description: Arstide lahkumine pole sugugi vaid Eesti probleem. Kogu maailmas on raviarste juba niigi vähe ning nõudlus nende järele USAs ja Ühendkuningriigis on arenevate ja keskmise sissetulekuga maade meditsiinilisi ressursse murdepunktini venitamas, kirjutab G. Richard Olds.

title: G. Richard Olds: arstide kodumaalt lahkumine on globaalne probleem

maintext:
USAs näiteks võib raviarstide puudujääk 2025. aastaks kasvada 95 000ni, mis moodustab täna töötavatest arstidest 43 protsenti.
Arstide ülemaailmne ränne
Kui arste on vähe, pööravad USA ja Ühendkuningriik tühimiku täitmiseks oma pilgu riikidele nagu Filipiinid. Seetõttu aga tekib Filipiinidel omakorda meditsiinitöötajate nappus.
Olukord Aafrikas ei ole parem. Üle 50 protsendi Keenia arstidest praktiseerib praegu välismaal ning rahvastikus on 100 000 inimese kohta vaid 20 raviarsti. Võrdluseks võib tuua, et näiteks Ühendkuningriigis on 100 000 inimese kohta 270 arsti.
Muidugi ei ole selles midagi halba, et arstid välismaal töötamas ja end täiendamas käivad. Vastupidi, eri meditsiinisüsteemides töötamine annab raviarstidele juurde kogemusi ja lisab mitmekülgsust. Põhiprobleemiks on see, et meditsiinitöötajad ja –tudengid lahkuvad massiliselt arengumaadest, et saada väljaõpet riikides nagu USA ja Ühendkuningriik, ega naase enam kunagi oma kogukonda tööle. Lisaks sellele maksavad tudengeid saatvad riigid sageli kas otseselt või kaudselt meditsiinilise hariduse eest, kuid ise sellest kasu ei saa.
Julgustada naasma
Selle trendi pööramiseks peame laskma arstitudengitel õppida maailmatasemel haiglates ning julgustama neid kodumaale tagasi pöörduma. See ei saa olema lihtne – osaliselt seetõttu, et arenenud riikides praktiseerimine on tulusam kui arengumaades ning arstid eelistavad ülekaalukalt praktiseerida riigis, kus nad on saanud oma väljaõppe. Igasugune püüdlus peatada ühesuunalist meditsiinilise ande voolu arengumaadest välja peab neid tegureid arvesse võtma.
Esiteks peaksime tähelepanu pöörama sellele, kus meditsiiniline väljaõpe toimub. Tudengid võiksid prekliinilise koolituse ja osa oma kliinilisest väljaõppest lõpetada oma päritoluriigis, mille järel võiks neile anda võimaluse sooritada ajutine kliiniline praktika näiteks USAs või Ühendkuningriigis.
Residentuur on meditsiinilise väljaõppe protsessi viimane osaks ning sageli pannakse just siis paika arsti eelistatud praktiseerimiskeskkond. Kui arstid arengumaadest lõpetavad residentuuri USAs või Ühendkuningriigis, ei lähe nad sageli koju tagasi. Pigem pakutakse neile ajendit kohale jääda: alaline viisa ja meditsiinialane tegevusluba.
Madala ja keskmise sissetulekuga riigid peaksid pakkuma rohkem residentuuriprogramme ning USA ja Ühendkuningriik, kes osaliselt vastutavad praeguse arstide nõudluse ja puudujäägi eest, võiksid neid aidata rahastamise ja teadmiste jagamisega.
Kui sa ei tule tagasi, siis maksa tagasi
Peame käsitlema ka rahalisi ajendeid, mis esiteks üldse meelitavad jätkusuutmatult suurel hulgal arengumaade arste välismaale. Üks võimalus oleks näiteks kohustada kodumaa valitsuselt meditsiiniliseks väljaõppeks rahastust saanud emigreeruvaid raviarste hüvitama oma õppekulud enne, kui neil lubatakse välismaale tööle minna.
See tingimus oleks rakendatav läbi stipendiumiprogrammi, mis lähtuks põhimõttest: «kui sa ei tule tagasi, siis maksa tagasi». Sellises süsteemis taotleb vähem püsivalt välismaale jääda soovivaid tudengeid valitsuse rahastust ning rohkem raha muutub kättesaadavaks neile tudengitele, kes soovivad jääda tööle oma kodumaale, või näiteks investeerimiseks tervishoiu infrastruktuuri.
Trinidadis ja Tobagos on sellist lähenemist edukalt rakendanud – valitsuse stipendiumi eest peavad välismaal väljaõppe saanud arstid viieks aastaks koju tagasi tulema. USAs toimib selline programm, mis julgustab tudengeid praktiseerima kindlates piirkondades üle kogu riigi.
St. George’i ülikoolis, kus ma olen president ja tegevdirektor, on meil CityDoctors stipendiumiprogramm, milles medkooli õppekulude täies ulatuses hüvitamiseks stipendiumi saavad New York City arstitudengid peavad pärast väljaõppe lõppu naasma vähemalt viieks aastaks praktiseerima New York City riiklikku haiglasüsteemi. Kui nad nii ei tee, peavad nad stipendiumi laenuga sarnaselt tagasi maksma.
Tuleb mõelda kodustele vajadustele
Meditsiinilise väljaõppe programmid arengumaades peaksid arvesse võtma ka seda, kuidas nad saaksid tulevasi arste suunata kodumaiste vajaduste täitmiseks. Tudengid on ülekaalukalt pärit rikkama taustaga peredest, mis sageli tähendab, et nad on pärit suurematest linnadest. Rohkem peaks värbama maapiirkondadest, kus puudujääk on sageli suurim, ning väljaõpe peaks toimuma kohtades, kus neid kõige rohkem vaja on. Andekate inimeste varasem tuvastamine ning nende leidmiseks geograafilise ja sotsiaalmajandusliku ulatuse laiendamine aitaks meil suurendada tõenäosust, et tudengid naasevad praktiseerima oma kohalikku kogukonda.
Ülemaailmselt jätkusuutlik meditsiinilise väljaõppe praktika, mis tagab kõigi riikide tervishoiuvajadused, on meile kõigile kasulik. Arengumaadel pole edasiminekuks teist võimalust.
G. Richard Olds on Lääne-India saartel Grenadas St. George’i ülikooli president ja tegevdirektor.


