description: Maa Elu uuris aiandusekspertidelt, millised Eesti õunasordid on parimad. Kuna punased magusad välismaa õunad laiutavad püsivalt poeletil, siis paljud ei teagi, kuivõrd head omad õunasordid meil siinsamas Eestis olemas on.

title: Eesti õunte edetabel

maintext:
Kõik, kes kavatsevad sel sügisel või tuleval kevadel oma aeda uusi õunapuid istutada, võiksid kuulda võtta Eesti aiandusteadlaste soovitusi, milliseid meie oma õunasorte valida ja miks.
Eesti Maaülikooli Polli Aiandusuuringute Keskuse vanemteadur Toivo Univer, kes tegeleb igapäevatöös õunviljaliste sordiaretusega, ja Järvamaa tuntud õunakasvataja Piia Tiigemäe tõid välja oma eelistuste edetabeli, millised Eestis paljundatavad õunasordid on nende hinnangul kõige magusamad, millised on parimad suvi- ja sügisõunad, millised õunad on parimad söömiseks, millised mahlaks ning millised õunapuud peavad kõige paremini külmale vastu.
Kõige magusamad Eesti õunad
Toivo Univer, Eesti Maaülikooli Polli Aiandusuuringute Keskuse vanemteadur:
1. „Martsipan”
2. „Tallinna pirnõun”
3. „Tiina”
Piia Tiigemäe, õunakasvataja, Järvamaa Rebase talu perenaine
1. „Martsipan” 2. „Tallinna pirnõun”
3. „Tiina”
4. „Kaimo”
5. „Taavi”
6. „Talvepirnõun”
7. „Sõstraroosa”
Õun „Martsipan” on keskmise suurusega, selle põhivärvus on rohekaskollane ja päikesepoolne külg karmiinpunane. Viljaliha on kore, mahlakas, magemagus, peaaegu vürtsita, aga väga maitsev. Koristus- ja tarbimisküpseks saab õun augusti lõpus või septembri alguses, kuid säilib vaid paar nädalat.
Kõige paremad Eesti suviõunad
Toivo Univer:
1. „Valge klaarõun”
2. „Krügeri tuviõun”
3. „Kasper” ja „Els”
Piia Tiigemäe:
1. „Kasper”
2. „Krügeri tuviõun”
3. „Martsipan”
„Valge klaarõun” ehk rahvakeeli valge klaar on keskmine või koguni üsna suur, vahel iseloomuliku terava õmblusega ning värvilt kollakasvalge. Viljaliha on kore, valge, magushapu, kuid väga maitsev. Koristus- ja tarbimisküps augusti teisel poolel, säilib lühikest aega.
„Kasper” on keskmise suurusega, munaja kujuga Eestis aretatud sort. Põhivärvus rohekaskollane, hajusalt laiali valgunud triibuline puna katab kolmandiku vilja pinnast. Viljaliha rohekasvalge, roosakate soonekestega, keskmise tihedusega, mahlane, magushapu.
Õunad valmivad augustis ja säilivad rohkem kui kuu aega.
Kõige paremad sügisõunad
Toivo Univer:
1. „Liivi kuldrenett”
2. „Sügisdessertõun”
3. „Kaja”
4. „Krista”
5. „Tiina”
Piia Tiigemäe:
1. „Kuldrenett”
2. „Sügisdessert”
3. „Liivika”
4. „Kikitriinu”
5. „Krista”
6. „Lembitu”
7. „Krameri tuviõun” (sügistalvine)
8. „Treboux” ehk „Pärnu tuviõun”
9. „Kaari”
„Liivi kuldreneti” vili on väheldane või keskmise suurusega. Põhivärvus on kollane, päikesepoolsel küljel sageli hele puna. Viljaliha on tihe, kollakasvalge, hapumagus, maitsev. Koristusvalmis on see õun septembri esimesel poolel, tarbimisküps septembrist-oktoobrist ning säilib kuni detsembri või jaanuarini.
Kõige kauem säilivad õunad
Toivo Univer:
1. „Liivi sibulõun”
2. „Karksi renett”
3. „Paide taliõun”
4. „Katre”
5. „Kersti”
Piia Tiigemäe:
1. „Katre”
2. „Karksi renett”
3. „Tellissaare”
„Liivi sibulõun” on väike, rohekaskollase põhivärvusega, päikese poolt kaetud triibulise või laigulise punaga. Viljaliha on kollakasvalge, tihe ning meeldivalt magushapu. Tegemist on taliõunaga, sest on tarbimisküps alates novembrist ja säilib kevadeni. Sobib hästi lauaõunaks, säilitab maitseomadused ka kehvades hoiuoludes.
„Katre” on keskmise suurusega või suur, ümar, madalate kantidega. Õuna põhivärvus on rohekaskollane või roheline, millel laialdaselt tume puna. Viljaliha on rohekasvalge, tihe, mõnusalt magushapu maitsega. Koristusaeg on septembri lõpul. Õunad säilivad väga pikalt, vahel isegi märtsi-aprillini. Parim maitse on talve teisel poolel.
Kõige paremad mahlaõunad
Toivo Univer:
1. „Sügisjoonik”
2. „Talvenauding”
3. „Sidrunkollane taliõun”
4. „Tellissaare”
5. „Krameri tuviõun”
Piia Tiigemäe:
1. „Sügisdessert”
2. „Sügisjoonik”
3. „Krista”
4. „Krameri tuviõun”
5. „Liivika”
6. „Krügeri tuviõun”
7. „Lembitu”
„Sügisjoonik” on keskmise suurusega, aga leiab ka suuri vilju, õuna kuju on ümar. Õuna põhivärvus on rohekas või helekollane, päikesepoolsel küljel on triibuline karmiinpuna. Viljaliha on keskmise tihedusega, roosakate triipudega, magushapu. Sobib mahlaks, kompotiks ja kuivatamiseks.
„Sügisdessert” – klassikaline sügisõun, suur ja ümmargune, kaetud triibulise punaga. Õunal on hea vürtsine hapumagus maitse – väga mahlane ja maitsev õun.
Kõige külmakindlamad õunad
Toivo Univer:
1. „Antonovka”
2. „Sügisjoonik”
3. „Talvenauding”
4. „Paide taliõun”
Piia Tiigemäe:
1. „Antonovka” (ei ole Eesti oma, aga Eestis väga levinud õunasort)
2. „Tellissaare”
3. „Sidrunkollane taliõun”
4. „Talvenauding”
Ida-Euroopa külma talve talub väga hästi antoonovka, mis valmib septembri keskel ning mille tarbimisperiood on oktoobrist jaanuarini. Antonovka on keskmine või ka suurepoolne, värvilt valkjasroheline või valkjaskollane, ilma kattevärvuseta.
Viljaliha on keskmise tihedusega, valge, vürtsika veinihapu maitsega.
„Tellissaare” on üks kõige paremini säilivatest õuntest. Õunad on tugevasti vahaga kaetud, ümmargused, keskmise suurusega. Hõredas võras kasvanud õunad on ilusad kollased ja mitte liiga väikesed, säilivad juunini. Parim söömisaeg on jaanuarist kuni aprillini.
Õunakasvataja Piia Tiigemäe sõnul on õunapuu (st sordi) valikul oluline reegel, et ei maksa osta nende maade sorte, kus külma talve ei ole. „Meie soovitame ka Vene sorte, millest paljud meie puukoolides saadaolevad on saagikad, külma- ja haiguskindlad.” Kui te elate aga väga külmas kohas, siis ei pruugi teie aed olla parim koht sortidele „Kaimo” ja „Krista”, mis on muidu väga head Eesti õunasordid. Talvele vastupidavus ei sõltugi niivõrd sordist, kuivõrd eelkõige pookealusest, millele õunapuu poogitud on. „Külmakindlad on tugevakasvulisele alusele poogitud puud,” rõhutab kogenud õunakasvataja.
Kärntõvekindlad õunasordid
(ei vaja kärntõvevastast pritsimist)
„Imrus”
„Pamjat Issajeva”
Talisort „Imrus” on antoonovka kärntõvekindel vorm, samuti külmakindel. „Imruse” sordi õunad on nii keskmised kui ka suured, kujult on õun lai, madalate ribide ja vagudega. Koor on sile, rasvane, läikiv, rohekaskollane, poolt vilja katab vaarikpunane hajuvate äärtega puna. Viljaliha on valkjaskollane, tihe, mahlane, magushapu. Õunad säilivad kuni märtsikuuni.


description: Viimastel aastatel on Eestis naisküttide hulk märgtavalt kasvanud ning eelmisel nädalal üksnes naiste osalusel toimunud jaht Taageperas kinnitas, et sedasorti jahid, kuhu meestel kütiliinil asja ei ole, on järjest menukamad.

title: Rahvusvaheline jaht tõi Taageperra 56 naiskütti

maintext:
Naisküttide ühisjahtide traditsioon sai alguse 2010. aastal Saaremaal. Tänavu Taageperas peetud jaht oli aga eriline oma rahvusvahelise seltskonna poolest. Eestlaste kõrval käisid jahil kütid Leedust, Saksamaalt, Itaaliast, Islandilt, Bulgaariast ja Uus-Meremaalt, kokku 56 naist. See oli Eesti Naisküttide Seltsi juhatuse liikme Triin Roostfeldti sõnul maksimumpiiri lähedal osaliste arv, sest suurema hulga küttidega läinuks jahi korraldamine juba keeruliseks.
Osa uuest jahikultuurist
See, et jahil käivad koos üksnes naised, on Triin Roostfeldti sõnul Eesti jahikultuuris midagi uut ja erilist. „Naisküttidest on saanud üks osa Eesti jahikultuurist ja minu meelest parim osa sellest kultuurist, mis tegelikult on alles lapsekingades,” ütleb ta.
Roostfeldt usub, et naised toovad jahipidamisse oma naiseliku puute. „Võib-olla just naiskütid mõjutavad jahindust uute traditsioonide ja naiseliku käekirjaga, mis muudab jahi vastuvõetavamaks neilegi, kes sellesse skeptiliselt suhtuvad,” arvab ta ja tuletab meelde, et jahilkäimine ei ole eesmärk omaette, vaid kütid täidavad riiklikku tellimust, et hoida metsloomade arv kontrolli all.
Järjest rohkem naisi
2010. aasta sügisel oli Eestis 207 jahitunnistusega naist, selle aasta 1. oktoobri seisuga oli neid Eesti Jahimeeste Seltsi andmetel 337. Niisiis on viimase kuue aastaga kasvanud naisküttide hulk 39 protsenti. „Praegu korraldab Eesti Naisküttide Selts naistele peaaegu iga kuu mõne ürituse või jahi, seega saab koos käia hulga rohkem kui kuus aastat tagasi,” kõneleb Triin Roostfeldt.
Sellised kooskäimised on naisküttide jaoks Roostfeldti sõnul tähtsad. „Naised lihtsalt on loomult sellised, et tahavad isekeskis asju teha, arutada, kokku saada. Täpselt samamoodi nagu meestele meeldib aeg-ajalt omaette midagi putitada, soovivad seda naisedki.”

fasttext_language: et


description: Kui Eesti transpordifirmade maanteeveokite poolt koos kaubaga läbitud kilomeetrid kõik kokku liita ja need maakera keskmise ümbermõõduga jagada, saame aukartustäratava arvu: aastaga tehakse ümber maakera 9360 tiiru.

title: Aastaga 9360 tiiru ümber maakera

maintext:
Tõsi, umbes samapalju on kaubaveokid läbinud juba viimased kuus aastat. Vähemalt peatltnäha tundub see nii. Kui näiteks 2010. aastal läbiti kokku veidi enam kui 345 miljonit kilomeetrit, siis 2015. aastal 374,4 miljonit kilomeetrit. Sama suurusjärgu arvude vahe tuleb paremini esile siis, kui see taas ümber maakera tehtud tiirudesse ümber arvutada. 2010. aastal tehti maakerale peale 8625 tiiru, mis on tervelt 735 tiiru vähem kui 2015. aastal.
Ka kaubakogus, mille muutumisest viimase kuue aasta jooksul annab ülevaate all olev graafik, on jäänud sisuliselt samale tasemele: kui 2010. aastal veeti sihtkohta ligi 27,3 miljonit tonni kaupa, siis 2015. aastal 28,1 miljonit tonni.
2015 tekkis tagasilöök
Stabiilsed on olnud ka Maa Elu enim huvitavad kaubaveod, mis liigituvad statistikas põllumajandus-, jahindus- ja metsandustoodete ning kalasaaduste alla. Seda küll kahjuks kuni 2014. aastani: kui 2010. aastal oli selle valdkonna vedude kaubamaht kokku 4,32 miljonit tonni, siis 2014. aastal 4,44 miljonit tonni.
2015. aasta andis paraku tõsise tagasilöögi, sest põllumajanduse, jahinduse, metsanduse ja kalandusega seotud kaubavedude kogumaht kahanes 3,56 miljonile tonnile. Selle põhjused peituvad peamiselt asjaolus, millele Eesti põllumehed on juba teist aastat visalt viidanud: meie suurima naabri ehk Venemaa äralangemine Euroopa Liidu rakendatud sanktsioonide tõttu.
Muide, kui vaadata toiduainete vedu, mille alla liigitatakse statistikas küll ka joogid ja tubakatooted, siis siin toimus eelmisel aastal hoopis väike hüpe. Kui 2014. aastal toimetati sihtpaika 2,37 miljonit tonni toiduaineid, jooke ja tubakatooteid, siis 2015. aastal oli see arv2,89 miljonit tonni.
Kui Eesti oma kaubaautodele liita veel muudestki riikidest pärit veokite Eestisse tulek ja siit minek, on arvud mõistagi hulga suuremad. Iga autojuht teab, et suur osa Eesti maanteedel sõitvatest kaubaveokitest on pärit näiteks hoopis Lätist, Poolast või Saksamaalt. Lisaks veel Soome ja Rootsi veokid, mis saabuvad Eestisse valdavalt laevaga.
Raudteetranspordi kesine seis
Seda, et palju räägitud Rail Baltic on Eesti kaubavahetuse jaoks hädavajalik, näitab ilmekalt siiani peamiselt ida suunas toimuv raudteevedude kurb statistika. Kui 2010. aastal laaditi Eestis sihtkohta toimetamiseks vagunitesse 913 600 tonni kaupa, siis 2015. aastal vaid 430 400 tonni. Olgu öeldud, et veel 2014. aastal moodustasid raudteed pidi teele saadetud kaubakogused 1,05 miljonit tonni.
Siinjuures äratab tähelepanu, et kaubarongidega Eestisse toodud kauba hulk on isegi pisut kasvanud: 0,9 miljonilt tonnilt 2010. aastal ligi 1,29 miljoni tonnini 2015. aastal.
Transiitvedude allakäigust raudteetranspordis ei maksa muidugi rääkidagi: 23,8 miljonilt tonnilt 2010. aastal oleme langenud 11,3 miljonile tonnile 2015. aastal.
Raudteevedude kohta välja toodud numbrid käivad küll kõigi kaubavoogude kohta, kuid eks oma osa selles on ka põllumajandusel, metsandusel ja kalandusel.


description: Kui kasvuhoone on selleks hooajaks oma töö tublilt teinud ja saak korjatud, on aeg kasvuhoone talveks ette valmistada, et uuel hooajal uue hooga alustada.

