiski oluline küsimus. Siin tuleb välja selge erinevus mõõdukate konservatiivide ja progressiivide vahel. Esimestele tundub, et see koht, kus tuleks pidurit tõmmata, on «kultuurisõja» sfäär, teistele aga näib, et kiired kultuurilised muutused ei ole kaugeltki nii ohtlikud kui veelgi kiiremini toimuvad majanduslikud muutused ja suurenev ebavõrdsus ning hoopis seal tuleks tasakaal taastada.
See on, jah, asi, millest me pole veel üldsegi rääkinud. Varanduslik ebavõrdsus on tõesti suur küsimus, millega võib vahel isegi marksismi juurde tagasi minna. Üks sõber rääkis mulle just, kuidas tänapäeval tehaseid ehitatakse. Vabrikute projekteerimise aluseks on selline mobiiltelefoniloogika, kus üritatakse ühte ruumi võimalikult palju asju kokku kuhjata. Kui sul tuleb siit üks robotkäpp ja siis jääb kuskile natuke vaba ruumi, siis üritatakse sinna kiiresti teine robotkäpp panna ja tehased pakitakse veelgi tihedamalt kokku. Me aplodeerime sellele, kuid ei mõtle eriti, mida see tähendab tööhõive seisukohalt ja mis on selle protsessi laiemad ühiskondlikud tagajärjed.
Need on väga radikaalsed muutused, mis on majanduses toimumas, seda ma mõtlesingi…
Jah, miljonitel inimestel ei ole midagi teha. Sellest ma kirjutasin pikemalt veel Nihilistis ilmunud loos «Baltimore’i majandusmudel», mis põhineb David Simoni sarjal «The Wire». David Simon on näiteks üks vasakpoolne, kelle vaated on mulle mingi piirini päris lähedased. Tema suurepärane sari pani mind esimest korda tõsiselt selle peale mõtlema, mida need liigsed inimesed siis teevad, kelle jaoks ühiskonnas enam rakendust ei ole. Üks asi on muidugi narkokaubandus – sa töötad sisuliselt firmas, lähed hommikul tööle, liigud karjääriredelil üles, see on firma nagu iga teinegi, ainult et pensionini jõuavad vähesed. Simon rääkis aga sellest, et mõtte omandab ka hommikul oma heroiinisüsti vajava inimese elu. See on väga selgepilguline tähelepanek: tema sõltuvus annab talle põhjuse hommikul üles ärgata, toimida oma võrgustikes ühes teiste narkomaanidega, olla osa millestki. Ja kui siis riik kiusab veel tarbetult mingi väikese kanepikoguse pärast neid ühiskonna äärealadel ukerdavaid vaeseid kuradikesi, siis see võib meele päris mõruks teha küll.
Samas on majanduslik ja rassiline-sooline ebavõrdsus omavahel seotud, selliste identiteedipõhiste erinevustega on põhjendatud Läänes pikka aega ka majanduslikku ebavõrdsust. Suures osas Euroopast ei saanud naised ilma abikaasa loata veel kahekümnendal sajandilgi tööle minna.
Jah, aga kui keegi tahab öelda, et praegu on Lääne naised rõhutud, siis no kuulge, tulge nüüd ikka mõistusele! Kõik «rõhutud» ei mahu ühegi vasakliberaali põlvele. Selle toob minu meelest hästi välja Michel Houellebecq, kes näitab romaanis «Alistumine», et elu sunnib ka vasakpoolseid traagilisi valikuid tegema. Sa tead seda intriigi?
Sorbonne’i professor, kes leiab, et šariaadi all on tegelikult väga hea elada.
Just, seal tuleb prantsuse vasakpoolsel eliidil teha valik antirassismi ja feminismi vahel ning nad valivad antirassismi. Der Spiegeli intervjuus on tunda, kuidas ajakirjanik on poolenisti püsti ja hüüatab, et naiste õigused on pühad ja puutumatud, et naised ei lepi sellega iialgi, mille peale Houellebecq vastab rahulikult, et ega keegi ei tea, mida naised tegelikult tahavad.