description: Mõnda aega tagasi rääkis äsja presidendiks valitud Kersti Kaljulaid «Pealtnägijale» muutunud infoühiskonnast, millega ei oska toime tulla «ei poliitikud, ei majandusinimesed ega ka tavalised inimesed». Kes on need «tavalised inimesed», lühemalt «tavainimesed», kellest meie poliitikud oma sõnades nii meelsasti irduvad, kirjutab semiootik Priit Põhjala Õpetajate Lehes.

title: Priit Põhjala: kes on need "tavainimesed", kellest pidevalt räägitakse?

maintext:
Mulle tundub, et eeskätt on «tavainimesed» lihtsalt üks mugav keelend, mille abil saab ladusalt osutada mingist piiratud spetsiifilisest grupist väljapoole jäävale enamikule. «Tavainimesed» on ilma märkimisväärse negatiivse tähendusvarjundita «kõik need teised», «ülejäänud»; lumelauduri silmis on tavainimesed kõik need, kes ei tegele ekstreemspordiga, filosoofiaprofessori silmis need, kes ei ole filosoofid, ministri silmis need, kes ei kuulu poliitikute hulka.
Mõistagi on vaja tavainimesele asju selgitada, korduvalt. Lumelaudur peab talle selgitama, mida köitvat on eluga riskimises, filosoofiaprofessor – mis hea pärast on vaja uurida selliseid asju nagu «eimiski», minister – miks riigieelarve sai seekord selline, nagu ta sai.
Ses mõttes, «õigelt» poolt vaadatuna, on tavainimene võhik. Arusaadav – kelle vaim suudaks kõike vallata, keha kõike kontrollida?! Mina tunnen keelt, sina meditsiini. Mina oskan kinnisilmi automaati kokku panna, sinu sõrmed on osavad klaveriklahvidel. Ühes asjas olen mina ekspert, sina tavainimene, teises on vastupidi. Ja teate, kui asi puudutab niplispitsi või integraalarvutust, siis ma olen kohe hea meelega tavainimene ja lasen endale selgitada, kas või kümme korda.
Eelöeldu valguses on «tavainimesed» ju tõesti väljend, mida ei maksa üle tähtsustada; ei enamat kui ladus sõna, osutamaks peaaegu neutraalsel moel vähemusgrupi seisukohast asjatundmatule enamusgrupile.
Ometi võib «tavainimestest» kuulajasse-lugejasse püstituda ka negatiivne kuju. Sageli just poliitikute-funktsionääride pruugituna sugeneb sellesse väljendisse mingi madaldav, halvakspanev nüanss. Sõnaümbrus, intonatsioon, miimika ja muu säärane annavad oma ning korraga pole «tavainimesed» lihtsalt mingid kitsa ringi spetsialistide jaoks asjatundmatud kõrvalseisjad, vaid tüütud tobukesed, kes ei oska iseoma saapapaelugi sõlmata. Nad on ühtlane mõistmatu mass, lalisevad barbarid, lihtsapoolsed Maali-tädid, tänamatu pööbel, tülikas hoi polloi. Poliitik ise on vastandpaari «poliitikud – tavainimesed» positiivne poolus: mõistuse hääl, teadja igas vallas, eriline ja kordumatu.
«Tavainimest», rumal ja tülikas, nagu ta on, selline süümetu eristus muidugi ei vaimusta. Teades, et poliitikud kohustuvad teda kuulama ja teenima (näiteks sõna «minister» tähendab juba etümoloogiliselt teenijat, abitöötajat), mitte oma ajutiselt troonilt all-linna poole sülgama, näeb ta «tavainimese» alavääristava kasutuse juuri poliitikute juhmuse ja põhjendamatult kõrge enesehinnangu segus (teadaolevalt üks ohtlikumaid kokteile).
Eriti kohatuna tajutakse väljendit «tavainimesed» poliitiku huulil muidugi siis, kui hakatakse vaagima paljude noorte (ja mõnede vanade) tipp-poliitikute haritust ja töökogemust ning jõutakse seisukohale, et nende endi puhul on silmatorkavalt ebatavaline küll ainult see, kuidas nad ilma emma-kummata on osanud nii vastutusrikkale positsioonile vingerdada.
Kaljulaiu tsitaadis olid poliitikud ja tavainimesed seekord küll ühtmoodi küündimatud, kuid eristamine ikkagi toimus – on poliitikud ja on tavainimesed. Ma usun siiski, et meie uuel, «kõikide ühiskonna huvigruppidega» rääkival presidendil on piisavalt takti ja eristus «poliitikud – tavainimesed» ei saa talle harjumuseks. Selline sõnavalik ja vastandamine ei tarvitse, aga võib meie poliitilist usalduskriisi ja poliitikutest võõrandumist veelgi süvendada. Sõnade jõudu, teame ju, ei tohi alahinnata.
Üks võimalus on muidugi veel. Ja nimelt see, et poliitikute ja «tavainimeste» verbaalne irdamine on kompliment viimastele. Leidub ju muidki kontekste, kus «tavainimene» omandab selgelt positiivse tähenduse, näiteks vastanduses «retsidivistid ja tavainimesed». Tõstke käsi, kes tahab siinkohal kuuluda esimesse, mitte teise gruppi.