title: Kasvuhoone tahab talveks kordaseadmist

maintext:
Esimene töö on puhastada kasvuhoone ära kõigest, mis on sinna jäänud taimede kasvatamisest: tokid, nöörid, vanad varred jne, ütleb osaühingu Dilar Kasvuhooned esindaja Pavel Larin.
Rodoaed.ee ekspert Kalev Pärtna soovitab tomati- ja kurgivarred maapinnalt maha lõigata ning need ära põletada, mitte komposti visata. Niimoodi ei levi haigused, pealegi on tomativarred ja -lehed kergelt mürgised ning kompostimuld ei vaja neid.
Kes on kasvatanud tomateid ja kurke kasvukottides või ämbrites-konteinerites, võib juuri täis kasvanud vana mulla julgelt komposti viia, lubab Kalev Pärtna. Kui taimed on kasvanud lahtises pinnases, siis tuleks muld läbi kaevata ja juured eemaldada – niimoodi saab pinnast talveks õhutada ja uuele energiale avada. „Külm, mis pinnasesse pääseb, hoolitseb juba ise võimalike kahjurite eest,” ütleb ta.
Kui taimed olid hooajal haiged, siis tuleks Pavel Larini sõnul mulda töödelda spetsiaalsete vahenditega või vahetada mulla pealmine kiht umbes kümne sentimeetri ulatuses välja.
Pindade puhastamine
Järgmine samm on kasvuhoonekonstruktsioonide hoolikas puhastamine. Nii klaas- kui ka polükarbonaatkasvuhoone võib Kalev Pärtna soovitusel lihtsalt voolikust survega üle lasta nii seest kui ka väljast. „Survepesuriga saab alumiiniumprofiili õnarustest välja uhtuda liiva ja mustuse ning klaasidelt-plaatidelt lahtise mustuse.”
Pavel Larini sõnul on head abimehed pesuvahendid ja pehme lapp, mis aitavad mustusest lahti saada ka kõige keerulisemates kohtades. Mitte mingil juhul ei tohi aga kasvuhoonet kraapida või liiga kareda pesukäsnaga tugevasti hõõruda. Näiteks polükarbonaatkasvuhoonel on ühel pool UV-kaitse, millele võib nii liiga teha. „Kõige parem on müüjalt täpselt üle küsida, milline vahend pinna hooldamiseks sobib,” soovitab Pavel Larin.
Kalev Pärtna sõnul võib survepesu ja pesukäsna kasutada ka vaheldumisi, kuni lõpptulemuseks on läikiv ja särav kasvuhoone. „Enne käsna ja puhastusvahendiga pesemist tuleb kindlasti vooliku või survepesuriga kogu lahtine mustus ja liiv maha loputada, nii väldime pinna kriimustamist. Kui survepesuriga on esmane mustus maha uhutud, saame seebise lapi või pesukäsnaga pinnad üle pesta ja uuesti pesuriga üle uhtuda. Nii saame sätendava pinna, mis näeb välja peaaegu nagu uus,” õpetab ta.
Klaaskasvuhoone puhastamine ei erine Kalev Pärtna selgitusel kuigivõrd tavaliste akende puhastamisest. „Kasvuhoone klaasidena kasutatakse tänapäeval juba standardina 4 mm karastatud ja lihvitud turvaklaasi. Kuna see on peaaegu samasugune klaas kui elumaja akendel, käib peseminegi samamoodi. Kui soovite päris kirgast pinda ilma kuivanud vee täppideta, siis tasub pesta ja kuivatada kummiga,” selgitab ta.
Tööde järjekord
Pesemissuund on kasvuhoones suunaga väljapoolt sissepoole ja ülevalt alla. See tähendab, et kõigepealt pestakse survepesuriga põhjalikult kasvuhoone konstruktsioon, uksed ja luugid ning uhutakse esmasest mustusest puhtaks kasvuhoone plaadid ja klaasid. „Seejärel pestakse vahendiga plaatide pinnad ja klaasid ning loputatakse üle ja kuivatakse, kui vaja,” kirjeldab Kalev Pärtna. Ülevalt all suund aga tähendab seda, et enne pestakse katus ja seal allapoole seinad. „Et oleks kergem allapoole mustusega võidelda. Samamoodi seestpoolt, enne lagi ja siis seinad.”
Hoolduse viimane etapp on Pavel Larini sõnul kontrollida, kas kõik uksed, aknad, tihendid jne on korras, ning vajadusel neid õlitada ja parandada.
Talv on katsumus
Sügistormid ja talv on Kalev Pärtna sõnul kasvuhoonele tõeline proovikivi. „Nüüd selgub, kui tugev on raam, kui vastupidav on konstruktsioon ja mis juhtub suure lumega,” nendib ta. Kui tegemist on nõrga konstruktsiooniga kasvuhoonega, võib see Kalev Pärtna sõnul tormile kergesti alla vanduda. Kahju ennetamiseks tasub õrnemasse kasvuhoonesse panna lagedele püsttoed ning diagonaaltoed trossidena.
Vene ümarkatusega kasvuhoonele on suurim oht aga lumeraskus, kuna selle raam koosneb paljudest lühikestest osadest. „Kokkukukkumist ei saa päris välistada, aga saab palju vastupidavamaks muuta, kui lisada püsttoed näiteks laudade näol kogu pikkuses,” sõnab Pärtna. Vanemate puuraamidega klaaskasvuhoonele saab aga lumega saatuslikuks väike katusekalle ning suur kaal. „Kui sellisele katusele sajab lumi, mis sulailmaga märjaks läheb, ongi lõpp käes,” hoiatab asjatundja.
Ka siis, kui aias on modernne tugeva raami ja paksu polükarbonaadiga kasvuhoone, ei tasu sedagi täielikult talveunne unustada. „Ükski kasvuhoone ei ole mõeldud kandma mitme tonni raskust märga lumekoormat. Tugevamad mudelid ei pruugi küll kokku kukkuda, aga oma kasvuhoonet viimase piirini proovile panna ei ole ka vaja. Oleme alati soovitanud talvel suurte lumetuiskude ajal käia oma kasvuhoonet vahel vaatamas ja katuselt lumi maha tõmmata. Nii nagu käite jõuluajal lindudele metsa maiuseid viimas, nii käige ka kasvuhoone juurest korra läbi ja ta on teile kevadel selle eest väga tänulik,” soovitab Rodoaed.ee ekspert Kalev Pärtna.


description: Esmaspäeval kogunes maaeluministeeriumis põllumajanduse ja maaelu arengu nõukogu, et üle vaadata erakorralise toetuse osakaalud eri sektorite vahel ja ühtlasi tingimused, mille alusel hakata toetust jagama.

title: Kriisiabi maksmise ettepanekud

maintext:
Põllumajanduse esindusorganisatsioonid läksid nõupidamisele ühiste ettepanekutega. Põllumeeste keskliit, talupidajate keskliit, põllumajandus-kaubanduskoda ja seakasvatajate liit, kelle alla on koondunud valdav osa Eesti põllumajandustootjaist, sealhulgas piimakarja- ja seakasvatajatest, leidsid, et erakorralist kohanemistoetust tuleks kasutada eeskätt raskustes vaevleva piimakarja- ja seakasvatuse toetamiseks. Just need kaks sektorit on viimase paari aastaga sattunud kõige keerulisemasse olukorda. Piisab, kui mainida, et piimalehmade arv Eestis on selle aja sees vähenenud 13 protsenti ja kodusigade arv 23 protsenti.
Pakuti välja ka kohanemistoetuse eelarve jaotus: 80 protsenti sellest võiks minna piimakarjakasvatuse ja 20 protsenti seakasvatuse toetamiseks. Põllumeeste esindusorganisatsioonid viitasid seejuures, et oma ettepanekut tehes lähtusid nad kahe sektorite omavahelistest proportsioonidest ja hinnangulisest kahjust, mida kumbki pool on kriisiajal kandnud.
Ettepaneku kohaselt tuleks võrdsetel alustel toetada kõiki piimakarjakasvatajaid, kellel on kehtiv luba toorpiima turustamiseks. Seakasvatuses tuleks toetust maksta aga põhikarja emiste arvu alusel, kusjuures kolmandas katkutsoonis peetavaid emiseid tuleks toetada 1,5-2 korda kõrgema määraga kui esimeses ja teises tsoonis kasvatatavaid emiseid.
Kahjuks ei ole jutt kriisitoetusest, mis täna-homme kohe ka välja makstakse. Esmaspäevase koosistumise põhjal peab riik nüüd sõnastama üldised toetuse jagamise põhimõtted, need tuleb novembri lõpus saata Euroopa Komisjonile. Ehk siis jutt käib 2017. aastal makstavast erakorralisest toetusest.
Euroopa Liidult on lootust selleks saada 8,08 miljonit eurot, millele Eesti peaks oma eelarvest lisama veel 7,6 miljonit eurot.


description: Tänavune kesine astelpajusaak on viinud mitmed astelpajutoodete valmistajad teelahkmele – kuidas edasi minna ja milliseid otsuseid helgema tuleviku nimel langetada.

title: Astelpajuistandustes valitseb ikaldus

maintext:
„Üheteistkümne aasta jooksul ei ole ma veel nii tühja istandust näinud kui tänavu,” nendib Säga-Aaviku mahetalu perenaine Sirje Allik. Viimased kaks aastat on olnud kehvem saak, kuid päris tühja istandust näeb ta esimest korda.
Samal kõneleb Taarapõllu Talu tegevjuht Silvi Langus: nende astelpajusaak on viimase kolme aastaga vähenenud üheksakümmend protsenti. „Tänavune aasta on täielik ikaldus,” sõnab Silvi Langus.
Sepamäe talu peremees Madis Jaaniste meenutab, et sai viimase hea astelpajusaagi neli aastat tagasi. „Arvan, et süüdi on meie kehvad talved, kuna taim ei tea, kas puhata või kasvada,” põhjendab Jaaniste. Tänavune veebruar oli harjumatult soe, taimed hakkasid kasvama, kuid siis tuli ootamatu külm, mis võttis eelmise aasta kasvud ära.
„Viimaste aastate talved on olnud küll isesugused, aga tulemus on kahjuks sama – marja on kolmel viimasel aastal väga napilt olnud,” kurdab Madis Jaaniste.
Mere lähedus
Teisiti on lood aga Läänemaal Sepa talus, kus jäädi tänavuse astelpajusaagiga väga rahule. „Viimase kahe aastaga võrreldes läks meil see hooaeg ülihästi,” nendib Helena Lagle. Kaks kolmandikku marjadest on maha müüdud ning ülejäänud jäetakse oma toodete tarvis.
Nii Säga-Aaviku mahetalu kui ka Sepamäe talu ostis puuduolevad marjad Läänemaa kasvatajate käest, mis võib viidata sellele, et mere lähedus pehmendas krõbedat külma ega rikkunud sealse piirkonna saaki.
Külmhoone
Sepamäe talu peremees Madis Jaaniste plaanib rajada külmhoone, mis võimaldaks säilitada suuremas koguses marju, sest kui on hea aasta, ei ole saaki kuhugi panna ja hind on odav. „Marjaga ei juhtu aga mitte midagi, kui see paar aastat sügavkülmas seisab,” räägib ta ning ütleb, et ehitusluba ja projekt on olemas, isegi toetus kätte saadud. Enne ehitusega alustamist on vaja Sepamäe talul kokku saada aga omaosaluse summa, mis loodetavasti tänavu õnnestub.
Ent Taarapõllu talu on marja puudumise tõttu jõudnud teelahkmele – kas lõpetada astelpajukasvatus või kaotada eestimaise tooraine maine ning tuua marjad sisse välismaalt. „Eestist isegi leiaks marja, aga kel vähegi saaki on, see on hinna kõrgeks kruvinud,” räägib Silvi Langus. Astelpajumarju jaksaks veel soetada, aga valmistoodet ei jõuaks tarbija enam kindlasti osta.
Silvi Languse sõnul küsitakse Eestis tänavu keskmiselt viis eurot kilo eest, Saksamaalt saaks aga mahetunnustusega vilju osta kolme euroga. „Kui me Saksamaalt marjad võtame, siis peame ennast ümber reklaamima ja teavitama, et me ei ole enam ainult kodumaisel toorainel põhinev tootmisüksus,” lausub ta.
Istandused suuremaks
Viimaste aastate tagasilöögid on pannud astelpajukasvatajad rohkem tuleviku peale mõtlema, mis omakorda on viinud selleni, et rajatakse juurde uusi istandusi. Näiteks Säga-Aaviku talu perenaine tõdeb, et nendel võib saaki mõjutada seegi, et tegemist on üksteist aastat vana istandusega. „Istandus on vahest liialt vana, seega tänavu panime ühe hektari juurde,” sõnab Sirje Allik, lootes järgmisel aastal juba paremat saaki saada.
Silvi Langus nendib, et astelpaju läheb iga aastaga aina rohkem hinda ning sellest väärtuslikust marjast peetakse järjest enam lugu. Taarapõllu talu tegevjuhi sõnul võiks astelpajuistandust laiendada rahuliku südamega, sest taim ei vaja erilist hoolt. „Astelpaju saab oma hoole marjade korjamisega,” kirjeldab ta ja toob välja, et Taarapõllu talugi suurendas oma istandust eelmisel sügisel ning plaan on veelgi laieneda.
Ka Sepamäe talu peremees Madis Jaaniste laiendab istandust igal aastal. „Mul on veel paar hektarit vaba maad, mis kõik läheb aja möödudes astelpaju alla,” räägib ta. Hea saagi saamiseks tuleb oodata nüüd ainult stabiilset ilma. „Selline ümber nulli kõikumine ei ole ilmselgelt taimele hea.”


description: Pärnu-Tõstamaa tee ääres asuva Maria talu perenaine-peremees Riina ja Enn Rand kinnitavad, et igas nende ettevõtmises on aukohal rahvuslik alatoon ja ajalugu. Pärnumaa ühe tuntuma turismitalu põhimõte on, et tuleb olla hästi loov ja konkurente ühe sammu jagu edestada. „Kui tekib mõni väärt idee, peab kohe katsetama ja järele proovima,” on perenaine veendunud.