«Alistumist» on tõlgendatud muidugi ka sellise šampanjasotsialismi kriitikana, loona toredast liberaalist, kes kinnitab oma pühendumust abstraktsetele ideaalidele, nagu võrdsus ja antirassism, aga praktikas kasutab neid printsiipe selleks, et ta jumala eest omaenese keskklassi privileegidest loobuma ei peaks.
See on päris hea kokkuvõte. Kogu Lääne poliitiline ladvik – olgu nad nimeliselt konservatiivid või sotsiaaldemokraadid – on tegelikult üks šampanjasotsialistide kamp.


description: Sularaha kasutamise vastu on sõna võtnud ka äsja ametist lahkunud president Toomas Hendrik Ilves. Harvardi majandusprofessor Kenneth Rogoff selgitab, miks oleks hea, kui käibel oleks vähem sularaha.

title: Kenneth Rogoff: sularaha kasutamise vähendamine piiraks illegaalset immigratsiooni paremini kui okastraat

maintext:
Maailm on paberrahaga üle uhutud ning suuremad keskpangad toodavad seda igal aastal sadade miljonite dollarite väärtuses juurde, peamiselt suure väärtusega rahatähtedes – näiteks sajadollarilistes. Sajadollariline rahatäht moodustab peaagu 80 protsenti USA silmapaistvast 4200-dollarilisest per capita sularahavarust. 10 000-jüäänine (umbes 100 dollarit) moodustab umbes 90 protsenti valuutast kogu Jaapanis, kus per capita sularahavarud on peaaegu 7000 dollarit. Olen ka juba kakskümmend aastat väitnud, et selline sularahakogus toetab legaalse majanduse asemel pigem põrandaaluse majanduse kasvu.
Sularahavabadust ei propageeri
Ma ei propageeri aga sularahavaba ühiskonda, mis ei oleks ei võimalik ega niipea ka soovitav. Väiksema sularaharinglusega ühiskond oleks aga õiglasem ja turvalisem koht.
Deebetkaartide, elektrooniliste ülekannete ja mobiiliga tehtavate maksete kasvades on sularaha kasutamise osakaal seaduslikus majanduses juba ammu kahanenud, eriti keskmiste ja suurte tehingute puhul. Keskpanga uuringud näitavad, et vaid väike protsent suure väärtusega rahatähtedest on tavainimeste või ettevõttete käes.
Sularaha hõlbustab kuritegevust, sest see on anonüümne. Suured rahatähed on eriti problemaatilised, sest neid on lihtne kanda ja varjata. Näiteks miljon dollarit 100-dollarilistes rahatähtedes mahub portfelli ning 500-eurostes mahub see käekotti.
Muidugi on palju mooduseid, kuidas anda ametnikele altkäemaksu, tegeleda finantskuritegevusega ja vältida makse ka ilma sularahata. Enamikuga neist kaasnevad aga väga kõrged tehingukulud (näiteks lihvimata teemandid) või vahelejäämise oht (näiteks pangaülekanded või krediitkaardiga maksmine).
Uue ajastu krüptovaluuta (näiteks Bitcoin) on täiesti, või vähemalt peaaegu täiesti jälitamatu. Selle väärtus aga kõigub järsult ning valitsustel on vahendeid nende kasutamist takistada – näiteks ei saa neid pankades ega kauplustes rahaks vahetada. Sularaha on unikaalne oma maksevõime poolest ja seda võetakse peaaegu universaalselt vastu.
Illegaalse immigratsiooni toetamine
Juba ainuüksi maksudest kõrvale hiilimise kahju on vapustav – USAs tõenäoliselt 700 miljardit dollarit aastas (sealhulgas föderaalsed, osariiklikud ja kohalikud maksud) ning Euroopas ilmselt veel kõrgem. Kuritegevus ja korruptsioon, kuigi seda on keeruline numbritega määrata, toodavad tõenäoliselt veelgi suuremat kahju. Selle all ei ole mõeldud ainult illegaalseid narkootikume ja organiseeritud kuritegevust, vaid ka inimkaubandust, terrorismi ja väljapressimist.