fasttext_language: et


description: Lugejate kirjad

title: Lugejate kirjad

maintext:
Nime käänamine olgu selle kandja otsustada
Heido Otsa artikkel «Keiser pole keelemehest kõrgemal» (PM 12.10) tekitab nõutust ja hämmastust. Heita ette seda, kuidas keegi oma nime käänab, on kuidagi kummaline. Ma arvan, et nime ei saa kokku panna tavaliste nimisõnadega, tegemist on erineva olukorraga.
Nimi kuulub inimesele endale ja on täiesti loomulik, et tema valib selle, kuidas oma nime käänata. Peaks olema lihtne ja loomulik. Kuid igaühe jaoks see paraku nii pole ja nii mõneski inimeses kipub pead tõstma bürokraadist ametniku mentaliteet. Et mina otsustan, kuidas teie toimetate.
Kui inimene käänab oma nime kehtestatud reeglitest erinevalt, siis ei tee see veel keelt vaesemaks ega halvemaks. Pigem vastupidi. Võiksime võtta eeskuju inglastest, kus inimese nime hääldatakse nii, nagu selle kandja seda ise teeb.
Tõnu Remma, filoloog
Savisaarel oleks aeg lahkuda
Keskerakonna nooremad poliitikud on õigel teel. Neile on vastumeelt Edgar Savisaare hämar, sarnaselt Reformierakonnaga läbipaistmatu partei rahastamise viis ja nõuavad erakonna asjades rohkem selgust ja kaasatust.
Muutustele vastu olijad näevad selles lihtlabast võimu ülevõtmist, saades samal ajal hästi aru, et tõeliselt ohustab esimehe kohta algav kahtlustus altkäemaksude ja linnaraha omastamise küsimuses. (Hiiu staadioni reklaam on ju sulaselge kolme poliitiku edevuse projekt, mis tuleb neil oma taskust kinni maksta.)
Savisaarele oleks parem, kui ta peataks oma esimehevolitused – pigem taanduda väärikalt kui häbiga. Eks tal ole hirm ka palgaraha pärast, mis erakond talle iga kuu maksab, aga nii hulluks asi vast ei lähe: erakond maksab talle palka edasi ka siis, kui ta enam esimees pole.
Reeli Kuus
Kaks pluss kaks võrdub viiega?
Keskpärasuse alaväärsuskompleks jätkuvalt meie ühiskonnas hävitab vahendeid valimata, et kirglikud anded ei tohiks oma vaimsusega liiga kõrgele tõusta. Vaid kriitiliselt mõtlevate inimestega ei ole võimalik manipuleerida.
Kas tõesti oli meil vaid keskpärane ekspresident hr Ilves? Uskumatu, et ELi rahade skeemitamine erahuvide täitmiseks lämmatas kogu Ilvese intellektuaalse ja väärtuselise potentsiaali!
Jään huviga ootama auditi avalikku raportit ekspresidendi EASi raha kasutamise kohta. Võib-olla peame Eesti rahvaga tõdema, et 2+2=5? Või hoopis 2+2=3?
Kuidas ja milline süsteem Eestis võimaldab selliseid skeemitamisi?
Ekspresident hr Ilvese skeemid tulid välja, sest renoveeritud talu on reaalselt olemas ja presidendi elu avalik. Millist eeskuju tuhandetele ettevõtlikele noortele ekspresident annab, näitab tulevik. Kuid kui palju on meil skeemitajaid avastamata? Kui palju kohalik audit on maha vaikinud maine hoidmise nimel skeemitajaid, et info ei jõuaks ELi kontrollikotta?
Vastust teab vaid tuul…
Made Engelbrecht (autoril on PhD majandusteaduses, MA pedagoogikas)


authors:
Daniel Pipes
Lähis-Ida Foorumi President

description: Saudi Araabiat võib vast pidada Ühendriikidest kõige erinevamaks riigiks terves maailmas, eriti kui asi puudutab religiooni. Üks tähtis seaduseelnõu, mille esitas Virginiast esindajatekotta valitud vabariiklane Dave Brat, püüab seda üüratut ebakõla nüüd leevendada, kirjutab Lähis-Ida ja islamikultuuri asjatundja Daniel Pipes.

title: Daniel Pipes: lääs peab agressiivsele islamipropagandale vastu astuma

maintext:
Vaadakem kas või järgmist erinevust: ilmalikkus on üks USA põhialuseid, mis on raiutud juba põhiseaduse esimesse parandusse, samal ajal kujutavad koraan ja sunna endast Saudi Araabia konstitutsiooni, olles samamoodi raiutud selle riigi põhiseaduse esimesse artiklisse.
Ühendriikides võib igaüks ehitada mis tahes laadi usuhooneid ning saudid ongi rahastanud ühe mošee ehitamist teise järel. Saudi Araabias endas on lubatud ainult mošeed: seal ei ole ühtegi kirikut ega ka sünagoogi või hindu või sikhi või džainistide ega baha’i templit. Ligemale kümnendi taha ulatuvad vihjed, et saudid lubavad ehitada kiriku, ei ole vihjamisest kaugemale jõudnud ja tunduvad üldse rohkem viivitamistaktika moodi.
Ameerikas võib palvetada ja jumala poole pöörduda kuidas tahes, peaasi et seadust ei riku. Mittemuslimid, kes Saudi Araabias palvetavad koos teistega, rikuvad sellega seadust ja neid võidakse karistada samamoodi, nagu oleksid nad osa võtnud narkopeost.
Otse loomulikult ei ole Ühendriikides pühi linnu, kuhu tohib astuda ainult kindlat usku isiku jalg. Saudi Araabias on neid kaks: Meka ja Mediina. Tabatud keelu rikkujate osaks langeb, kui kasutada saudide malbet keelepruuki, «range karistus».
Üksikute (ja usutavasti ebaseaduslike) eranditega ei rahasta USA valitsus välismaiseid usuinstitutsioone, kusjuures need erandid kipuvad olema seotud islamiinstitutsioonidega.
Saudi monarhia on seevastu kulutanud üle maailma islami vahhabistliku versiooni levitamiseks hinnanguliselt 100 miljardit USA dollarit. Saudide rahastatud vahhabistlikes koolides ja mošeedes on sageli õhutatud poliitilist vägivalda mittemuslimite vastu.
Saudid on üleolevalt varjamatult rahastanud vahhabismi propagandat. Nii käsitles näiteks 2005. aasta Freedom House’i aruanne äärmusliku sisuga kirjandust, mida pakkusid avalikult saudide rahastatud institutsioonid, ning leiti, et see kujutab endast «ränka ohtu mittemuslimitele ja muslimite enda kogukonnale».
Kuningakoda on samuti jaganud rohkelt ja heldelt toetust Ameerika-Islami Suhete Nõukogule, mis on kõige agressiivsem ja toimekam islamistlik organisatsioon Ühendriikides.
Selline ebakõla, mida vähemal või suuremal määral esineb kõigis lääneriikides, lihtsalt nõuab lahendust. Mõned lääneriigid on üritanud astuda selleks ka esialgseid, ad hoc samme.
2007. aastal ei rahuldanud Austraalia valitsus saudide soovi eraldada Lõuna-Austraalia Islamiühingule raha uue mošee ehitamiseks. «On ju selge, et me ei soovi, et ükski äärmuslik organisatsioon Austraalias kanda kinnitaks,» selgitas toonane välisminister Alexander Downer. Kaheksa aastat hiljem on WikiLeaksi avaldatud telegrammid kinnitanud kuningriigi pingsat huvi Austraalia islamipoliitika mõjutamise vastu.
2008. aastal olid saudid valmis rahastama mošee ja islami kultuurikeskuse ehitamist Moskvas, mis ajendas kolme vene õigeusu organisatsiooni pöörduma avaliku kirjaga toonase kuninga Abdullahi poole, milles pandi ette, et kuningriigis lubataks ehitada kirikuid.
2010. aastal ei rahuldanud toonane Norra välisminister Jonas Gahr Støre saudide soovi rahastada mošeesid põhjendusega, et kuningriigis puudub usuvabadus.
Juulis käis Prantsusmaa peaminister Manuel Valls pärast viimase poolteise aasta arvukaid rünnakuid, milles on riigi pinnal surma saanud 236 inimest, välja mõtte keelata esialgu täpsustamata ajaks mošeede rahastamine, mis tekitas ägeda debati.
Sellised ühekordsed reaktsioonid võivad olla meele järele valijatele, aga neil ei ole peaaegu mitte mingisugust tegelikku mõju. Selleks läheb vaja midagi süstemaatilisemat, nimelt seadusi.
Brati esitatud eelnõu H.R. 5824 pealkirjaga «Usuvabaduse rahvusvahelise vastastikkuse parandamise seadus» muudaks ebaseaduslikuks «välismaalasel riigist, milles piiratakse religioossete tavade vaba järgimist, kulutada Ühendriikides raha ja ressursse religiooni propageerimiseks Ühendriikides ja muudel eesmärkidel». Vaat nii, Saudi Araabia!
«Religiooni propageerimine» hõlmab «usuteenistusi, usuharidust, misjonitegevust ning usukirjanduse avaldamist ja levitamist». Kui seadusest mööda hiilitakse, oleks USA valitsusel õigus eraldatud raha ja ressursid konfiskeerida.
Eelnõu vajab veel viimistlemist: selles ei mainita usuhooneid, ei täpsustata vara konfiskeerimise kriteeriume ega sedagi, milline asutus peaks konfiskeerimisega tegelema. Kuid see on tähtis otsa lahti tegemiseks. Ma toetan seda igati ning pooldan eelnõu võimalikult kiiret arutamist ja seadusena vastuvõtmist.
Me ei saa taluda Ar-Riyadi (või ka Teherani või Doha) ühepoolseid agressiivseid samme, kes kasutavad oma naftamammonat lääne elulaadile olemuslike ilmalike põhimõtete lämmatamiseks. Me peame ennast kaitsma.