title: Turismitalu pidamine on eluviis

maintext:
Kõige rohkem rõõmu teevad neile toredad kliendid ja nendega vahetu suhtlemine, kui klient lahkub siit positiivse kogemuse võrra rikkamana ja tahab tagasi tulla. Talu tegemisi veavad Riina ja Enn ühiselt. „Proua juhtida on kogu turundus, tema on kael, mis keerab. Mina arvan muidugi, et olen kõva peremees, aga tegelikult on Riina talu hing,” tunnistab Enn aupaklikult.
Vanavanaisa talu
Maria talu (varasema nimega Mulgu) rajas Enn Ranna vanavanaisa Jaan koos abikaasa Maria ja kolme pojaga. „Vanavanaisa sai Vabadussõja järel siia kakskümmend hektarit maad, nende varasem popsikoht asus siit umbes pool kilomeetrit eemal.1944. aasta sügisel emigreerusid kaks nooremat poega paadiga Rootsi. Minu vanaisa, kolmest pojast vanim, Aleksander, jäi koju. Oli kõva põllumees, armastas väga loomi ja loodust, ei tahtnud talu jätta. 1944. aasta kevadel sündis minu ema, ju oli üks kodumaale jäämise põhjus seegi, et väikese lapsega ei tahetud ohtlikku merereisi ette võtta. Oli ka õnne, et neid ei küüditatud,” jutustab Enn talu ajaloost. Kõike, mis vanast ajast säilinud, püüavad Rannad säilitada ja külalistelegi eksponeerida – hooned, tööriistad jpm. Üks põlvkond jäi talupidamisel siiski vahele. Ennu ema, ema õed ja vend elasid nõukogude ajal Pärnus, kuid oma lapsepõlve koolivaheajad ja nädalalõpud jõudis poiss siin veeta. „Koht kasvas südamesse ja kui üheksakümnendate alguses avanes võimalus talu ja maad tagasi saada, ei tekkinud kõhklust,” meenutab tänaseks juba ise kolmekordne isa. Vanaema oli talu kinkinud Ennule, kes 1991. aastal alustas selle taastamist. Aasta hiljem kohtas ta oma tulevast abikaasat Riinat, kes on Eesti üks esimesi turismigeograafia magistrande ja kes selleks ajaks oli turismiga juba ka töiselt seotud. Kuna otsustati luua turismitalu, vahetati talu nime – Mulgust sai Maria, tundus atraktiivsem. „Algselt oli see Maria motell, paljud nimetavad meid tänaseni nii, aga tegelikult teeme tööd selle nimel, et nimena kinnistuks Maria talu,” selgitab perenaine Riina, „vastab täpsemalt koha sisule.”
Avapidu peeti 23 aastat tagasi
Maria motelli avapidu peeti 1993. aastal. „Alustasime ühe toa ja rehetuppa kohandatud restoraniga. Valmis oli ka härrastetuba ehk esikammer. Esimesed ööbijad olid soomlased,” on Ennul täpselt meeles. Peagi lisandus kaheksa tuba ja asi andis juba motelli mõõdu välja.
Kui viia jutt turismitalu pidamise majanduslikule poolele, tunnistavad mõlemad, et rikkaks saamiseks on nende valitud tee üks raskemaid. „See on ühe pere äraelamise viis ja võimalus, mitte enamat,” kinnitab Riina. Peale oma pere töötab talus aasta läbi kuus-seitse inimest, suvel tulevad lapsed appi. Maid on juurde ostetud ja kaugemad tükid lähemale vahetatud, kokku on talul tänaseks umbes sada hektarit maad.
Üks tähtsamaid Maria talu tegevusi on olnud hobuste kasvatamine, ka müügiks. Praegu siiski aretusse väga ei panustata, põhirõhk on hobuturismil – ratsutamine, vankri- ja reesõit, lisandunud on hobuteraapia, lastele pakutakse ponisõitu.
Suvepealinna lähedal asumisest pererahvas otsest tulu tõusvat ei näe. „Pigem on meie trump mere ja Munalaiu sadama lähedus ning lai teenusevalik: majutus, toitlustus, seminarid, pulmad, matkad, töötoad, samuti ratsutamine, rahvuslik programm, palliplatsid, jahipidamine ja palju muud. Meil on hulk koostööpartnereid, tänu kellele saame pakkuda neidki elamusi ja tegevusi, mida ise ei suudaks, näiteks süsta- ja räätsamatkad. Teenuste ringi laiendamisel pole piire. Uusi huvitavaid asju tuleb pidevalt juurde mõelda, sest kogemus ütleb, et keegi hakkab ikka varsti järele tegema ja püsikliendid tahavad värskeid elamusi saada,” jutustavad nad.
Investeeringud PRIA toetuse abil
Kui 23 aastat tagasi alustati ühe ja veidi hiljem jätkati kaheksa toaga, siis 2010 valmisid PRIA toel uued majutushooned, kapitaalselt renoveeriti ning ehitati suuremaks peamaja, rajati ratsamaneež.
„Nägime, et meil on kaks võimalust: lõpetada kõik ära või teha nii kvalitatiivselt kui ka kvantitatiivselt suur hüpe. Väiksena on Eestis ikka väga raske end ära majandada, kui, siis ainult kahekesi ilma lisatööjõuta. Kuna saime PRIAlt oma taotlustele positiivsed vastused, otsustasime riskida ja edasi minna,” ütleb Enn. Eelpool nimetatule lisaks rajati 2013. aastal Jõuluvana Korstna talu, mille tegemisi veab jõuluvanade konverentsi idee üks autor ja mootor Mart Tõnismäe. Korstna talus elab jõuluvana koos memme, päkapikkude, hobuste, jäneste, ämblike, muttide, lindude ja paljude teiste suurte ja väikeste sõpradega, kes teevad aasta läbi kõige tähtsamaid ja vähemtähtsaid ning hoopistükkis tähtsusetuid asju. Kõige töisem aeg jääb siin mõistagi aasta lõppu, aga kohvik tegutseb palaval suvelgi, praegusel aastaajal tulla soovijad, peamiselt laste sünnipäevade pidajad, peavad aja kinni panema.
Perenaine Riina tuleb jutuga tagasi PRIA toetuste juurde ja tõdeb, et sageli mõtlevad inimesed, et mis teil viga, olete nii palju toetust saanud, aga ei arvestata, et kunagi ei anta kellelegi toetust mingi plaani elluviimiseks vajalikus täismahus, vaid ise peab leidma vähemalt poole. Mida suurem projekt, seda suurema summa pead ise panustama. „Pidime võtma laenu ja teeme nüüd kõva tööd, et seda tagasi maksta.” Peremees kinnitab, et tegelik kulu on lõpuks ikka suurem, kui algselt projekti kirjutatud ja lisakulu tuleb endal kanda. Näiteks trasside ja biopuhastite ostmiseks või alajaama rajamiseks (kahasse Eesti Energiaga) minevat raha ei kata keegi teine, aga ilma nende investeeringuteta ei saa käivitada seda, mille peale toetuse said. „PRIA on käinud kontrollimas ja meil on kõik korras ehk sihtotstarbeliselt tehtud,” rõhutab peremees.
Investeeringud on end õigustanud. „Maria talu edukad aastad algasid aastast 2011. Meil on 25 hotellituba, seminariruumid ja kõik vajalik täispaketi pakkumiseks. Ratsakeskust tahame siiski veel arendada, maneeži külge oleks vaja uut talli ja veel mitut hoonet, muu taristu – ratsutamisväljakud ja metsarajad – on juba praegu väga head. Samuti peaks avardama seminaride ja konverentside korraldamise võimalusi, sest sellele on nõudlust. Jõuluvana Korstna talu töötab väga hästi, aga siingi on edasiminekuks variante,” ei taha Rannad tehtuga piirduda.
Konkurents on hüppeliselt kasvanud
Viimaste aastate kohta ütleb perenaine, et taluturismis on konkurents hüppeliselt kasvanud: „Kõik ootame Tallinna poolt tulijaid, seal on lihtsalt kõige rohkem inimesi ja raha, aga Tallinn on nüüd turismitaludest tihedalt sisse piiratud, mis võimaldab ettevõtetel väljasõite planeerides juba transpordikulu pealt kokku hoida. Tõstamaa vallas tegutsejal on keeruline oma pakkumistega konkurentsis püsida.”
Peamine Maria talu sissetulek tuleb ettevõtetest püsiklientidelt, kes siin oma koolitusi, seminare, suvepäevi jms peavad. Suvel on tavapärane, et mõni ettevõte paneb kogu kompleksi nädalavahetuseks kinni, üksikkliendile saab pakkuda majutust ja teenuseid enamasti pühapäevast neljapäevani. Aga on ka ettevõtteid, kes sätivad oma koolitused nädala sisse ja suvel satub siia turiste kogu maailmast.
Turismitalu edukus sõltub majanduse hetkeseisust. Esimesed asjad, mille pealt kokku hoitakse, on meelelahutus, majutus jms. „Meil on küll väga head majutusruumid, aga kui mõni aasta tagasi jäädi reeglina ööbima, siis nüüd tuuakse rahvas bussiga kohale ja viiakse koju magama,” kirjeldab Enn. Kui toetuse saamise perioodid on läbi, langeb koolituste ja seminaride arv märgatavalt. Näiteks MTÜd, kes ei saa toetusraha, ei saa endale väljasõite ja ürituste korraldamist lubada. Sama on suvepäevade ja jõuluüritustega, kehvemal ajal ei taheta neid suuremalt pidada.
„Meil on väga raske oma tegevuses midagi prognoosida. Ainus, mida prognoosida saame: uuest aastast tõuseb majutusteenuste käibemaks. Meie hinda ei tõsta ning paraku kulud kasvavad. Välismaalased ütlevad, et Eestis on nii kallis majutus, aga meie, näed, ei tule praeguste hindadegagi välja. Asi on selles, et väga palju meiesuguseid majutusasutusi on Eestis ELi raha abil korda tehtud, aga teine pool tuleb ju endal katta. Me lihtsalt peame kliendilt selle raha küsima, et saaksime laenud ära maksta. Vanas Euroopas on kõik juba ammu üles ehitatud ja sealsed majutusasutuste omanikud ei pea võlgade pärast muretsema.”
Pootsi-Kõpu õigeusukiriku taastamisest
Maria talu peremehe Enn Ranna üks missioon on vedada Pootsi-Kõpu õigeusu kiriku taastamist. „Alustasime kohe üheksakümnendate alguses, kui hakkasime lihtsalt kirikut ja selle ümbrust korrastama. Tahtsime, et meie laulatus toimuks just seal. Kogudus oli kadunud, kõik lohakil ning lagunemas. Tõime tagasi kirikukella, panime vaibad maha, Riina õmbles uued katted. 1994. aastal meid seal laulatati. Pärast on kirikusse kaks korda sisse murtud ja varastatud ikoone, lühtreid, kell jpm. Kirikuröövlid on inimkonna kõige madalam klass. Kolm aastat tagasi saime täiendava hoo sisse tänu tollasele riigikogu liikmele Annely Akkermannile, kes kutsus üles tegutsema ning ühtlasi toetas meid. Katuse altaripealne osa sai korda tehtud, paigaldatud uued vihmaveerennid, tehtud kivitööd, taastatud korstnad. Riigi pühakodade projektist saime selleks vahendid. Järgmisel aastal renoveerisime ülejäänud kolm külgmist osa, rahaliselt toetasid nii riik kui ka eraisikud. Nüüdseks oleme jõudnud selleni, et aasta lõpuks saavad remonditud kõik kiriku viis torni, kirikul on uus katus, taastatud ristid. Sel aastal võtsime ette kiriku nelitise, mis koosneb viiest tornist. Peamine on Kristuse torn ja igas nurgas neljale evangelistile-apostlile (Markus, Matteus, Luukas, Johannes) pühendatud tornid. Riigi toetusena saime töödeks ja materjalideks üle poole summast, aga palju on abi olnud ka Tõstamaa valla toest, organisatsioonide ja eraisikute annetustest. Suur tänu näiteks Pärnu Rotary klubile, kes oma tänavuseks aasta teoks valis just meie kiriku Kristuse torni taastamise toetamise. Aitäh neile kõigile!”


description: Kevad tundub praegu õige kaugel olevat, kuid õnneks saab seda ajatatud ja talvel puhkevate õitega lähemale tuua.

title: Ajatatud õied toovad kevade lähemale

maintext:
Tavaliselt ajatame sibullilli, kuid varem saab õitsema meelitada ka püsikuid. Isegi põõsaid ja madalaid puukesi, näiteks sireleid, forsüütiaid ja ebaküdooniaid, kuid see töö on algajale liiga keeruline. Kui aga mõte hullutavalt lõhnavatest valgetest sireliõitest ajal, mil lumehanged on veel akna taga, siiski rahu ei anna, uurige ajatamise kohta Vladimir Kalva raamatust „Sirelid”, mis ilmus eesti keeles juba 1988. aastal. Sirelite ajatamiseks on isegi mitu meetodit. Autor toob välja, et kõige rohkem ajatatakse maailmas valge sireli lihtõitega sorti „Mme Florent Stepman”. Värviliste õitega sorte ajatatakse vähem, sest need pole nii varased ja nende õiget värvust on raskem säilitada.
Ei õitse jahedas olemata
Talviseks ajaks ja varakevadeks ajatame sibullilledest tavaliselt tulpe, nartsisse, hüatsinte ja kobarhüatsinte, kuid ebatavalisel ajal saab õitsema panna ka liiliaid, gladioole, märtsikellukesi, lumikellukesi, siniliiliaid, krookuseid, mitmeid laugu- ja linnupiimaliike.
Lillesibulad peavad enne õitsemist kindlasti läbima jaheda perioodi, muidu kasvatavad nad ainult lehti ja õisi ei arenegi.
Tulpidega jõuate ka praegu esimese ajatuskatse ära teha. Paremini sobivad ajatamiseks tulpide varaõitsvad sordirühmad, näiteks Triumph, Darwini hübriidtulp, Kaufmanni, Fosteri tulbid. Lillekasvatajad ütlevad, et head on lühema varre ja püstisemate lehtedega tulbid, mille õis täielikult ei avane.
Ajatamiseks jätke mõned ilusad suured tulbisibulad peenrasse istutamata ja pistke need hoopis potti või kasti heasse niiskesse toitainerikkasse (toa)lillemulda juurduma, nii et sibulaid kataks umbes sentimeetripaksune mullakiht. Sobib ka segu, kus on pooleks võetult niisket turvast ja haigusteta kompostmulda, sinna võib lisada ehitusliiva ja pisut fosfor- ja kaaliumväetist. Kaunima õie annavad üldiselt suured sibulad, mille ümbermõõt on 10–12 cm ja läbimõõt üle kolme sentimeetri. Ühe sibulaga ei maksa jändama hakata, olgu neid vähemalt kümme, sest kõik sibulad ei anna alati ilusat õit ka kogenud ajatajal.
Ühes potis võib olla muidugi mitugi sibulat, päris külg külje vastu ei maksa neid haiguste leviku pärssimiseks aga siiski panna.
Paljudele sibullilledele sobib, kui juurdumise ajal on temperatuur 7–13 kraadi, tulbid peaksid kõige kiiremini juurduma 9 kraadi juures.
Tavaliselt kulub juurdumiseks kolm-neli nädalat, juurdumisele vihjab see, et sibulad on potis mulda natuke kergitanud. Kui muld oli potiservaga ääretasa, võib see siis üle ääre maha tulla. Kui sügis on ilus, võivad ajatussibulatega potid septembris ja oktoobri algul olla ka õues põõsa all, kuid jälgige, et need ei saaks seal tunda öökülma näpistusi.
Pärast juurdumist hoidke lillesibulatega potte jahedas ruumis, kus temperatuur püsib vahemikus 7–2 kraadi. Jahedas oleku pikkus on ajatatavatel sibullilledel liigiti erinev: enamikule tulpidele sobib 15–18 nädalat, nartsissidele 12–15 nädalat, hüatsintidele kümme nädalat, kobarhüatsintidele aga viisteist nädalat. Kui millegipärast juhtub, et temperatuur väga kõigub või on hoiuruumis mõnda aega soovitust kõrgem, siis see venitab jahedaperioodi pikemaks. Muld hoidke pottides niiske, kastmissagedus oleneb ruumi õhuniiskusest, seda tuleb teha nädala või kahe tagant. Kui sibulad jäävad kuivale, siis tekivad nn paberõied, mis ei avane. Üle kasta aga ei tohi, siis lähevad sibulad mädanema.
Kui usute, et teie ajatuslilled on juba piisavalt jahedas olnud, tooge potid sooja ruumi, kasvud on siis tavaliselt mõne sentimeetri pikkused. Kasvuruum olgu võimalikult valge, sest hämaras toas jäävad kasvavad varred nõrgaks. Kui läbitud jahedaperiood oli piisav, kasvavad lilled valges toas ruttu ja õisi näete juba kolme-nelja nädala pärast. Sirguvaid lilli kastke korralikult. Kui õiepung hakkab juba värvi näitama, kuid on alles pisike, siis laske tulbil areneda jahedamas ruumis.
Kui panite kõik lillesibulad juurduma ühel ajal, kuid tahate õisi kauem nautida, siis ärge kõiki anumaid korraga sooja tooge, hilisemaks õitsemiseks hoidke potte kauem 2 kraadi juures.
Lillesibulad külmutuskappi
Kel sobivat hoiuruumi pole, saab ajatamisel appi võtta külmiku, mis asendab jahedat ruumi. Tulbisibulad pange siis marlist või muust hõredast kangast kotis vähemalt 12 nädalaks külmiku põhjale juurviljade hoiukarpi. Kui jahedaperiood on läbitud, istutage sibulad ühe- või mitmekaupa pottidesse, nii et sibula tipp paistab mullast välja. Muld kastke korralikult märjaks. Tõstke potid kõige valgemale aknalauale ja kontrollige aeg-ajalt, kas muld on parajalt niiske. Õisi näete umbes pooleteise kuu pärast.
Külmik aitab hädast välja ka siis, kui saite mõne toreda tulbisordi hilissügisel, mil külmade tõttu ei tasu lillesibulaid ka tavalisest sügavamale mulda istutada. (Sügavamale istutamise nipp on hilinejaid tihti aidanud, ei maksa ka karta, et varred jäävad liiga lühikeseks.) Külmkapis hoitud tulbisibulad istutage kevadel esimesel võimalusel maha, tulbid ei pruugi alati samal aastal õitseda jõuda, kuid vähemalt sibulad ei lähe raisku. Kui külmikus ruumi pole, hoidke tulbisibulaid väljaistutamiseni keldris mulla või turba sees.
Asjaarmastajale on sibullillede ajatamine lihtsalt üks põnev üritamine, mida kroonivad edu korral armsad õied. Tootjale, kel on (lõike)õisi või kauneid nartsissipotte tarvis näiteks jõuluks, sõbra- või naistepäevaks, on see aga tõeline täppistöö, kuigi nemad ostavad selleks tavaliselt Hollandist nõuetekohaselt kasvatatud ja ettevalmistatud ajatussibulaid, mis on juba läbinud õiealgmete väljakujunemiseks vajaliku termotöötluse. Loodetud tulemuse võivad ikkagi rikkuda väikesedki kõrvalekalded ajatusre˛iimis.
Kui tahate ajatamise suuremalt ette võtta või õisi kindlaks tähtpäevaks saada, siis leiate parimaid nõuandeid kogenud lillekasvataja Andi Normeti raamatust „Sibullillede ajatamine”.
Õitsvad sinililled ja priimulad
Ajatuskatseteks sobivad ka mitmed püsililled, näiteks harilik sinilill, varretu ja kõrge priimula (taime leherosetis peab olema vähemalt viis ilusat ja tervet lehte), harilik nurmenukk, Kaukaasia kitsekakar, sarvkannike, aediiris ja kääbusiiris, isegi Arendsi jt madalakasvulised astilbed. Nende noored taimed (iiriste risoomid) tulnuks juurdumiseks potti istutada aga juba septembris või oktoobri esimestel päevadel. Püsikutele sobib hästi kompostmuld, kuhu on juurde segatud natuke liiva ja kompleksväetist. Ärge jätke taimi potis kuivale. Novembris tuleks ajatustaimede anumad viia jahedasse (paras temperatuur on mõned kraadid alla nulli) ruumi või katta õues kuivade puulehtede ja kuuseokstega, võimalusel kuhjake katteks ka lund. Taimede tuppatoomist võib alustada juba jaanuaris, algul hoidke neid mõnel päeval kohanemiseks jahedas ruumis, et muld ühtlaselt soojeneks, ja edasi 15–20 kraadi juures. Sinililled ja sarvkannikesed hakkavad õitsema juba kahe nädalaga, priimulad ja nurmenukud kolmega, teistel kulub selleni jõudmiseks kuu või kaks.