Sellele lisaks on tööandjate dokumenteerimata sularahamaksete tegemine töötajatele üheks peamiseks jõuks illegaalse immigratsiooni taga. Sularaha kasutamise vähendamine oleks palju inimlikum moodus immigratsiooni piirata kui okastraadiga aedu püstitada.
Kui valitsused ei oleks nii joovastuses kasumist, mida nad paberraha trükkimisega teenivad, avaneksid nende silmad ehk ka sellest tekitatud kahjudele. Viimasel ajal on sel teemal natuke liikumist olnud. Euroopa Keskpank kuulutas hiljuti, et hakkab järk-järgult käibelt kaotama 500-eurost megarahatähte. Siiski viidi ka see ammu vajalik muudatus ellu sularaha armastavate Austria ja Saksamaa tohutu vastuseisu ajal. Ometi on isegi Põhja-Euroopas teadaolevalt per capita sularahavarud eurotsoonis käibel oleva tohutu sularahahulgaga võrreldes suhteliselt tagasihoidlikud (üle 3000 euro per capita).
Lõuna-Euroopa valitsused, kes tahavad meeleheitlikult oma maksutulusid suurendada, on püüdnud olukorda kontrolli alla saada, olenemata sellest, et nemad rahatähtede ringlusse laskmise eest ei vastuta. Näiteks Kreeka ja Itaalia üritavad sularaha kasutamist kontrollida sellega, et jaemüügi ostudele on seatud sularaha kasutamisele ülempiir (vastavalt 1500 ja 1000 eurot).
Paberraha ohjeldamise plaan
Muidugi on sularaha jätkuvalt oluline väikestes igapäevastes tehingutes ja privaatsuse kaitsmisel. Status quo'd pooldavad Põhja-Euroopa keskpanga ametnikud armastavad tsiteerida Fjodor Dostojevskit: «Raha on vermitud vabadus». Dostojevski viitas muidugi elule 19. sajandi keskpaiga tsaarivanglas, mitte kaasaegsele liberaalsele riigile. Sellest hoolimata on põhjaeurooplaste jutus iva. Küsimus seisneb hoopis selles, kas praegune süsteem on õigesti tasakaalus. Mina väidaksin, et ei ole.
Paberraha ohjeldamise plaan peaks olema juhitud kolmest põhimõttest:
Esiteks on oluline, et tavakodanikud saaksid mugavuse ja mõistliku suurusega ostude anonüümsuse nimel sularaha edasi kasutada ning õõnestataks hoopis nende ärimudeleid, kes teevad pidevalt suuri sularahatehinguid hulgimüügi tasemel.
Teiseks peaks igasuguse plaani täitmisel edasi liikuma väikeste sammudega (umbes 10–20 aasta jooksul), et anda aega kohanemiseks ja jooksvateks parandusteks ootamatute probleemide korral.
Kolmandaks peavad reformid arvestama madala sissetulekuga majapidamiste vajadustega, eriti kui neil pangaga seost ei ole.
Oma uues raamatus «The Curse of Cash» (Sularaha needus), pakun välja plaani, mis sisaldab aeglaselt suurte rahatähtede käibelt kaotamist, jättes määramata ajaks käibele väikesed rahatähed (10 dollarit ja alla selle). Plaan kaasab ka madala sissetulekuga majapidamised, pakkudes neile tasuta deebetsaldoga kontosid, mida saab kasutada ka riigitoetuste maksmiseks. Viimane samm on selline, mis mõnes riigis, näiteks Taanis ja Rootsis, juba toimib.
Paberraha ringluse vähendamine ei kaotaks kindlasti kuritegevust ega maksudest kõrvale hiilimist, aga see sunniks põrandaaluses majanduses ohtlikemate ja aeglasemalt rahaks tehtavate makseviiside kasutamist. Sularaha võib tänapäevases kõrgtehnoloogilises finantsmaailmas paista väikse ja tähtsusetuna, kuid paberraha käibelt vähendamine toob kaasa rohkem kasu, kui alguses arvata võib.
Kenneth Rogoff on Harvardi ülikoolis majandusprofessor. Äsja avaldati tema värskeim raamat «The Curse of Cash» (Sularaha needus)-