description: Taas on referendum ühe riigi pea peale pööranud. Juunis otsustasid Briti valijad oma riigi Euroopa Liidust välja astumise poolt ning nüüd on colombialased napi enamusega tagasi lükanud rahuleppe Colombia Revolutsiooniliste Relvajõududega (FARC) (mis sai reedel ka Nobeli rahupreemia - toim.). Colombias on tehtud hüpe tundmatusse, mis võib olla ka hüppeks tagasi vägivaldsesse lõppematu sõja kuristikku, kirjutab Nina L. Hruštšova.

title: Nina L. Hruštšova: otsedemokraatia järgmine rünnak - Nobeli rahupreemia saanud Colombia leppe põhja laskmine

maintext:
Populistid tähistavad seda tulemust kindlasti kui selget koha kätte näitamist omakasukesksele eliidile, kelle valitsused on rahva «vastu pööratud». Rahval peaks nende sõnul olema otsene hääl oma elu mõjutavate otsuste tegemisel – paistab, et isegi nende otsuste puhul, mis on seotud sõja ja rahuga.
Kui «demokraatia defitsiit», millest räägivad populistid, tõesti eksisteerib, ei ole suurem referendumite hulk kindlasti mitte see, millega olukorda parandada. Vastupidi, referendumid kipuvad asju keerulisemaks muutma ning võivad isegi demokraatiat ennast õõnestada. Tegemist on aga vana looga: näiteks Napoleon III kasutas sellist hääletust oma valitud presidendi ametikoha taas keiserlikuks tiitliks muutmiseks, et samastuda oma onu Napoleon Bonaparte’iga.
Fašismi tõusu ja Külma sõja ajal paistsid demokraatlikud riigid mõistvat, et referendumid ja rahvahääletused teenivad võimu kokku ahnitsevaid autokraate. Adolf Hitler kasutas rahvahääletusi Sudeedimaal ja Austrias, et kindlustada Kolmanda Reichi püsimajäämine. Pärast Hitlerit kasutas Jossif Stalin referendumeid Ida-Euroopa Nõukogude Liitu haaramiseks.
Lähiminevikus organiseeris Venemaa president Vladimir Putin Krimmis kiirreferendumi, mis väidetavalt õigustas territooriumi annekteerimise. Napoleon III, Hitleri ja Stalini sarnaselt kasutas ta otsedemokraatiat diktaatorlike eesmärkide täitmiseks.
Muidugi pole kõik hiljutised referendumid olnud diktaatorliku võimu tööriistad. 1930ndate diktaatoritele omane valelikkus ja pettus olid aga kindlast näha Ühendkuningriigi lahkumist toetavas kampaanias ning aprillis toimunud Hollandi referendumil, kus hääletati ELi ja Ukraina vahelise vabakaubandus- ja assotsiatsioonileppe üle.
Ühendkuningriigis oli ühe Brexiti kampaania juhi Boris Johnsoni eesmärgiks sundida Brexiti abil oma kohalt lahkuma peaminister David Camero ja ehk isegi ta koht endale saada. Kui Cameron aga juulis tagasi astus, reetsid Johnsoni kaaskondlased ta ning mees pidi leppima välisministri ametikohaga Theresa May uues valitsuses.
Hollandi juhtumi puhul kasutasid euroskeptikud (eesmärgiga lüüa kiil Hollandi ja Euroopa Liidu vahele) ära 2014. aastal hollandlaste hinge sügava haava jätnud Malaysia Airlines'i lennu 17 tragöödiat.
Briti, Hollandi ja Colombia referendumid kõigi puhul toimud keeruliste probleemide radikaalne lihtsustamine, mis tuli populistidele vägagi kasuks. Hollandis paluti hääletajatel heaks kiita või tagasi lükata enam kui 2000 lehekülje pikkune kokkulepe, mida tõenäoliselt üle käputäie valijatest läbi ei lugenud. Selle asemel toetus enamik valijatest populistliku juhi Geert Wildersi libekeelsele kokkuvõttele, mis andis probleemist aga ebaselge ülevaate.
Brexiti referendum esitas sarnaselt nii paljude tagajärgedega küsimuse, et ükski hääletaja ei oleks kindlasti suutnud selle kõigega arvestada. Colombia rahvahääletusel oleks rahval olnud rahuleppe süvitsi hindamiseks olnud vaja arusaamist kaugel asuva Lõuna-Aafrika tõe ja leppimise protsessist ning apartheidijärgsest ajaloost.
Esindusvalitsus loodi just selliste keeruliste küsimuste haldamiseks. Me valime endale esindajad (kas siis individuaalselt või suhteliseltt ettenähtava platvormiga parteide osana) ajama sellist poliitikat, mida me ise toetame. Nagu Edmund Burke aga teada-tuntult märkis: «Sinu esindaja ei võlgne sulle pelgalt oma tööd, vaid ka oma arukust. Sinu esindamise asemel reedab ta su hoopis, kui ta selle arukuse sinu arvamuse ohvriks toob.»
Selle aasta suuremate referendumite populistlikud kampaaniad on üksteisest mitmete oluliste tegurite poolest erinenud. Näiteks Colombias rõhusid rahuleppe vastased sellele, et sõjaväe ja FARCi poolt toime pandud sõjakuritegude osas tuleb rakendada universaalseid õigusnorme, mitte oma riigi universaalsetest reeglitest väljapoole paigutamist nagu Hollandi ja Ühendkuningriigi referendumitel tehti. Sellest olenemata on kõik referendumid olnud motiveeritud soovist laiali ajada valitsused ja institutsioonid, mille vastu nad on. Kõik kampaaniad on olnud valmis ka järgima diktaatorite traditsioone ning laskuma mustamiskapaaniatesse ning faktide moonutamisse ja väljamõeldud väidete esitamisse.
Päris maailmas on segased kompromissid lihtsalt üheks demokraatliku elu osaks ning ainus, mis veelgi räpasem rahuläbrääkimiste protsessist, on sõda ise. Nii kaua kuni kompromissid ei riku isikuõigusi, mõistavad demokraatlike riikide kodanikud nende vajadust valitsuse funktsioneerimisel. Kui taandame rahuleppe, kaubanduslepingu või ELi liikmestaatuse vaid ühele lausel või häälitsusele, tõuseb siira demokraatliku arutelu asemel esile keeldumiste, käsi-peseb-kätt poliitika ja kõrvallepete kära.
Praegu on referendumite läbi viimiseks eriti halb aeg, sest 2008. aasta finantskriisist alates on mitmes riigis võimust võtnud demokraatiavastasus. Euroopa Liidus peavad juhtivad poliitkud võtma osa vastutusest selle eest, et igas probleemis süüdistatakse kiiresti «Brüsselit», ja tõe väänamise eest selle kohta, mida ELi liikmestaatus või liidulepped naabritega tegelikult tähendavad. Juhtivad poliitikud on mingi ulatuseni loonud populistlikele demagoogidele koha, mida nood nüüd kasutavad põhjendatud argumentide vastu vihaste ja nativistlike vastuväidetega võitlemiseks.
Rahvahääletuste läbi valitsemisel on vähe tugevaid külgi. Pärast Californias «hääletusalgatuste» võimaluse loomist – ettepaneku võib teha iga valija ning võitmiseks on vaja vaid lihthäälteenamust – muutus osariik peaaegu valitsetamatuks. California praegune kuberner Jerry Brown on viimased kaheksa aastat veetnud koristades finantssegadust, mille lõid osariigi valijad 1978. aastal Ettepaneku 13 vastuvõtmisega, mis langetas omandimakse 57%.
Euroopa võib peagi saada sama väärtalitlevaks kui California. Sel kuul viis Ungari järjest enam autokraatlik peaminister Viktor Orbán läbi referendum, et seista vastu Euroopa Liidu ühtsele migratsioonipoliitikale. Kui veel Euroopa Liidu riike selliseid meetmeid kasutusele võtab, võib Euroopa integratsiooniprotsessi pea peale pöörduda. Selleks, et teada, kuhu otsedemokraatia viia võib, tuleb lihtsalt kuulata referendumeid nõudvaid poliitikuid.
Nina L. Hruštšova on The New School rahvusvaheliste suhete professor ja kaasdekaan ning vanemteadur Maailma Poliitika Instituudis.
Copyright: Project Syndicate, 2016.