description: Suurbritannias langes teraviljasaak tänavu ligi 11 protsenti, jäädes 22,1 miljoni tonni juurde. Peamiseks põhjuseks peetakse ebasoodsat ilma, sest hooaja alguses nappis päikesepaistet.

title: Viletsa teraviljasaagi pärast mures britid panustavad uuringutesse

maintext:
Samal ajal mujal maailmas on teraviljasaak olnud valdavalt hea ning rahvusvaheline keskmine saak kasvas tänavu.
Briti põllumehi ühendav organisatsioon NFU leiab, et vaja on rohkem raha panustada teraviljasaagikuse uuringutesse, et Briti põllumehed suudaksid püsida konkurentsis ka muutlike ilmade ning odava hinna korral. Organisatsiooni esimees Mike Hambly sõnul on arusaadav, et põllumehed on kesise saagi pärast mures, kui maailmaturul kasutatakse uusi innovaatilisi tehnoloogiaid ning saagikus kasvab. „Peame rohkem investeerima uuringutesse, et pakkuda põllumeeste muredele lahendusi,” kõneles ta. (Farmers Weekly, Farmers Guardian)


description: Via Baltica ääres Are kandis jääb silma kollane järelhaagis, millel kirjas „Elbu saeveski” ja telefoninumber. Number kuulub Taavi Raidmetsale, kes koos Peeter Alustega 2011. aastast alates Elbu külas tegutseva saeveski töid-tegemisi juhib.

title: Keskmise suurusega saeveskil olgu korralik laovaru ja reageerida tuleb kiiresti

maintext:
Aluste vedada on tehnika pool, Raidmetsal turundus. Kuigi nii kohalikud kui ka kaugemalt tulijad kutsuvad saeveskit lihtsalt Elbu või Are saeveskiks, on ametlikult tegu Dorioone Timber OÜga.
„Peeter Alustega kohtusime nii, et otsisin enda metsast pärit palgile saagimiskohta ja sattusin siia, ei tahtnud lihtsalt palgina müüa. Klappisime omavahel hästi ja hakkasime koos toimetama,” meenutab Raidmets viie aasta tagust aega. Toona polnud siin veel hooneid ega katusealuseid, maht oli väiksem. Suurte saeveskitega ei üritata mahus tänagi võistelda, küll aga sortimendi osas. „Umbes 500 tihumeetrit saematerjali on meil pidevalt laos olemas. Püüame ära arvata, mida ostetakse, mitte ei hakka saagima alles siis, kui tellimus tuleb. Enamik meie kliente on väliehitajad, kes teevad alltöövõttu suurtele ja tuntud ehitusfirmadele. Nii et meil on väljakujunenud klientuur, kes teab, et meilt saab materjali kätte hulga odavamalt kui kaubandusvõrgust. Sortiment on lai: eri pikkused ja ristlõiked, et kliendil kohe võtta oleks. Materjaliks ikka peamiselt traditsioonilised mänd ja kuusk. Aprilliks korjame jälle laoplatsi ja katusealused täis ja aprillist-maist läheb kõvemaks saagimiseks. Kui tuleb suurem tellimus, siis 80% võtame enda platsi pealt ära ja 20% peame kähku juurde tootma. Nii et iga toodet on laos peaaegu alati mõningane kogus sees. Kui klient ei saa kiiresti kindlat kogust kätte, et ta saaks tööga alustada, jääb ka 80% võtmata. Suured saeveskid rõhuvad ekspordile ja siseturul eriti ei konkureeri. Suvehommikuti on siin nagu turuplats, me ei kirtsuta nina ka siis, kui võetakse väike kogus. Ostsime neli Tiki Treileri haagist, mida klientidele kauba kohaleviimiseks kasutada anname. Kliendi vajadustele kiiresti reageerimine on meie võimalus ellu jääda ja isegi areneda,” räägib Raidmets.
Põhilised on ehitusprussid
Kõige rohkem saetaksegi Dorioone Timberis tavalisi ehitusprusse, laudu, kaubaks lähevad kõiksugu ristlõiked 19 mm paksusest alates. Lintsaega tehakse jämedamaid ristlõikeid. „Jäägid järkame alusetööstustele, saepuru läheb graanulitehastesse, pinnud katlamajadesse – kõik läheb müügiks.”
Jaekaubanduse suunal Dorioone Timber praegu tööd ei tee. „Kui suudame ehitada kuivati ja hakkame ka hööveldama, ju siis tuleb teisiti käituda. Aga kõigepealt peame 3000ruutmeetrise platsi ära asfalteerima, et sopast pääseda. Loodame investeeringutoetust saada, päris üksi käib asi üle jõu.”
Põhiline tootmisvahend Dorioone Timberis on elektroonilise täppismõõteseadega ketasraam KARA-2000. Palgi tarnijad on reeglina Leheris, Vesmel, Karo Mets, Grundar Puit, Viimsi Mets või Aarman Puit. Palgi hind on tänavu veidi langenud – kui eelmisel aastal tuli maksta 70–75 eurot palgi tihumeetri eest, siis nüüd 60–65, ju siis pole puiduturul parimad ajad. „Vahel tuleb viletsamat palki ka sisse. Aga kuna meie maksame siis, kui koorem saetud ja meil palgi kvaliteedist selge ülevaade, pole hullu. Maksame kvaliteedi järgi: kui palju koormast kvaliteetset saematerjali saame. Tarnijatega on vastastikune usaldus tekkinud.”
Dorioone Timberi enda suhtes peaks usaldust kasvatama seegi, et ettevõttel on rahvusvaheline tugevussorteerimise CE-sertifikaat ja rahvusvaheline tarneahela sertifikaat FSC. Viimane tähendab, et tarneahel on algusest lõpuni kontrollitud ja on tagatud, et kasutatav puit pole kuskilt varastatud.
Turg nõuab kohanemist
Turuseis nõuab pidevat kohanemist. Kuna Eestis on pika palgi puudus ja suured saeveskid ei taha kuuemeetrist palki saagida, hakkas Dorioone Timber sel aastal pikka saematerjali Venemaalt sisse ostma. „Selle kvaliteet on kõikuv, aga kohapeal vaatame materjali üle ja kõrvaldame vead,” ütleb Raidmets.
Alates sellest kuust saab siit tellida kalibreeritud puitu, mis on hööveldatud ja mille mõõdud on ülitäpsed, siin tehakse koostööd hiljuti vajalikud seadmed hankinud Woodbright OÜga. „Nemad ei sae, meie ei höövelda,” kiidab Raidmets koostööd. Samuti ostetakse sisse roheimmutusteenust. „Korjame tellimused kokku ja viime suure koormatäie Pärnusse immutusse. Näiteks on mõistlik immutada materjali, mis läheb terrassikarkasside ehitamiseks.”
Teenusena saetakse ka kliendi toodud materjali. „Hiljuti näiteks toodi meile Pärnust ühest hoovist maha võetud enam kui meetrise läbimõõduga saarepuu, omanik tahab selle laudadeks saagida. Nii saab ta teha ilusa lauaplaadi või aknalaua, mida hing ihaldab.” Eritellimus võib küll tellijale kallim olla, aga saagija sellest suurt ei võida. „Pigem on tähtis, et kliendil jääks siin käimisest positiivne emotsioon, ehk ta tuleb järgmine kord teise ja suurema tellimusega uuesti,” kommenteerib Raidmets. Teenusena saetakse siiski üsna vähe, umbes 5% kogumahust.
„Töötleme ümber 400–500 tihumeetrit ümarpuitu kuus, maksimum oleks 1000, aastas müüme umbes 2300 tihumeetrit saetud materjali. Aastane netokäive oli mullu ümardatult 300 000 eurot, tänavu tuleb loodetavasti veidi enam,” loodab Raidmets.
Üks keerulisemaid ülesandeid, mida saeveski juhtidel täita tuleb, on nuputada, kuidas palgist võimalikult palju müügikõlbulikku materjali kätte saada. „Meie põhikulu on palgi hind. Kui saame palgist 50% materjaliks, on tulemus keskmine, kui juba 60%, on väga hästi. Kui tahetakse suuri ristlõikeid, saabki see protsent suurem olla, aga neid jälle tahetakse vähem.”
Dorioone Timberi toodangut saaks Taavi Raidmetsa sõnul kasvatada küll. „Üks vahetus juurde ja lintsaag tihedamalt tööle. Töötame kahe vahetusega, aga oleme teinud ka kolmega. Suviti oleme töötajaid juurde võtnud. Meie aasta algab aprillis, kulmineerub suvel ja praegu on viimane kiirem aeg, sest jagub neid, kes tahavad veel tänavu katuse peale saada. Viis järgmist kuud on paraku lahjad.”
Ettevõtte tulevikuplaanide kohta kostab Raidmets, et platsi asfalteerimine on hädavajalik. Seejärel hakatakse mõtlema kuivati peale. „Katuse all kuivab puit 18% peale, aga näiteks mööbli tegemiseks ei tohi niiskus ületada 10%. Et meil talvel piisavalt tööd oleks, on kuivatit vaja, aga see koos katlasüsteemiga maksab 200 000 eurot. Meie enda rahakott seda välja ei kannata, peame taotlusi esitama ja lootma positiivset vastust. Kümne aasta pärast tahaksime ise toota hööveldatud kalibreeritud puitu.”


authors:
Kristina Traks
Maa Elu

description: Tänavune viljasaak jääb kolmandiku võrra alla möödunud aasta saagile. Põllumeestel teeb meele mõruks nii saagi kehv kvaliteet kui ka selle odav hind.

title: Tänavune teraviljasaak teeb kasvataja meele väga mõruks

maintext:
Scandagra vilja tootejuht Marge Pähkel ütleb, et saak oli tagasihoidlik ja kogusaak on kolmandiku võrra väiksem kui eelmisel aastal, kuid ulatus siiski üle miljoni tonni. „Kõigi kultuuride saagikus on kehvem. Meie hinnangul on kõige rohkem kannatada saanud Jõgevamaa ning Lääne- ja Ida-Virumaa, kus mõned põllud on siiani liiga märjad, et koristada. Kõige parem seis oli Lääne-Eestis, kus kevadel tuli vihm õigel ajal ja augustikuu vihm ei teinud nii palju kahju. Siiski jääb meie prognoosi kohaselt võrreldes eelmise aastaga Eestist eksportimata umbes pool miljonit tonni vilja, mis tähendab 70 miljonit eurot,” räägib Pähkel. „Kvaliteet on sel aastal viletsam: kevadise põua tõttu jäi tera peenikeseks ja mahukaal väikeseks, augusti vihmade tõttu ei saanud põllult enam toidunisu, lisandus kasvanud terade ja seenhaiguste probleem viljateradel, samuti on rapsi õlisisaldus väike.”
Eesti suuremaid seemneviljakasvatajaid Erki Oidermaa märgib, et tema sai küll oma saagi tänu korralikule masinapargile kiiresti koristada ja kuivatada, kuid kvaliteet pole viljal suurem asi. Ta sõnab, et polegi mõtet võrrelda tänavust saaki eelmise aastaga, kui põllumehed said põldudelt rekordeid, sest vahe on peaaegu kolmandik. Samal ajal on hinnadki kehvad, toob Oidermaa välja. „Näiteks söödaodra tonn maksab kodus 106 eurot, aga mul on ainuüksi tootmise omahind 120 eurot,” ütleb ta. „Eelmisel aastal räägiti, kuidas hea viljasaak päästab piimakarja, kuid mis saab tänavu, ei tea üldse.”
Ilm oli hukas
Oidermaa sõnul narris ilm põllumeest tänavu kogu aeg. „Kevadel tundus, et tuleb ilus varajane kevad, aga kui vili maha sai, peksid paduvihmad selle maa sisse ja see ei hakanud üles tulema. Järgnes nelikümmend päeva põuda ja vili ei tulnudki korralikult üles. Augustis polnud head koristusilma, sadas alalõpmata. Järgnes omakorda uus pikk põud ja on näha, et uus talivili ei taha samuti hästi üles tulla,” kirjeldab ta. „Kogu Baltikumis on tänavu väiksem saak, sest ka näiteks Leedus rikkus vihm koristusaja.
Põllumeeste ühistu Kevili juhataja Meelis Annus ütleb samuti, et saak on kesine ja selle on tinginud ebasoodsad ilmastikuolud. „Paljud taliviljapõllud tuli kevadel üle külvata. Kevadsuvi oli kuiv ja külm, koristusaeg vihmane. Lisaks putukate ründed ja saagi mitmes rindes valmimine. Meie liikmete info põhjal tundub, et Lõuna-Eesti põllumeestel läks natukene paremini, saak saadi nädala võrra varem koristatud ja kvaliteet oli neil Virumaa meestega võrreldes parem. Aga eelmise aastaga võrreldes on suures plaanis kõigil põllumeestel umbes 30 protsenti käive väiksem,” räägib Annus. „Nigelama kvaliteedi tõttu on ka toidunisu sel aastal pea poole vähem kui eelmisel aastal ning seegi vähendab põllumehe tulu. Nimelt on söödanisu tonni hind toidunisust keskmiselt 20 eurot odavam.”
Eesti ja Baltikumi saak ei mõjuta maailmaturu hindu
Viljahind kujuneb börsil ning selle määrab nõudlus ja pakkumine: kui vilja on maailmas palju, on hind surve all. Kuna vili on börsikaup, siis põllumees saab oma saaki juba aasta aega ette müüa, ilma et oleks midagi külvanud. Nii on igati mõistlik, kui hind on hea ja katab sisendite kulu.
Kui meil Eestis ja lähikonnas polnud suurem asi vilja-aasta, siis enamikul teravilja eksportivatel maadel on selle aasta saak hea ja pakkumine ületab nõudlust. Seetõttu pole teravilja hind kiita. Meie oma kehva saagiga paraku hindu maailmaturul mõjutada ei suuda.
Marge Pähkel ütleb, et kui võrrelda tänavuse sügise hindasid eelmise aasta sama ajaga, siis hinnatase on madalam, aga kuna põllumees saab oma saaki ka ette müüa, siis paljudele põllumeestele ei pruugi tänavune hind mõju avaldada. Keskmiselt on aga teravilja hind tänavu 10–15 eurot tonni kohta odavam, rapsil seevastu 40 ja hernel 30 eurot kallim kui eelmisel aastal. Maheviljade hind on kopsakam kui eelmisel aastal, olenevalt kultuurist ja kvaliteedist 10–70 eurot tonn, kuid samal ajal on näiteks mahespeltanisu hoopis 160 eurot odavam kui mullu. „Eesti vilja hind kujuneb meist sõltumata ja meist kaugel. Eesti on tõusnud eksportivaks riigiks viimase kümne aastaga, aga et eksportida, peavad meie hinnad ja kvaliteet konkurentsivõimelised olema. Üldjuhul on Eesti ja üldse Baltikumi vili hinnatud ja juba tuntud. Siin on kõik Eesti suuremad kokkuostjad teinud tublit tööd, aga eelkõige on põllumehed korralikku vilja kasvatanud, mida turul hinnatakse,” räägib ta. Eesti ekspordib vilja üle maailma ja tihtipeale saadakse laeva sihtriik teada alles siis, kui laev tuleb laadima.
Eesti vilja eksporditakse väikeste ja suurte laevadega Euroopa riikidesse, aga ka Iraani, Al˛eeriasse, Saudi Araabiasse, Indiasse jne. Vilja Eestisse sisuliselt ei impordita, kui, siis ainult väga spetsiaalsete kultuuride ja kvaliteedi osas. Suurimad teravilja kokkuostjad Eestis on Scandagra Eesti ja Baltic Agro. Samuti ostavad vilja Tartu Mill, Avena NordicGrain, OilseedTrade, Kevili.
Mis edasi?
Kevili on Eesti suurim teravilja- ja rapsikasvatajate ühistu ning on nelja suurema kokkuostja seas. Ühtekokku harivad Kevili 142 liiget 80 000 hektarit põllumaad. Meelis Annus ütleb, et ühistu liikmeid võib esile tõsta just teadmistejanu tõttu – juba kolmandat aastat järjest on parima taimekasvataja tiitel läinud Kevili liikmele. „Tegeleme väga palju teadmiste ja kogemuste vahetamise ja koolitustega. Igal välisreisil külastatakse ka selle riigi tegevpõllumehi, et koguda kokku maailma parim praktika. Hea on näha, et ega põhimõtteliselt väga uusi võtteid ei kasutata, pigem saab kinnitust, et seni on kõik hästi tehtud,” sõnab ta.
Kokkuvõttes aga võib tänavuse kehva viljasaagi valguses öelda, et raha on põllumeestel vähe ja eelkõige tähendab see täpsemat planeerimist, kuludega tegelemist ja investeeringute edasilükkamist. Seda, et sektoris viletsa viljasaagi tõttu pankrotte tuleks, Annus aga ei usu. „Pigem on raskem aeg tehnika ja niinimetatud imerohtude müüjatel. Sellised ilusad ja põnevad asjad jäetakse praegu ostmata. Ka peaks põllumaa hinnatõus peatuma, sest lõpuks saab maast tulu ikka tootmise kaudu, mitte lihtsalt maad omades.”
Maaeluministeerium hindab saagi keskmiseks
Maaeluministeeriumi taimekasvatussaaduste büroo juhataja Erkki Miller hindab tänavuse teraviljasaagi viie viimase aasta keskmiseks ning kuna kogusaak tuleb miljoni tonni kanti, siis ei ole tegemist ikaldusega.
Statistikaameti andmetel oli 15. septembri seisuga viljasaagist koristatud juba 91 protsenti ning septembri lõpu ilm oli valdavalt väheste sademetega. Samas teravilja kvaliteet pole sel aastal kõige parem ja kokkuostuhind on suhteliselt tagasihoidlik, nendib Miller.
Maaeluminister Urmas Kruuse ei kiirusta kehvavõitu viljasaagi valguses kogu sektorile hinnangut andma, vaid sõnab, et seda saab teha detsembri keskel, kui tänavused sektori esialgsed majandustulemused avaldatakse. Raskustes põllumajandussektoritele makstakse 2017. aasta alguses välja erakorralist toetust 15,6 miljonit eurot ja piimatootmise vähendamise toetus. Samuti alustatakse selle aasta lõpus pindalapõhiste otsetoetuste maksmist. Alates 2017. aastast suureneb ka väikese ja keskmise suurusega piimakarjade toetus kuni kaks korda, lisab minister.


description: Läinud nädala reedel ja laupäeval peeti Kehtnas Eesti künnimeistrivõistlusi, kus selgitati meistrite klassi parimad eraldi tavaadra ja pöördadraga kündmises, vabaklassi parimad pöördadraga kündmises ja parim noorkündja tavaadraga kündmises.

title: Selgusid Eesti künnimeistrid

maintext:
Eesti mahelihapealinn on Märjamaa
Põhiline vahe mahe- ja tavaliha vahel on see, et esimese puhul on liha päritolu 100 protsenti jälgitav ning seda eelistavad inimesed, kes tahavad vältida toitu, kus võib olla teatud kemikaalide, ravimite või toidulisandite jääke, mille puhul ei saa kindel olla, et need on tervisele ohutud.


authors:
Katrin Luke
Fütoterapeut
Karepa Ravimtaimeaed

description: Oktoobris on aed-mädarõika juured mahlased ning neid on maast kerge kätte saada. Seega on hea aeg juured välja kaevata, puhastada ja tervislikke hoidiseid valmistada.

title: Mädarõigas on looduslik antibiootikum

maintext:
Aed-mädarõigast (Armoracia rusticana) kasvatatakse Eesti köögiviljataimena. See on kergesti metsistuv kultuurtaim. Kui jupp juurikat on koduaeda toodud, kasvab see ise edasi, vahel kiiremini, kui soovitakse. Seetõttu tuleks mädarõigas istutada kuskile aianurka teistest köögiviljadest eraldi. Kes tahab suuremat juuresaaki, ei tohi taime õitsema lasta. Sel on tugev, lihakas ja vürtsise maitsega juur, mida kasutatakse nii ravimise eesmärgil kui ka toitude maitsestamiseks.
Mädarõika säilitamine
Igal sügisel kaevan mädarõika juurikad välja, pesen harjaga puhtaks, kraabin musta osa ära ja riivin köögikombainis. Seejärel kasutan köögikombainis lõiketera ja mikserdan suhkruga veel peenemaks, lisan toasooja võid ja toorjuustu. Sellise võidega saab täita korvikesi, sobib karaski ja leiva peale, liha- ja kalatoitude juurde. Ka suitsukalasalat on toorjuustu, vahukoore ja mädarõikaga ülimaitsev.
Lisaks panen juurikaid kilekotiga sügavkülma, et neid oleks sealt hea võtta, kui tekib isu ja vajadus. Samuti on mädarõikajuuri hoiustatud jahedas keldris liiva sees.
Mädarõikajuur sisaldab eeterlikke õlisid (sinepiõlid), hulga mineraale, nagu kaalium, naatrium, kaltsium, magneesium ja raud (eriti palju naatriumi ja kaltsiumi). Vitamiinidest sisaldab mädarõigas B 1 , B 2 ja C-vitamiine. C-vitamiini on mädarõikajuurtes kaks korda rohkem kui sidrunis, nii et tegemist on igati väärt toidulisaga. Puhastamata juurtes säilib C-vitamiin väga kaua, riivitud ja lahtiselt seisma jäetud juurtes vaid ühe tunni.
Värskes mädarõikamahlas on rikkalikult lüsosüümi, mis on suuteline lagundama peamiselt patogeensete bakterite rakukestaained ja looma organismis antibakteriaalse barjääri. Meditsiinis kasutatakse lüsosüümi kui antiseptikut.
Looduslik antibiootikum
Mädarõigas on looduslik antibiootikum ja hea maitseaine. Sobib mao alahappesuse korral seedimise soodustamiseks, sapi- ja maksapõletiku korral sapinõristuse suurendamiseks, igemepõletiku ja paradontoosi esinemisel suu loputamiseks. Mädarõigas peaks kuuluma diabeetiku, reuma- ja podagrahaige menüüsse. Reuma korral võib panna mädarõikalehti valutavatele liigestele. Põrutuse ja dermatomükoosi korral asetatakse kahjustatud kohale mädarõikaplaaster. Samuti võib riivitud mädarõikast ja õunast teha näomaski, mis sobib hästi lõdvale ja poorsele näonahale. Ent kasutada tuleks siiski ettevaatlikult ja enesetunde järgi, sest paljud on tundlikud.
Mädarõikas sisalduv eeterlik õli võib ärritada magu, seepärast on soovitatav seda võtta pärast sööki, söögi ajal või koos piima või võiga. Mädarõigas ei sobi ägedate neeruhaiguste, maokatarride ja haavandtõve korral tarbimiseks. Suures koguses tarbituna võib mädarõigas põhjustada verejooksusid ja tõsta vererõhku. Mädarõigast ei soovitata alla nelja-aastastele lastele, imetavatele emadele ja rasedatele.
Rohkem taimetarkusi ja retsepte leiab Karepa Ravimtaimeaia veebilehelt ravimtaimed.ee ja Facebooki küljelt.


description: Ühe kasutatud nõukogude päritolu Super MAZiga 1998. aastal veoteenusega algust teinud Tõnu Sepik ja Andres Lippmaa on tänaseks jõudnud kolmekümne autoni ja mitme tegevusvaldkonnani.

title: Praegu transpordiettevõttega alustada ja turul püsida poleks sugugi lihtne