description: Keskerakonna juhiks kandideeriv Yana Toom teatas, et ka tema poleks «ilmselt» hääletanud küüditamise ohvrite mälestamise poolt.

title: Marti Aavik: kas küüditamine oli õigustatud, Yana Toom?

maintext:
Riigikogu avaldus 75 aastat juuniküüditamisest ütles (14.06.2016): «Meie moraalne kohustus on totalitaarsete režiimide ohvrite mälestamine ja toimunu kohta teadmise edasikandmine tulevastele põlvedele.» Inimsusevastase kuriteo ohvrite mälestamise poolt ei pidanud võimalikuks hääletada seitse keskerakondlast: Dmitri Dmitrijev, Olga Ivanova, Valeri Korb, Mihhail Korb, Martin Repinski, Mihhail Stalnuhhin ja Vladimir Velman.
Eile ütles Yana Toom videointervjuus Postimehele: «Ise ma ilmselt hääletaksin nende vähestega, keda te praegu hukka mõistate. Aga siin peab olema väga selge põhjendus, miks seda tehakse. Mitte nii, et keegi juhtumisi ei viibinud saalis või ei suuda pärast ära seletada, miks ta niimoodi käitus.»
Neid seletusi tahakski selgesõnaliselt kuulda! Miks ei ole osa inimesi võimelised kaasa tundma Nõukogude Liidu terroritegude ohvritele? Miks nad peavad vajalikuks seda rõhutada 75 aastat pärast juuniküüditamist? Ja miks Yana Toom peab veel praegugi võimalikuks sellele kaasa kiita? Mis siis tegelikult on neile see «kontekst», mis ei luba ohvreid mälestada?
Keda siis veel mälestada kui mitte ohvreid? NKVD ja kompartei tegelasi? Tunda kaasa Jossif Stalini ja tema käsilaste raskele saatusele?
Vast oli see juuniöö 1941. aastal siiski tragöödia ja õudus eelkõige neile, kes veeti oma kodust loomavagunitega minema? Vast väärivad mälestamist need tuhanded, kes lasti Nõukogude Liidu vangilaagrites maha? Need, kes surid jubedates tingimustes nälja ja külma tõttu? Ohvritel on õigus mäletamisele ja mälestamisele!
Paraku ei ela me õndsas maailmas, kus vähemasti vägivallategude ajalugu oleks tõepoolest raudkindlalt lõppenud. Keeldudes stalinistlike kuritegude hukkamõistmisest ja isegi ohvrite mälestamisest, annavad need keeldujad üksiti märku, mida nad arvavad vägivallast inimeste kallal, mida (mõni) nende lemmikrežiim tänapäeval ja tulevikus korda saadab.
Öelge siis juba selge sõnaga välja, mida te arvate. Milleks keerutada?
Kontekst? Igaüks võib lugeda nii 14. juunil riigikogus vastu võetud avaldust, selle algset eelnõu kui ka vaadata Keskerakonna kahte parandusettepanekut. Tuleb väga selgelt välja, et kõige olulisemas osas arvestas põhiseaduskomisjon Keskerakonna sõnastusettepanekutega. Algses tekstis olid ohvrid esile tõstetud sõnadega «eesti naisi, mehi ja lapsi» ning «nende eestlaste traagilist saatust ja elamata jäänud elu». Vastuvõetud tekstis meenutatakse «tuhandeid Eesti inimesi, keda tabas nõukogude võimu verine vägivallaaktsioon» ja «vägivalla ohvriks langenute traagilist saatust ja elamata jäänud elu».
Kuigi üldisemalt ei saa Nõukogude režiimi puhtaks pesta sellest, et vägivald ja terror olid väga sageli suunatud nimelt konkreetsete rahvuste vastu, oli see lõplik sõnastus ka minu meelest mälestuspäeval igati kohasem. Mälestame kõiki ohvreid!
Kui ka muudetud sõnastuses avaldus seitsmikule ja, nagu nüüd välja tuleb, ka Yana Toomile ei sobinud, siis mina näen siin ainult küüditamise ja mõrvade õigustamist.