maintext:
Peale vedudega tegeleva osaühingu Antone Transport kuulub neile ja Eda Ungerile veel puiduhaket ja freesturvast tootev Massiner OÜ ja ekspedeerimisfirma OÜ Veoleo. Transpordifirmal on tööd Eestis, Venemaal ja mujal Euroopas, Massineril hulk ekskavaatoreid, traktoreid, turbatootmisseadmeid ja puiduhakkur. Veoleo, mille logo kõik Antone Transpordi masinad reklaami mõttes kannavad, otsib autodele tööd. Antonel on palgalehel 40 inimest, Massineril 20 ja Veoleol viis.
Üheksakümnendate lõpus mõistis Pärnumaal Sauga vallas Tammistes väikest talukohta pidanud Tõnu Sepik, et 13 hektaril põldu harides ja loomi kasvatades kaugele ei jõua. Kuna töökoda oli olemas, otsustas mees koos sõber Andres Lippmaaga osta auto ja hakata transporditeenust pakkuma. „Olen hariduselt autoremondilukksepp, tehnikapool oli käpas, Andrese kanda jäi müük ehk klientide otsimine,” meenutab Sepik ja lisab muiates, et esimene auto toodi 1997. aasta 31. detsembri pärastlõunal Loksa Autobaasist, kus aastavahetuspidu juba tuure kogus.
Ühest autost sai peagi neli, Vene tehnika vahetasid välja läänest toodud masinad. „Esialgu oli meil ainult kohalik transport: enamasti viisime sadamatesse pakitud turvast ja saematerjali. Pärnu sadamasse läks Tootsi Turba brikett. Stora-Enso Paikuse ja Sauga saeveskitest vedasime saematerjali, puiduhaket ja saepuru. Veel vedasime pakendatud ja puistes freesturvast Eesti sadamatesse, klientideks enamik Eesti turbatootjaid.”
Vaevalised ajad
2009. aastal tõmbus taevas paraku pilve. Pool aastat enne seda, kui Ansip ütles, et kui see on kriis, siis sellises kriisis tema elada tahabki, mõisteti Antones, et langus tuleb järsk. Ühe aasta jooksul lõpetasid tegevuse Sauga ja Paikuse saeveski, mis andsid üle 60 protsendi nende käibest. Midagi vedada polnud ja hinnad olid olematud. „Kuna 2002. aastast alates sõitsime ka väljaspool Eestit, siis esialgu saatsime autod Euroopasse, aga sealgi saime vastu pükse, näiteks läks pankrotti meile tööd andnud suur Belgia ekspedeerimisfirma. Selle asemele leitud Rootsi koostööpartner pankrotistus kaks kuud hiljem. Kulud olid kantud, palgad makstud, aga tellijatelt jäid saamata kümned tuhanded eurod. Olime ise pankroti äärel ja püüdsime taas koduturule keskenduda. 2010. aastal saabus otsustamise aeg, kas paneme pillid kotti või üritame edasi võidelda. Kaelas olid suured riigimaksuvõlad. Esitasime kohtule saneerimistaotluse. Maksuamet oli jäik ja ütles: lõpetage pankrotiga, meie saneerimist ei toeta. Teised võlausaldajad ja kohtunik aga uskusid meisse ja tänu sellele kuulutas kohus neljaks aastaks välja meie saneerimise. Saime riigile ja võlausaldajatele võlad maksta ilma intressideta,” räägib Sepik vaevalistest aegadest. 2014. aastaks said probleemid lahendatud.
Sepiku kinnitusel pole transpordiäris põhjust hõisata tänagi, konkurents on tihe, hinnad lahjad. „Ütlesime ühele oma olulisele kliendile, et hind pole õiglane ja me ei suuda sellega hakkama saada. Kohe leiti lätlased asemele. Aasta pärast rääkisime uuesti läbi ja nüüd veame lätlastega mõlemad. Kui nüüd aasta alguses kütuseaktsiis tõusis, siis meie ei saanud veohinda tõsta, siis jääksid lätlased üksinda seda tööd tegema. Et pinnal püsida, tangime võimalusel Lätis. Ühe veoauto paaki mahub 900 kuni 1300 liitrit ja iga liiter on Lätis kaheksa senti odavam. Igas kuus ostame 80 000 liitrit kütust, sellest vähemalt pool Lätist. Mida ütleb lihtne matemaatika aktsiisitõstjatele? Rahvusvahelises transpordis on õnneks võimalus piiri taga tankida, aga kohalikus turba- või metsatööstuses pole mõtet välispartnerile rääkida, et meie kauba eest tuleb nüüd rohkem maksta kui lätlastele, sest tootmine ja sadamasse transport on kütuseaktsiisi tõttu kallim.”
Enim sõitmist Eesti ja Läti vahel
Veod Eesti ja Läti vahel moodustavad firma vedude lõviosa. Neli Antone Transpordi autot sõidab Soome ekspedeerija all, põhiliselt Saksamaal, Belgias, Hollandis, Soomes. „Veame ka Venemaal, kus on ette tulnud igasuguseid olukordi, aga hävinud me ei ole. Praegu sõidab meil paar-kolm autot Venemaa vahet, põhiliselt viime Paldiski sadamast Jaroslavli metalli ja tagasi toome puitmaterjali.” Peale kauba- ehk tentvedude leiavad autod peaaegu sama palju rakendust puistevedudel – veetakse puiduhaket ja turvast.
„Meie enda Massiner OÜ toodab puiduhaket, meil on hakkur, ise hakime ja veame. Kõige suurem lepinguline partner on RMK. Turbatootmist teeme alltöövõtuna Tootsi Turbale. Turbatootmisega alustasime 2005. aastal. Kolm aastat hiljem võtsime Tootsi Turbalt juba üle nii tehnika kui ka 18 töötajat. Meil on traktorid ja väljaõppinud tööjõud, tellijal spetsiaalsed turbatootmisseadmed. Kõige paremad aastad olid 2008–2010. Nüüd nii hea pole, sest kütteturba osakaal on null. Puiduhake saab taastuvenergia toetust, aga kütteturvas ei saa. Seepärast polegi mõtet seda toota. Turbatootmine on vähenenud neli korda. Kui kõrgajal tootsime 500 000 kantmeetrit aastas, siis sel aastal vaid 125 000. Üks põhjus on ka valitsuse kütuseaktsiisi poliitika. Algul keelati ära erimärgistatud kütus, nüüd tõstetakse veel tasapisi aktsiisi. Ent turg on kogu Euroopas kõigil üks ja aktsiisi tõus tuleb tootjal-eksportijal oma kasumi arvelt maksta. See võtab ära igasuguse isu investeerida või laieneda. Lavassaares ostsime ära Tootsi Turba vana töökoja, seda oleks hädasti vaja remontida, aga raha ei ole ja pangadki pole valmis laenama. Massineril on ka ekskavaatorid, millega teeme metsamaaparandust, lankide kuivendamist ja istutamise ettevalmistust. Tegevusi on juurde tulnud. Kuna turbatootmine kiratseb, hakkasimegi otsima, mida veel teha. Leidsime metsatööd. Me ei raiu ega vea metsa, toodame ja veame puiduhaket ning teeme ekskavaatoritöid. RMK-le niitsime suvel teepervesid ja kraavikaldaid umbes 850 hektarit. Lisaks lükkame talvel lund, traktorid on ju olemas.”
Teised tegevusvaldkonnad on kasumlikumad kui transport, kinnitab Sepik. „Konkurents on transpordisektoris väga tihe. Uued tulijad, kes alustavad ühe kasutatud autoga, püüavad hindu alla lüües ellu jääda, aga see on tänapäeval väga raske. Kui meie alustasime, oli hulga kergem turule pääseda ja püsida. Suured firmad veavad vahel samuti hinna eest, mille puhul minu mõistus ei võta, kuidas sellega hakkama saab. Vaevalt saab ükski transpordifirma praegu öelda, et neil läheb väga hästi ja nad on kõigega rahul. Tuleb ette, et pakkumisi tehakse nullkasumiga, et töö kätte saada, ja siis hakatakse otsima, kuidas kõrvalt mingi logistilise ime kaudu kasumiosa leida.”
Masinaid on uusi ja vanu
Antone Transpordi autopargis on igas vanuses masinaid, keskmine on kuus-seitse aastat. Viimase aasta jooksul on liisitud kolm uut autot. „On ka kümneaastaseid, mida oma töökojas kenasti korras hoiame ja millega ei kaasne liisingukulu. Rasked ajad õpetasid hoidma ja hindama ka eakamaid masinaid. Meie 30st autost 27 on DAFid. Seda marki oleme eelistanud algusest peale, mehed tunnevad autosid läbi ja lõhki, harva peame tehase poole pöörduma. Praegu on umbes pool autopargist liisinguga koormatud. Kui juhtub, et mõni suurem klient kaob, saame mingi osaga edasi tegutseda. Aga me ei läheks seda teed, et töötada suure miinusega, paneks lihtsalt auto seisma ja koondaks juhi ära, aga ettevõttele rasketel aastatel käitusime vastupidi. Teisalt on meeldiv, et me ei pidanud ka kriisi ajal koondama, saime sellest üle ikkagi nii, et töö käis kogu aeg.”
Häid autojuhte tuleb hoida, seda enam, et välisveod moodustavad umbes 60 protsenti Antone vedudest. „Ükski mees ei tööta meil ainult Eesti piires, Läti on meie jaoks juba justkui kodu. Paljud mehed hindavad kindlat töökohta ja palka, on mehi, kes töötavad üheksakümnendate lõpust meie juures. Keerulisemad on välisveod, kus tuleb pikalt kodunt ära olla. Õnneks saame pakkuda Euroopast tüdinud meestele võimalust kodumaal jätkata, sissetulek on küll palju väiksem, aga nad lepivad sellega ja on rahul,” selgitab Sepik.
Kuigi suhted politseiga on rohkem metsavedajate teema, ootaks eelkõige autojuhid korrakaitsjatelt enam mõistmist ka kaubavedajate suhtes. „Teeb ikka meele mõruks, kui juht peab sõiduaja piirangu tõttu kodule lähedal pikaks ajaks seisma jääma. Kus puhkab juht end paremini välja, kas suvalisel platsil või teeservas pesemata ja korralikult söömata autos magades või kodus pere keskel olles ja linade vahel ööd veetes? Ei ole meil veel parklaid ja bensiinijaamasid, kus autojuhtidele oleksid loodud vajalikud tingimused. Küll ja küll on olnud juhuseid, kui mees peab kodust 40–50 kilomeetri kaugusele ööbima jääma. Loomulikult tuleb seadusi järgida, aga Soomes ja Rootsis on politsei selles suhtes natuke paindlikum.”
Rail Balticu tulek ei hirmuta
Ettevõtte tulevikuplaanide kohta ütleb Sepik, et raske on midagi konkreetset kavandada. „Vaatame üks päev korraga. Ei ole plaanis, et kahe aasta pärast on meil näiteks 40 autot. Kui õnnestub tööd juurde saada, saab autosid juurde muretseda. Ei saa ka välistada, et tööd jääb hoopis vähemaks.” Hea meel on mehel selle üle, et kui varem suudeti investeerida ainult tehnikasse, siis sel aastal võeti ette töökoja laiendamine ja renoveerimine ning suur osa territooriumist sai Unikivi alla.
Rail Balticu ehitamine staažikat autotranspordiärimeest Tõnu Sepikut ei häiri. „Arvan, et ilma Helsingi tunnelita Rail Balticul mõtet ei ole ja meiesugustel töö ei kao. Mida siin nii väga vedada oleks? Eesti ei ole ekspordi-impordi mõttes mingi kullaauk. Ma ei usu, et raudteetransport on odavam. Hindu alla lööv konkurents on praegugi kõva. Kui meie ei vea, tulevad lätlased, leedukad või poolakad ja veavad. Kui võrrelda mere- ja maanteetransporti, on hind sisuliselt sama, olenevalt sihtkohast on omad eelised ühel või teisel. Eesti suurimad ekspordiartiklid on turvas ja metsamaterjal, kahjuks on mõlema juures transpordi hinnal suur osakaal ja kui see läheb liiga kalliks, ei olegi võimalik müüa. Rail Baltic võib ju tulla, aga kui hinnad ei võimalda rongiga kaupu saata, siis ei saadeta ka.”


description: Pooleteise aasta eest musta küüslauku tootma hakanud Margus Sarmet nendib, et tarbija jaoks tundmatu toote müümine eeldab ise endale tarbijaskonna kasvatamist. Samas on tema sõnul poes palju kergem silma paista, kui pakkuda toodet, millesarnast teised ei valmista.

title: Must küüslauk kogub tasapisi tuntust

maintext:
„Minu kogemus musta küüslauguga on näidanud, et väiketootja peab julgema eristuda. Jaekettidesse on tegelikult väga lihtne pääseda, kui pakud midagi uut ja originaalset, mitte ei lähe konkurente puhtalt hinnaga lööma,” kõneleb Margus Sarmet. Must küüslauk on tänagi veel paljude jaoks tundmatu toode, rääkimata pooleteise aasta tagusest ajast, mil Sarmet seda esimese Eesti tootjana laiemale tarbijaskonnale valmistama hakkas.
Musta küüslauku tehakse toorest küüslaugust, küpsetades mugulaid umbes 70 kraadi juures kolm nädalat. Selle tulemusel muutub küüslauk pehmeks marmelaaditaoliseks, omandab mustja värvuse ning magusa maitse, milles on ka viiendat maitset: umamit. „Küüslaugus on sama palju naturaalseid suhkruid kui banaanis, sellest ka magus maitse,” selgitab tootja. Seega sobib must küüslauk peale soolaste roogade hästi ka magustoitudesse. „Ise söön seda tihti šokolaadi asemel või šokolaadifondüüs või lisan valgele jäätisele,” märgib Sarmet.
Kuigi umbes pool vitamiinidest hävib töötlemisel, ei tasu Margus Sarmeti sõnul vitamiinikao pärast muretseda, sest musta küüslauku süüakse toorest küüslaugust palju suuremas koguses. Suure lisaväärtusena aga mitmekordistub küpsemise jooksul küüslaugus sisalduvate antioksüdantide hulk. „Mustas küüslaugus on 2–80 korda rohkem antioksüdante kui toores küüslaugus,” ütleb Sarmet, viidates Tallinna Tehnikaülikooli toiduainetehnoloogia teadlaste andmetele.
Aasiast pärit
Must küüslauk on pärit Koreast. Aasias on see äärmiselt populaarne, Euroopas veel vähe tuntud. „Kui oma domeeni musta küüslaugu nimega ära registreerisin, hakkasin kohe saama Aasiast pakkumisi osta musta küüslauku sealt,” meenutab Margus Sarmet. „Aga minu jaoks oli põhimõtte küsimus kasutada ainult Eesti küüslauku, sest tänu meie kliimale on Eesti küüslauk palju kvaliteetsem ja antioksüdandirikkam kui Hiina küüslauk. Lisaks aitab see kohalikku põllumajandustoodangut väärtustada,” põhjendab ta.
Põllumajanduse või toidutootmisega Margus Sarmetil kokkupuudet polnud. Ehitusinseneri haridusega Sarmet teenib oma igapäevase leiva siiani Riigi Kinnisvara ASis teadus- ja arendusosakonna juhina ning musta küüslaugu tootmine on praegu pigem hobi. „Mulle lihtsalt meeldivad uued ja innovaatilised asjad. Nende vastu tunnen kohe erilist kirge. Proovisin kunagi ühe Eestis elava soomlase isetehtud musta küüslauku ja meeldis väga, kuid meie poelettidel seda peaaegu polnud. Ainult ühe Prantsuse firma toodang, mis oli väga kallis,” meenutab ta.
Sarmeti sõnul võib internetist leida sadu kirjeldusi musta küüslaugu valmistamisest, aga tihti asi ebaõnnestub. „Lõpuks on see ikkagi nagu hapukurgi- või moositegu, milles igaühel on oma nõksud ja ainulaadne tehnoloogia, sisetunne ning intuitsioon,” tõdeb ta.
Küüslaugu pikaajaliseks küpsetamiseks vajaliku tehnoloogiaga ahju ehitas Sarmet oma inseneriteadmistele ja -kogemustele tuginedes ise. Ta möönab, et enne tuli päris palju katsetada, kuni sobiva lahenduseni jõudis.
Tootmine on praegu sisse seatud kodus. „Eesti seadused on väiketootjate suhtes sõbralikud. Kui luua tootmiseks sobivad tingimused ja kasutada tervet mõistust, võib igaüks kodus tootmist alustada,” on ta kindel.
Küüslaugu küpsetamine
Musta küüslaugu küpsetamiseks kasutatav kamber mahutab 300 kilogrammi toorest küüslauku, millest pärast kolmenädalast kuumutamist jääb järele umbes 150 kilo toodangut. Töö algab augusti alguses, mil saab värsket küüslauku, ning kestab kolmenädalaste tsüklitena umbes talve keskpaigani. Vajadusel saab Margus Sarmeti sõnul veel kevadel juurde toota, kuid ta eelistab varem kogu hooaja toodangu valmis teha, sest mida värskem on küüslauk, seda maitsvam jääb lõpptoode.
Küüslauku küpsetab Margus Sarmet üksinda. Toodangu koorimiseks ja pakkimiseks käivad aga iga kolme nädala tagant abiks töötajad. Praegusest tootmismahust Margus Sarmeti sõnul Eesti turu jaoks piisab, kuid siht on müüa musta küüslauku ka lähiriikidesse. „Siis saab mahtu kasvatada ja tänu mastaabiefektile ka hinda allapoole tuua,” kõneleb ta. Praegu jääb 75grammise musta küüslaugu paki hind sõltuvalt poest 4,50–5,90 euro vahele. „Minu soov on hinda langetada, kui suudame tootmistehnoloogiat efektiivsemaks muuta ning suurendame tootmist,” ütleb ta.
Tootmise laienemisega peaks Sarmeti sõnul kaasnema kodustest tingimustest väljakolimine eraldi tootmispinnale. Kuid ka siis kavatseb Margus Sarmet truuks jääda üksnes Eesti toorainele.
Kehv küüslaugusaak
Tänavune hooaeg oli küüslaugukasvatajatele üsna heitlik: oli kasvatajaid, kes ei saanud isegi seemet tagasi, teistel läks mõnevõrra paremini.
Eriti keeruline on Margus Sarmeti sõnul seis maheküüslauguga. „Võtsin suvel ette registri kõigist, kel on luba kasvatada maheküüslauku. Helistasin 17 kasvatajat läbi, neist 16 sain kätte ning kõik ütlesid justkui ühest suust, et neil pole mulle midagi pakkuda. Küsigu ma järgmisel aastal uuesti,” meenutab ta.
See nurjas plaani vahetada tooraine välja maheküüslaugu vastu. „Juba maailmavaate tõttu tahaksin kasutada ainult mahetoorainet, aga sel aastal pole võimalik, sest maheküüslauku napib. Tegime nii palju kui saime mahetoorainest. Sellest jagub mahepoodidele kindlasti, aga ülejäänud toodangu teeme tavapõllumajanduslikust küüslaugust ja nii palju kui võimalik mahedale ülemineku faasis olevast küüslaugust,” kõneleb Sarmet.
Ise küüslauku kasvatama ei plaani musta küüslaugu tootja aga hakata. „Kui ehitusinsenerina õppisin selgeks tootmistehnoloogia, siis pole väga mõistlik õppida veel agronoomiat. Las küüslauku kasvatavad ikka need, kel teadmised, kogemus ja tehnika. Minu soov on anda Eesti küüslaugule täiendav väärtus tootearenduse kaudu, see on rohkem minu ala” selgitab ta. Tootearenduses käivad Margus Sarmeti kinnitusel pidevalt katsetused, et taas midagi uut poeletile tuua. Järgmisena võiks musta küüslauku kasutada tarbijale juba rohkem tuttavates toodetes ühe koostisosana.


description: Uue aastaaja saabumise puhul on kindlasti huvitav mõelda, millal siis esimene lumi läbi ülestähendatud ajaloo on Eestis maha tulnud.

title: Esimene lumi

maintext:
Sügisese varaseima lume kohta võib märkmeid leida kogumikus "Inimene ja ilm" (1970), kus kirjutatakse, et 1825. a 17. augustil sadas Põhja-Eestis lund. Kuna see teade on tähelepanuväärne, siis uuris seda põhjalikumalt nt Ain Kallis: "Sirvisin 1825. a. Maarahva Nädalalehe augustist detsembrini läbi. Oli teateid paljude tulekahjude kohta, ka äikesest tekitatud. Liivimaal Volmari lähedal sadas 3. augustil õunasuurust rahet, mis kattis kohati maa kahe jala paksuselt, siis nähti meteoori. Ja kõik! Rakveres peeti septembris laata, kuidas ilm oli, ei teatatud." Üks võimalus oleks see, et tegu oli nt lumekruupidega või peenrahega, mille kohta vahel öeldakse ka lumi. Kui on lumekruupide kiht, siis loetakse see küll lumikatte alla, aga mitte lumeks – tavainimesele näib kindlasti veider, kui maas on 10 cm kiht, mille kohta meteoroloogid ütlevad, see pole lumi, vaid paks kiht lumekruupe ja lumeteri (!).
On väiteid, et esimene lumi sügisel on Eestis hoopiski 24. septembril olnud, sest üks inimene kirjutas oma mälestusest: "1973. a ööl vastu 24. sept. sadas maha paks (sula) lumi [Tallinnas]. /---/ Lund oli tõesti paksult, aga see sulas paari päevaga. Kaskedel olid kollased lehed küljes." Kuna see mälestus on tal seotud ühe lähedase inimese sünnipäevaga (mitte sünnipäevapidamisega!), st kuupäeva jättis selle järgi meelde, siis tasus olukorda uurida lähemalt, kuid Ilmateenistusest öeldi: "26. sept. hommikul sadas lörtsi, kell 6 GMT mõõdeti Tallinnas 2 cm. Päeval sadas vihma, nii et see sulas ära. 24. sept küll midagi ei sadanud." Kui lisaks vaatasin vanu ilmakaarte, siis selgus, et õhumass oli lumeks või lörtsiks (öösel) piisavalt külm. Samas oli antitsüklon lähedal. Võib vaid arvata, et sooja mere kohal tekkisid rünksajupilved, mis puistasid lund, aga see ei jõudnud vaatlusjaama.
Nüüd juba kindlamate andmete juurde. Andmeid analüüsides ja kontrollides on selgunud, et esimene lumi peaks olema: 26. septembril 1986. a Põhja-Eestis ja 27. septembril 1986 Lõuna-Eestis, kui Kääpal sadas maha 10 cm lumekiht. Tookord jäi õhutemperatuuri miinimum ka 27. septembril miinuspoolele, langedes –7 °C-ni. Seevastu 1966. a oli esimene lumi 27. septembril Põhja-Eestis ja 28. septembril Lõuna-Eestis. Massumõisas oli 8. septembril 1986 märgitud lund, aga õhutemperatuur oli +12 °C, seega seda ei saa arvestada, vaid see oli näiteks rahe vms.
Esimese lumi on olnud üpris ekstreemne: 30. septembril 1978. a Kagu-Eestis oli lumetorm!. 1. oktoobril oli lumikate Võrus 22 cm ja Haanjas 30 cm paksune ja selle sulamine kestis 3–5 päeva. Raske lumekoorma all hävisid koristamata viljapõllud, murdusid saaki täis õunapuuoksad ja purunesid sideliinid, liiklus oli häiritud (Eesti ilma riskid, lk 94). Kurioosset ka: SL Õhtuleht 26.10.(2012) – keegi Linda Sarv rääkis, et Otepääl tuli 4. okt 1952 meeter lund, mis püsis kevadeni, kuid see väide vajaks veel kontrollimist.
***
Varast lund, nagu 1998. ja 2002. a, kui lumi tuli juba 5. oktoobril, sel sügisel ei ole oodata. Samas on möödunudnädalased ülisoojad ilmad (26. sept kuni 20 kraadi, 30. sept ja 1. okt öösel kuni 15 kraadi) läbi ja asendunud märksa jahedama ilmaga.
Ilma jahenemise toonud antitsüklon püsib Skandinaavia kohal. Samas on Venemaal aktiivsed lõunatsüklonid, mis transpordivad soojust põhja poole. Rõhkkondade vastasseisu tõttu on ilm tuuline, kuid külm õhumass asendus hetkeks (5. ja 6. okt) märksa soojema õhumassiga (sooja võib üle 10 kraadi tulla). Antitsükloni raskuskese jääb esialgu lääne poole, seega kirdevool peaks püsima ja kohale tooma uuesti külma õhumassi. Nii võib nädalalõpp olla kõle ja sooja alla 10 kraadi. Olulist sadu ei paista, kuigi kohati, ilmselt pigem rannikualadel, võib veidi vihma sadada.


description: Lääne-Virumaal Huljal Matsimoka taluhoovis asunud suitsuahjust alguse saanud ettevõte avas läinud nädalal Tallinnas Solarise keskuses oma kolmanda poe. Ettevõtte eesmärk on saada kvaliteedilt Eesti lihatootmise etaloniks.

title: Matsimoka rikastab toidulauda kvaliteetlihaga

maintext:
Talukoha järgi nime saanud Matsimoka on kolme aktiivse noore juhitav ettevõte. Tuginetakse oma pere mitme põlvkonna lihavalmistamiskogemusele ja arendatakse seda täiel rinnal edasi. Eestvedajad on abikaasad Sten ja Maiken Inno ning Steni vend Jan Inno. Neile on abiks isa Aivar. Tootmine on rajatud Matsimoka talu õuel asuvasse hoonesse, mis jääb Rakvere-Tapa maantee äärde. Enne teist maailmasõda asus seal liha kokkuostupunkt, kust seda eksporditi Venemaale.
Tähtsad peretraditsioonid
Kui Matsimoka Butchery kaubamärgil on märgitud asutamisaasta 1982, siis valmistas pere suitsuahjus ja köögipliidil liha juba palju varem. Ühel hetkel otsustasid noored, et see kogemus tuleb ära kasutada uues kodumaises lihatootmisettevõttes.
Mõni aasta tagasi oli tänase tootmishoone kohal tsaariajal ehitatud hobusetall. Tootmishoone rajamiseks saadi 2014. aastal 40 000 eurot toetust. Pere pani säästud mängu ning 300 000eurose investeeringu järel valmisid korrastatud hoones 2015. aasta kevadel juba esimesed lihatooted.
2015. aasta lõpuks oli ettevõte sedavõrd edukas, et kõik kolm ettevõtte eestvedajat lahkusid põhitöökohalt ja keskendusid Matsimokale. Kõik tegid varem müügitööd ning teenisid head palka: Sten ravimifirmas, Maiken sisearhitektina ning Jan meditsiinitehnika müügijuhina. Tagantjärele on isegi raske meenutada, kellelt täpselt initsiatiiv tuli, see oli kõigi ühine otsus. Sten vastutab ettevõttes tootearenduse, Maiken müügikoha kontseptsiooni ja turunduse ning Jan finantsvaldkonna eest. „Teeme sellepärast, et meeldib, ja igaüks teeb seda, millest kõige tugevam on,” lisab Sten.
Esimesena võeti Matsimoka tooted müüki tootmishoonest kaheksa kilomeetri kaugusel Rakvere linnapiiril asuvasse Põhjakeskusesse. Kokkupandavat müügiletti on proovitud ka Tartus Eedeni keskuses ja Tallinnas Mustikas, aga kui tehti pakkumine Tartu Kaubamajja, võeti eesmärk püsti panna uue kontseptsiooniga kvaliteetlihapood. Matsimoka kontseptsioon näeb ette, et see asuks avatud alal.
Salaamitegu
Ühe müügikoha rajamine maksab 40 000 eurot. See sisaldab ka salaamikappi, mille hind on 10 000 eurot. Kapis saab salaamit toota traditsioonilisel viisil, nagu seda Itaalias tehakse.
Salaami on algusest peale olnud Steni isiklik huvi. „Mulle meeldib Itaalia,” sõnab ta. Ta otsis internetist tootja, kes valmistab külmkappe meenutavaid salaami valmistamiseks vajalikke kliimakappe. Sten käis Itaalias koolitusel, omandas salaamivalmistamise oskuse, läbis üsna keerulise testi ning sai tunnistuse.
Sten kirjeldab põhjalikult, millest ja kuidas salaamit valmistatakse. „Itaalias on seatapp suur pidu, kus terve külaga tähistatakse seaelu ja ohverdust.” Looma austatakse ka nii, et temast valmistakse kõrgema väärtusega tooteid. „Arvestades, millise hinnaga salaami nime kandvaid tooteid müüakse – need ei saa olla salaamid,” kommenteerib ta.
Salaamitegu käib Matsimokas nii: tootmishoones valmib lihamass, see pritsitakse soolde, nööritakse, tehakse õhuaugud sisse ja masseeritakse läbi. Sealt edasi suundub toodang kauplustes asuvatesse kappidesse. Nendes seisab salaami kolm päeva 20 kraadi juures, seejärel langeb temperatuur järjest mõne kraadi võrra kuni kahe kraadini. Kokku on salaami kapis minimaalselt kuu aega. Samas kapis võiks ka seakintsu vinnutada, aga see peaks seal seisma kaks aastat. Esialgu veel kappe nii pikaks ajaks kinni ei panda. Tänaseks on kahes kapis kokku tehtud kaksteist partiid salaamit.
Väga tähtsaks peetakse Matsimoka müügikohtades klienditeenindust. Kõik müüjad on läbinud põhjaliku koolituse, õppinud selgeks toorainete päritolu ning tootmisprotsessi. Lisanduvad müügikoolitused. „Meile on oluline elamus, mille klient meie müügileti juures saab,” ütleb Maiken. Häid müüjaid motiveeritakse korraliku palgaga.
Tooted nagu muiste
Tootearenduses üritab Sten tabada klientide eelistusi. „Mis meeldib mulle, ei pruugi meeldida kõigile,” nendib ta. Mõtteid on palju, aga uue tootega üritab ta välja tulla mitte sagedamini kui kahe nädala tagant. „Müüjatel oleks raske, kui pidevalt on uued tooted letil,” selgitab ta.
Alati on valikus suitsulihatooted: koodid, ribid, rullpeekon, kintsutükid, samuti ahjuvorstid ning küüslaugupekk. Kuna vorstid tehakse tailihast, jääb palju pekki üle, mida saab kasutada küüslaugupekis. Jõulude ajal tehakse kindlasti eelmise talve hitti: verivorst Matsimoka suitsulihaga, kus kruupi ja suitsuliha on võrselt.
„Meie tooted on täisväärtuslik toit, pole vahet, kas on tehtud siin või koduköögis. Kvaliteet on sama,” julgustab Sten. Lihavalmistamise maksimaalne temperatuur 78 kraadi, seega enamik vitamiine jääb liha sisse alles.
Isegi tänapäeval rämpstoidu maine saanud viinerit tehakse Matsimokas ainult tailihast. Sten selgitab, et viinerit hakati Viinis tegema kolmsada aastat tagasi ja sel on omad traditsioonid. „Viinerit valmistati ainult käsitsi peeneks vändatud tailihast, see oli pidupäevaroog,” räägib ta. Matsimokal tehakse viinerit nagu vanasti. „Kasutame värsket sealiha. Ei kasuta fosfaate, stabilisaatoreid, värvaineid, kanalihamassi ega pakenda kilesse.”
Matsimoka ei pakenda mitte ühtegi toodet kilesse, see tähendab, et neid ei võeta kaubanduskettidesse. Seetõttu saabki Matsimoka tooteid osta ainult oma kvaliteetlihapoodidest, mis asuvad Tartu kaubamajas, Rakvere Põhjakeskuses ning nüüdsest ka Tallinna Solarise keskuses. Sten küsib vahel endalt, kas klient ikka hoolib sellest. „Hoolib ikka,” sisendab ta endasse usku, mida kinnitab järjest kasvav müük. Kui esimest korda proovida korraga Matsimoka või mõne suurtööstuse viinerit, siis võib-olla ei teegi suurt vahet, aga kui süüa mõnda aega ainult Matsimoka toodangut, siis enam muud viinerit ei taha.
Maitses allahindlust ei tehta
Kaalutud on mahetooraine kasutamist, aga kahjuks pole see võimalik, sest põhimõte on kasutada kohalikku toorainet ja Eestist ei saaks vajalikku kogust sealiha. Vaja aga läheks 60 keskmiselt 70 kg kaaluvat siga nädalas.
Sealiha tuleb Rakvere külje alt Vinnis asuvast farmist, veiseliha Rägavere mõisast ning küüslauk ja sibul Kadastiku talust. Maitseainetega varustab Umami pood.
Sten räägib, kuidas ta hakkliha valmistamisel erinevaid pipraid katsetas. „Nagu öö ja päev, üks on see, mida kasutavad lihatööstused, teine, mida kasutakse kokaköögis. Meie kasutame värskelt jahvatatud kvaliteetseid Terra Exotica maitseaineid, see väljendub ka toote maitses.” Kõiki oma tarnijaid tuntakse isiklikult ning ollakse kursis nende tootmistingimustega.
„Iga Matsimoka toodetest hooliv klient on kuldaväärt ning me ei saa tema ootusi petta,” sõnab Sten, „oleme palju investeerinud ning ajame kvaliteedi viimase vindi peale.”
Kuigi Matsimoka toodete omahind on võrreldes suurtööstustega märksa kallim, hoitakse sellist hinnataset, et võimalikult paljud saaksid nende tooteid endale lubada. Kiire müük tagab selle, et letil on pidevalt värsked tooted ja teisiti ei saakski, sest Matsimoka toodetes pole säilitusaineid. „Kaupmehed räägivad, et kliendid nõuavad pikemat säilivusaega, kuid tegelikult teeb see nende endi elu mugavamaks,” tõdeb Sten. Värsket kaupa tuuakse Matsimokas letti iga päev.
Kommentaar
Vabariigi presidendi kantselei peakokk Taigo Lepik:
Mulle meeldib Matsimoka perekondlik ajalugu ja soov elustada pärandit: ilma lisaaineteta lihatoodete valmistamine. Olin nendest varem kuulnud, aga kui kuu aega tagasi sain Matsimoka vorsti maitsta, võtsin kohe ühendust. Tooted on head, neis on parajalt suitsumaitset ja soola. Vorsti ja sinki pakun võileiva peal, aga suitsutoodete kasutamise mängumaa on lõputu.
Neil on tohutu potentsiaal areneda ja kasvada. Nemad ise ja töötajad on uhked selle üle, mida teevad. Lisaks meeldib mulle see, et nad pakivad oma tooted paberisse, mitte kilesse.