description: Postimehe otsestuudios oli täna Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse juht Hanno Tomberg, selgitamaks, kas ja mis asjaoludel tuleb eelmisel presidendil Ärma talule eraldatud toetusest veel raha tagasi maksta. Rahandusministeerium ja Euroopa Komisjon on antud juhtumi õiguspärasuse kohta uurimise algatanud.

title: PÄEVAINTERVJUU EASi juht Ärma talu toetusest: raske hinnata, kuidas need otsused tehti

maintext:
Tomberg kinnitas alustuseks, et EASi nõukogu on Ermamaa küsimuses algatanud auditi, mille viivad läbi välisaudiitorid ja mis peaks tulema 2. novembril.
«Täna takkajärgi on väga raske hinnata, kuidas neid otsuseid tollal õiguslikult tehti. Kui me vaatame puhtalt määruste järgi, siis juhtudel, kus on raske määrata, kui palju on objekti turismiobjektina kasutatud, olid (tagasimaksete – toim.) määrad 5 – 25 protsenti,» rääkis Tomberg. «2012. aastal, kui EASi juhatus selle arvutuse tegi, põhjendas ta seda väga selgelt struktuuritoetuste seadusega.»
Tollane juhatus võttis aluseks selle, et on väga raske hinnata, kui palju ja millise mõjuga Toomas Hendrik Ilves Ärma talus külalisi vastu võttis - tal käis seal väga palju poliitilisi külalisi. «Hinnang anti projektile kuus aastat tagasi ja toonane EASi juhatus põhjendas, et seal on asjaolud, mis võimaldavad küsida tagasi vähem kui oleks täissumma,» rääkis Tomberg. «OÜ Ermamaad teavitati 30. märtsil 2012, et see tagasinõue on 10 protsenti juhul kui preisident või OÜ Ermamaa ei jätka seal turismitalu pidamist 1. jaanuarist 2017.»
«Saan täiesti selgelt aru, et see otsus riivab inimeste õiglustunnet. Samas me peame vaatama, et ka need otsused, mida EAS teeb, peavad alati õiguslikult põhjendatud ja kaitstavad olema. Meil ei ole täna põhjust arvata, et EASi juhatus seda otsust 2012. aastal tehes ei kaalunud kõiki asjaolusid,» kinnitas Tomberg. «Ma võin öelda, et nii majandus- ja kommunikatsiooniministeerium kui rahandusministeerium andsid omapoolse heakskiidu sellele otsusele.»
Vaata videost, kuidas kujunes Toomas Hendrik Ilvese tagasimakseks 10 protsenti saadud toetuse summast.
EAS teatas eelmisel nädalal, et esitas OÜ-le Ermamaa tagasinõude summas 19 039 eurot pärast selle osaniku Toomas Hendrik Ilvese avaldust mitte jätkata toetuse eest rajatud Ärma talu sihipärast kasutamist. Ilves on tagasinõude riigile tasunud, kuid see on vaid 10 protsenti summast, mille ta kunagi toetuseks sai.
Rahandusministeeriumi finantskontrolli osakond hakkas esmaspäeval uurima, kas EASi 10-protsendiline tagasinõue president Toomas Hendrik Ilvese Ärma talule antud toetusest on õiguspärane. Uurimise eesmärk on hinnata EASi toetuse abikõlblikkust ja ning võtta seisukoht, kas 190 392-eurosest toetusest 10 protsendi suurune tagasinõue on seaduslik.
Uurimise algatas ka Euroopa Komisjon, et selgitada välja Ärma talule eraldatud toetuse osalise tagasinõudmise vastavust Euroopa Liidu struktuurifondide raha kasutamise reeglitele. Enne otsuse langetamist ootab Euroopa Komisjon ära rahandusministeeriumi uurimise tulemused.


description: Hauakabelid kannatavad uudishimuliste lõhkumise all. Otsitakse peidetud varandusi.

title: Postimees 1936. aastal: surnutele ei anta rahu

maintext:
Virumaal on rohkesti vanu mõisnikkude matmispaiku, mille juures on ka hauakabelid. Tavaliselt on ümbruskonnas peaaegu iga matmispaiga kohta liikvel jutte sinna koos mõisnikkudega maetud suurtest varandustest. Rakvere läheduses Kloodi endise mõisaomaniku sugukonnal on praeguse Ridala talu maa peal maa-alune võlvitud matmispaik, kus aastate jooksul on mitmel korral sees käidud. Varanduseotsijad on sealt aga pettunult lahkuma pidanud, sest peale luukerede matmispaik midagi muud ei sisalda.
Kuna see matmispaik asub sügaval maa sees, siis on sinna ligipääs suuresti raskendatud. Võlvitud ruumi lakke murti auk sisse, ja sealt lastakse nüüd köiega endid alla. Kuna see hauakabel kellelegi ei kuulu, siis ei tunne keegi mingit huvi sissetungijate eemalehoidmiseks.
Puutumata pole jäänud teinegi hauakabel, mis asub Rägavere mõisa läheduses, väikeses metsatukas. Kabel ehitati kunagise Mõdriku ja teiste ümberkaudsete mõisade omaniku Kaulbarsi poolt ning kabeli ümbrusesse moodustati väikene kalmistu. Sinna maeti suguvõsa liikmeid ja hilisemal ajal kohalikus lahingus langenud vabadusvõitlejaid. Nüüd kabeliruumi põrand on aga täielikult segi tuhnitud, uksed ja aknad kadunud.
Ka Udriku mõisa juures asus vana kabel, mis kuulus krahv Rehbinderi järeletulijatele. Paar aastat tagasi saatis üks selle suguvõsa järeletulijatest ühele vanale mõisateenijale raha ja käskis vana hauakabeli ära hävitada. Mees muretseski lõhkeainet ja lasi vana kabeli õhku. Siingi oli kabeli hävitamise põhjuseks asjaolu, et uudishimulikud rahu ei andnud sinna maetud surnutele, vaid käisid sealt «peidetud varandusi» otsimas.
28.10.1936


description: Eesti ühiskond peaks olema valmis ka kaitsekulutuste veel tugevamaks suurendamiseks. Valitsusel tuleb peale kiiduväärse tegevuse kaitsevaldkonnas aga vägagi tõsiselt kaaluda, kas praegustes oludes on ikka mõistlik hoida kokku diplomaatia arvel.