description: Mahepõllumajandusmaa osakaalu poolest on Eesti jõudnud Euroopas Austria ja Rootsi järel kolmandale kohale, kinnitas maaeluminister Urmas Kruuse eelmise nädala kolmapäeval Riigikogus. Mahepõllumajandusega, seda nii taime- kui loomakasvatuse vallas, tegeleb Eestis üle 1700 ettevõtja.

title: Mahepõllumajandus ja ökomärk

maintext:
Mahemaa moodustab meie põllumajandusmaast 18 protsenti. Ligi pooled Eesti lammastest ja lihaveistest on maheloomad. Mahetoodete valmistamise ja turustamisega tegeleb 300 ettevõtjat. Arvud on igati muljetavaldanud.
Lääne-Euroopas on nõudlus mahetoodete järele suur ning sealne tarbija on valmis nende eest tavatoodetega võrreldes rohkem maksma. Paraku ei jõua suur osa Eesti mahetoodetest sealsele turule. Põhjuseks asjaolu, et meie mahetoodete valik pole piisav ning mahetooteid valmistavad enamasti väikeettevõtted, kelle jõudlus pole suurele turule minekuks piisav.
Nüüd asus Riigikogu arutama mahepõllumajanduse seaduse muutmist. Nagu Urmas Kruuse sõnas, on muudatuse peamine eesmärk aidata kaasa mahepõllumajanduslike toodete jõudmisele tarbijani. Muide, ministri kinnitusel on Eestis vaid 22 toitlustusettevõtet teavitanud veterinaar- ja toiduametit sellest, et pakuvad mahetoitu. Tegelikult kasutavad toitlustusettevõtted mahepõllumajanduse saadusi märksa laiemalt, sealhulgas koolides ja lasteaedades, kuid sellele jäetakse viitamata. Pelgalt seepärast, et see eeldab üsna keeruka arvepidamise nõuete täitmist.
Seadusemuudatuse eelnõu kohaselt ei pea enam arvestust pidama igas toidus kasutatud mahetooraine kohta eraldi, vaid saab raamatupidamisdokumentide põhjal välja arvutada, mitu protsenti konkreetsel kuul sisse ostetud toidust moodustas mahetoit.
Lisaks nõuete lihtsustamisele on kavas Taani, Norra ja Rootsi eeskujul kasutusele võtta märgisüsteem, mis aitaks teha mahetoidu pakkujaid tarbijate jaoks nähtavamaks ja lihtsustada valikute tegemist neil, kes teadlikult just mahetoitu eelistavad. Ministri sõnul on kavas nn ökomärgil eraldi välja tuua ka protsendid, mis näitaksid mahetooraine osakaalu valmistatud tootes: 20-50, 50-80 ja 80-100 protsenti.
Eelmise nädala kolmapäeval läbis seadusemuudatus esimese lugemise. Kui praegused plaanid paika peavad, jõustub seadusemuudatus 2017. aasta 1. märtsil.


authors:
Tiit Efert
Maa Elu

description: Läänemeres Eesti rannikuvetes elav hallhüljes on turismiatraktsioon, mida huvilised saavad vaatamas käia, aga teisalt on ta kalameestele palju kurja teinud, suretades näiteks Soome lahel Tallinna ümbruses kalapüügi peaaegu välja.

title: Vastuoluline hallhüljes

maintext:
Seltskond hülgehuvilisi ootab Kaberneeme sadamas Prangi saarelt saabuvat postipaati Helge. Kui see 36kohaline alus kogenud kapteni Iivari juhtimisel sadamasse jõuab, suundub pardale kümmekond hülgehuvilist. Reise korraldab Prangli Travel. Meri on pisut tuuline, see-eest päikseline. On kindel lootus hülgeid kohata. Seda kinnitab ka sadamavaht, kes paadi teele saadab.
Tätte ja klassika
Suundume Kolga lahte Malusi saarte poole, mis on kolmest saarest koosnev ahelik. Kõigepealt möödume püsiva asustuseta Koipsi saarest. Seljataha jääb Kaberneeme, taustal paistab Muuga sadama hooneid ning teletorn. Silmapiiril on näha isegi Prangli saart. Teiselt poolt piirab vaatevälja pikalt Juminda poolsaar.
Kuigi Koipsi on asustamata, on seal siiski eluhooneid näha. Järgmisel, väiksemal Rammu saarel neid enam pole. Riik saartele transporti ei korralda ning kohalejõudmine on igaühe enda asi. Aga omaette teema on see, et saared on lindude meelispesitsuspaigad, mistõttu kevadel ja suve esimesel poolel on nende külastamine keelatud.
Ka hülgevaatlused algavad alles pärast jaanipäeva. Selleks ajaks on märtsis sündinud pojad piisavalt julged ja suured, et emaga veest välja tulla. Hülgepüük oli väikesaarte elanikele enne teist maailmasõda tähtis elatusallikas ning hülgeküttimisretked olid väga pikad. Hülgeliha kaasa ei võetud, sest see oli raske, aga üldiselt noore hülge liha söödi.
Väga moes olid hülgenahast kasukad, mütsid ja kotid, ja seda veel nõukogude ajalgi. Teine küttimise põhjus oli rasv. Tänapäeval asendab seda nafta ja rasva väärtus on kadunud. Kuigi veel tänagi võib näiteks Prangli saarel näha hülgerasva ja värnitsa seguga ülevõõbatud maju. Hülgerasv on puidu võimas kaitsevahend ja püsib maja peal kuni nelikümmend aastat.
Suur peesitaja
Kui jõuame Malusi alla, võtab reisijuht Annika Prangli välja iPodi ja kõlari ning paneb mängima klassikalise muusika. See peaks uudishimulikud hülged välja meelitama.
Siin-seal pistavad üksikud hülged pead lainete vahelt välja, meenutades vee peal hulpivaid nahkpalle. Need kaovad siiski sekunditega ja väga keeruline on neid fotosilmaga tabada.
Annika on katsetanud hüljeste meelitamiseks eri muusikastiile. „Neile meeldib klassika ja neile meeldib Jaan Tätte looming,” räägib ta. Aga kui panna mängima tümps, siis hülged kaovad. „Kui päid oleks siin praegu vee peal palju, siis saaksin näidata. Panen tümpsu mängima, pead kaovad, panen klassika, tulevad tagasi,” lisab ta. Paar päeva varem, vaiksema ilmaga olnud näha oma nelikümmend hüljest.
Aga lainetus ilmselt häirib hülgeid ja näha on neid vähe. Aga kuna päike on soe, siis eemal, teisel pool Malusi saari ühendavat Vahekarit on näha kivi peal peesitavat tumedat kuju. Kapten võtab suuna ümber Põhja-Malusi ja sõidame lähemale. Siin-seal pistavad pea välja üksikud vurruninad. Jõuame hülgest umbes poolesaja meetri kaugusele. Laiskvorst ei tee teist nägugi. Aga lähemale me ka minna ei saa. Oleks väike kaater, võiks minna paari meetri kaugusele, enne kui peesitaja ennast segada laseb. Hülged üle vaadatud, sõidame tagasi Kaberneeme sadamasse.
Kalameeste nuhtlus
Nädalapäevad hiljem suundume endise kutselise kaluri Meelis Saluneemega Piritalt kaatriga hülgepesitsuspaika Aegna saare lähistele väiksele laiule, millest hülged on teinud endale lesila.
Kuigi hülged on muutnud kalapüügi sisuliselt võimatuks, pole mees siiski loomade peale kuri. „Ei, olen vihane nende peale, kes on lasknud sellisel olukorral tekkida,” kinnitab ta, lisades, et kümned kalurid on hüljeste tõttu kalapüügist loobunud, sest see ei tasu enam ära. „Hüljeste vahelt kala ei püüa!”
Enne teist maailmasõda käis Tallinna lahel sadakond kalapaati päevas, nüüd on vaid üks kalur jäänud, kes püüab sellega elatist teenida. Üks viiekümne meetri pikkune ja viie meetri kõrgune kalavõrk maksab 200 eurot. Hülgele on selle lõhkumine lapsemäng. Kui ei lõhu, siis ta sööb lihtsalt saagi ära. Meelis loobus kaluri kutsest kuus-seitse aastat tagasi. Hüljeste arv Soome lahes hakkas tema sõnul järsult kasvama mõned aastad varem.
Jahistatistikal baseeruva hinnangu põhjal oli umbes sada aastat tagasi Läänemere populatsiooni suurus 88 000 – 100 000 looma, kuid 1970. aastate lõpuks oli liigi arvukus Läänemeres kahanenud 4000 isendini. 2007. aastal loendati Läänemeres karvavahetusaegse loenduse käigus 22 000 isendit. Arvatakse, et see kasvab ligi kümme protsenti aastas. „Läänemeri on puhtamaks muutunud, elukeskkond sobib neile,” räägib Meelis.
Enne liiga vähe, nüüd jälle liiga palju
Vahepealne hüljeste arvu järsk langus levitaski mõtteviisi, et neid ei tohi küttida ja las nad kosuvad. „Aga nüüd on hilja, neid on juba liiga palju,” räägib kalur. Kui enne sõda oli kalurkond piisavalt suur, oli ka huvi küttida ja hülgeid hoiti kalapüügikohtadest eemale. Nüüd pole enam kalureid ja kellelgi pole tahtmist enam hülgeid küttida. „Kui nad rannas lapsi pepust hammustaksid, küll siis kütitaks,” räägib Meelis. Talle on arusaamatu, et riik kulutab suuri summasid lõhevarude taastamiseks. „Aga keegi ei mõtle, et pooled üleskasvatatud lõhedest lähevad hülgesöödaks,” toob ta välja.
Kalur räägib lugusid, kus ta on hüljestega vastakuti seisnud, kui on läinud võrke välja võtma. „Tuleb poole kehaga veest välja ja ähvardab. Aga kui saab aru, et jääb alla, siis kaob.” Meelis on näinud ka, kuidas hüljes saab kätte seitsmekilose lõhe, mis on iga kaluri unistus. Aga see on ka ühe keskmise hülge päevane toiduvajadus.
Meelise sõnul valib hüljes ikka väärtuslikumaid kalu. „Kui võrgus on vimb ja siig, võtab ta ikka siia. Kui on forell või ahven, võtab kindla peale forelli, üldiselt punased kalad meeldivad neile väga,” teab ta.
Mees püüdis enda sõnul tippajal Soome lahelt kaks ja pool tonni lõhet ja forelli aastas. Läinud aastal sai ta aga kätte tervelt kaks kala ehk kokku oma kuus kilogrammi saaki. „Ja ma ei saa öelda, et ma ei püüdnud. Üsna usinalt püüdsin,” tõdeb Meelis.
Tema sõnul muudab see kohaliku kala nii kulukaks, et seda pole enam mõtet taga ajada. „Kui mul tuleb lõheisu, on odavam lasta see lennukiga endale Alaskalt tuua, kui minna merele püüdma. Saan ta kätte, kindlasti saan, aga see läheb nii kalliks,” nendib Meelis.
Uudishimulikud loomad
Niipea kui sihtkohta jõuame, paistab esimene hülgepea. Meelise sõnul meelitab neid veest välja juba paadimüra ja eks paat ise ka äratab huvi.
Hülged on juba nii targaks saanud, et kui paat sõidab sadamast välja, siis hülged võtavad sappa. Passivad niikaua, kui võrk pannakse sisse, ning siis jäävad kõhutäit ootama.
Peanuppe kerkib vee kohale järjest rohkem. Korraga näeme kümmekonda hüljest. Poole tunni jooksul, mis vaatluspaigas kaatriga loksume, näeme mitutkümmet hüljest. Nad tiirutavad ümber paadi. Järgnevad sellele ja lähim pistab pea välja mõne meetri kaugusel, aremad hoiavad mõnekümnemeetrist distantsi. „Olen korraga ühel kivil näinud päevitamas kaheksat hüljest, kokku on mu paadile järgnenud oma kolmkümmend hüljest,” räägib Meelis. „Aga mõelge, praegu on need siin, kes on kodus, suurem osa on kuskil saaki otsimas. Pesitsemisperioodil võib neid siin olla korraga 300 tükki.”
Meelise sõnul paneb loodus ühel hetkel jälle asja ise paika. „Kui populatsioon kasvab liiga suureks, tuleb mõni haigus, või veelgi lihtsam, toitu hakkab nappima ja nad peavad lihtsalt ära minema.”
Lisainfot: toitumine
Hallhüljes on paindliku toiduvalikuga ja arvatavasti iga päev ei söö. Täiskasvanud looma päevane toiduvajadus on 5–7 kg ehk ligikaudu kuus protsenti oma kehamassist. Peamine toit on eri liiki kalad, vähemal määral ka vähid ja limused.
Eestis kasutab hallhüljes toitumiseks kogu Eesti rannikumerd. Toitumisala sõltub tõenäoliselt massiliselt esinevate kalaliikide liikumisest ja levikust.
Hallhüljes võib püüda saaki ka kalapüügivõrkudest, eriti seisevvõrkudest ja muudest liikumatutest püügivahenditest. Selle käigus võivad loomad ka hukkuda.
Allikas: Wikipedia


description: Täna Tallinnas Riigikogu konverentsikeskuses peetud konverentsil kuulutati välja ka tänavuse aasta põllumehe tiitli võitja. Aasta põllumeheks 2016 tunnistati Jõgevamaa piimatootja Lembit Paal, kes pälvis koos tiitliga ka ajaloolise „Külvaja“ kuju koopia.

title: Aasta põllumees 2016 on Jõgevamaa piimatootja Lembit Paal

maintext:
Lembit Paal peab Jõgevamaal AS-s Pajusi ABF tuhandepealist piimakarja, taastab Pajusi vallas ajalooväärtusega hooneid ja edendab külaelu. Piimatoodang on põllumajandusettevõttes üle 9000 kg lehma kohta aastas, maad kasutatakse 2300 ha. Ettevõttes on nüüdisaegne tehnoloogia, rekonstrueeritud tootmishooned ja uuesehitised.
Lembit Paal juhib ainuomanikuna aktsiaseltsi Pajusi ABF. Veel majandab ta koos firmadega OÜ Pajusi Mahetootmine ja Pajusi Lihaveise Kasvatuse OÜ, kus omanikena on kaasatud ka Lembitu tütar ja poeg. Lisaks lüpsilehmadele ja 950 noorloomale peetakse läbi tütarfirmade 200 lihaveist. Teravili kasvas tänavu 860 hektaril.
Suure ajaloohuvilisena restaureerib Paal hooneid ja kogub vanavara muuseumikogudeks. Lembit Paal on ka Pajusi küla ettevõtmiste üheks eestvedajajaks, koos külarahvaga on korrastatud mõisapark ja Pajusi küla, ehitatud külaseltsile oma maja, korraldatakse ajaloolisi rehepeksupäevi.
Metsamajandus ja hoonete restaureerimine käib Paalakalda OÜ kaudu. Paali restaureeritud Pajusi mõisa ait-kuivati pälvis muinsuskaitseseltsilt aastapreemia 2015. aastal. Käesoleva aasta veebruaris pälvis Lembit Paal Valgetähe teenetemärgi põllumajanduse ja kohaliku elu edendamise eest.