title: Juhtkiri: kaitsekulud peavad kasvama ja liitlassuhted tihenema

maintext:
See, mis uuendatud riigikaitse arengukavast praeguseks avalikkusele teada on, paistab kaalutletud ja mõistlik. On loomulik küsida, kas kavandatud arengus on selliseid osi, mida saaks ja oleks arukas raha nobedamalt juurde andes kiirendada.
Oleme juba jõudnud harjuda mõttega, et Eesti on (selle suve seisuga) üks viiest NATO liitlasest, kes peab kinni ühiselt kokku lepitud põhimõttest kulutada kaitsele vähemalt kaks protsenti sisemajanduse kogutoodangust.
Ometi ei tulnud see tase Eestiski tuulest, vaid tänu selgele poliitilisele tahtele. Toonane IRLi juht Mart Laar küsis 2011. aasta riigikogu valimistel selleks valijatelt mandaadi ning Andrus Ansipi kolmas valitsus, kus Mart Laar oli kaitseminister, suurendas juba 2012. aasta eelarves kõvasti kaitsekulusid. Majanduskriisi ajal olid kaitsekulud kahanenud ka võrreldes SKTga. Meenutame põhjenduste-vabanduste illustreerimiseks ühe tuntud ärimehe selleaegseid sõnu: kui raha on vähe, tuleb uus kahur ostmata jätta.
Meenutame põhjenduste-vabanduste illustreerimiseks ühe tuntud ärimehe selleaegseid sõnu: kui raha on vähe, tuleb uus kahur ostmata jätta.
Muidugi, ongi ilusaid aegu, mil kahurite ostmine pole eriti tähtis. Kahjuks ei kuulunud 2008. aastast alguse saanud majanduskriisi aastad sääraste heade aegade kilda. Märgakem seejuures, et ka Eesti kaitsekulutuste osakaal SKTst vähenes mitmel järjestikusel aastal isegi pärast seda, kui Venemaa oli juba rünnanud Gruusiat. Alati, nii headel kui ka halvematel aegadel, leidub tuhandeid toredaid asju, millele raha kulutada. Poliitikutelt ootame aga arukaid, oludele kohaseid eelistusi.
Strateegias on oluline suurendada oma jõudu, aga vähemalt sama tähtis on ka leida häid sõpru ja neid hoida. Loomulikult tuleb riigikaitse arengut korraldada nii, et ühelt poolt kasutame liitlaste abi, aga teiselt poolt tugevdame oma unikaalseid võimeid, millest on kasu ka liitlastele. Vast eredaimalt teenib seda eesmärki väljaöeldud kavatsus panustada varasemast tunduvalt rohkem vahendeid luurele, samuti küberkaitsele vasturünnakuvõime lisamine.
Kui tehakse märkimisväärseid kohendusi kaitsevõime arendamises, on kummaline, et samal ajal tõmmatakse kokku diplomaatilist võimekust. Muidugi on selge, et igas süsteemis tuleb alati otsida kokkuhoiuvõimalusi. Kui on ebamõistlikke tegevusi ja/või kulusid, tuleb neist kahtlemata ka välisministeeriumis loobuda. Praegustes oludes ei peaks aga valitsus kokkuhoitud raha välisministeeriumilt ära võtma, vaid suunama selle siiski tagasi Eesti sõpradega tõhusate suhete hoidmiseks ja arukate, ohte ära tundvate ja kirjeldada oskavate inimeste palkadeks.


description: Mulle tundub, et me oleme läinud digividinate kasutamisest hariduses liiga elevile ja ootame neilt seda, mida nad ei saa meile anda, kirjutab Keeleinspektsiooni peadirektor ja lastekirjanik Ilmar Tomusk, kes on kirjutanud ka raamatu «Digipöörane kool».

title: Ilmar Tomusk: digielu peavad tasakaalustama päris raamatud

maintext:
Digipädevus on üks kaheksast riiklikus õppekavas nimetatud üldpädevusest, õppekavas on enne seda veel kultuuri- ja väärtuspädevus, sotsiaalne ja kodanikupädevus, enesemääratluspädevus, õpipädevus, suhtluspädevus, matemaatika-, loodusteaduste- ja tehnoloogiaalane pädevus ja ettevõtlikkuspädevus.
Nutikad oleme meie ise
Mulle tundub, et oleme läinud digividinatest liiga elevile ja ootame neilt seda, mida nad ei saa meile anda. Digiseadmed, isegi kui nimetame neid nutiseadmeteks, ei ole ise mitte üldsegi nutikad. Nutikad oleme meie, kui me neid mõistlikult kasutada oskame.
Üsna levinud on mõte, et just koolis tuleks nutiseadmeid rohkem kasutama hakata. Kuna lapsed nendega nagunii kogu aeg mängivad, teenigu need siis vähemalt hariduslikku eesmärki. Kuid digiseadmete kasutamine ei tohiks olla eesmärk omaette. Neid tuleb kasutada seal, kus neist on kasu, ja mitte kasutada, kui neist kasu pole. Nad pole targad ega tee iseenesest targaks mitte kedagi.
Michio Kaku, USA füüsikateoreetik ja teaduse populariseerija, toob oma suurepärases raamatus «The Future of the Mind» esile, et kõige tänapäevasemal robotil, kes oskab kõndida ja koguni mitmes keeles inimese küsimustele vastata, on mõistust märksa vähem kui tavalisel putukal, sest tegemist on ikkagi vaid suure jõudlusega arvutus- ja salvestusseadmega.
Kas kirjutada pliiatsi või sülearvutiga?
Sülearvutil või nutiseadmel on koolitunnis oma eelised. See võimaldab osaleda online-tegevustes, teha esitlusi, ühendada erisuguseid materjale, viia läbi küsitlusi ja neid analüüsida. Sülearvuti kasutajate märkmed loengutest on üldjuhul väga täpsed, peaaegu sõnasõnalised ja käsitsi kirjutatutest tunduvalt põhjalikumad. Nii sülearvuti kui ka nutitelefon võimaldavad õpetaja juttu isegi salvestada, nõnda et kirjutada pole vajagi!
Kuid 3. juunil 2014 ajakirjas Scientific American kirjeldatud uuringu tulemused kinnitavad, et põhjalikest märkmetest hoolimata on mõne päeva pärast õpilaste teadmisi kontrollides selgunud, et nendel, kes konspekteerisid pliiatsi ja paberiga, oli loengust palju rohkem meeles kui neil, kes kasutasid arvutit.
Teadlased leidsid, et käsitsi kirjutades toimivad ajus hoopis teistsugused infotöötluse protsessid, infotöötlus toimub kuulamise ja kirjutamise käigus ja aju talletab kõige olulisema. Aju koormus on käsitsi kirjutamise ajal tunduvalt suurem. Sülearvutiga konspekteerides aju puhkab, inimene teeb tublit, aga mehaanilist tööd.
Samuti näitas uuring, et kui õppetunnis kasutatakse nutiseadmeid, tegelevad õppurid umbes 40 protsenti ajast õppetööga mitteseotud tegevusega.
Kas lugeda paberilt või ekraanilt?
Ekraanilt lugemine sobib info kiireks hankimiseks, kui seda pole vaja meelde jätta, analüüsida või süstematiseerida. Paberilt lugemine aitab paremini süveneda, eriti ilmneb see näiteks tekstis esile toodud sündmuste järgnevuse meenutamisel.
Ajakirjas International Journal of Educational Research avaldati 2013. aastal uuring, millest selgus, et tudengid, kes lugesid teksti paberilt, saavutasid loetu mõistmise kontrollimisel märkimisväärselt paremaid tulemusi kui need, kes lugesid teksti digitaalselt.
2014. aasta 18. septembri avaldas netiajakiri pri.org (Public Radio International) artikli, milles võrreldi loetu mõistmist ja meeldejätmist paberil ja digilugeris. Artiklis tuuakse esile, et süvalugemise ja pinnapealse lugemisega tegelevad erinevad ajuosad ning mida enam lugeda tekste ekraanilt, seda enam areneb pinnapealne lugemine ja taandub süvalugemise oskus.
Artiklis osundatakse Tufti ülikooli lugemise ja keelte uurimiskeskuse direktori Maryanne Wolfi sõnu, kes ütleb:
«Ma ei muretse sellepärast, et jääme interneti tõttu rumalaks, vaid ma muretsen, et me ei kasuta oma raskelt omandatud süvalugemise oskusi, kuna puutume kokku liiga suure hulga ärritajatega. See on asja tuum.»
Ta soovitab õpetajatel ja vanematel jälgida, et need õpilased, kes kasutavad pidevalt digiseadmeid, iga päev ka paberraamatuid loeksid.
Sama teemat käsitleb süvitsi ka Scientific American oma 11. aprillil 2013 avaldatud artiklis «Lugev aju digiajastul: paberi ja ekraani vastasseisu teadus». Paberilt lugemisel on õppetöös oma eelised, eriti puudutab see pikkade tekstide lugemist. Ekraanilt lugemine on väsitavam kui paberilt lugemine. Need, kellel on vaja loetu meelde jätta, eelistavad teksti paberkandjal.
Digiseadmed ja tervis
14. märtsil avalikustas SA Tallinna Koolitervishoid õpilaste terviseuuringu tulemused. Selgus, et alla poolte Tallinna õpilastest on täiesti terved, peamisteks terviseriskideks on vähene kehaline aktiivsus, ebaregulaarne või ühekülgne toitumine ning arvuti või nutiseadmete liigne kasutamine.
7. märtsil avaldas ERRi teadusportaal Novaator artikli «Kolmandik maailma inimestest põeb uut epideemilist haigust». Artiklis nimetatakse seda haigust homo computerus’e sündroomiks.
Artiklist võib lugeda:
«Kasutame nutiseadmeid tööks ja meelelahutuseks keskmiselt kaheksa tundi päevas ehk suurema osa ärkveloleku ajast ja seda seitse päeva nädalas. Uuringud näitavad, et inimesed koormavad oma selga sellega kokku 700–1400 tundi aastas, kusjuures noorte ja kooliõpilaste puhul on see näitaja veelgi suurem – keskmiselt 5000 tundi aastas.»
Täiesti eraldi teema on nutiseadmete kaudu kergesti kättesaadav, kuid lastele sobimatu sisu, mida täiskasvanutel on üha raskem kontrollida ja mis võib lapse psüühikale väga halvasti mõjuda.
Kokkuvõttes võib öelda, et suurimaks probleemiks seoses nutiseadmetega ei peeta siiski mitte seda, et kirjutatu või loetu ei pruugi meelde jääda. Suurimaks probleemiks on neti- ja nutisõltuvus, millele pühendatud probleemartikleid ilmub ajakirjanduses järjest tihemini[1].
Mõni vanem on uhke, et tema kahe-kolmeaastane laps on nii andekas, et oskab nutitelefoniga mänge mängida ja isegi uusi äppe alla laadida[2].
Olen näinud terviserajal joostes vanemaid, kes lükkavad enda ees vankrit, ise ninapidi nutiseadmetes. Ja vankris istuval lapsel on samuti nutiseade käes.
Nutiseadme kasutamine ise ei tee mitte kedagi targaks ega rumalaks, kuid inimese aju on viimased 6000 aastat harjunud ühtemoodi loetut ja kirjutatut töötlema, sellega tuleks kindlasti arvestada. Hea nõuanne on see, et tasakaaluks nutiseadmetele peaks lapsed ka päris raamatuid lugema. Kasu oleks juba sellest, kui aeg nutiseadmete ja raamatute vahel seltsimehelikult pooleks jagada.


description: Praegusaja ühiskond ei tolereeri vägivalda ja käsitleb perevägivallajuhtumeid kuritegudena. Samasugusel üksmeelel pole avalikkus aga vägivallatseja karistamise suhtes, kirjutab Lõuna ringkonnaprokurör Raul Heido.

title: Raul Heido: peame perevägivalda kuriteoks, aga vägivallatsejat kurjategijaks ei pea?

maintext:
Perevägivalla kuritegusid iseloomustab latentsus, kus akendele on ette tõmmatud paksud kardinad ja suurem osa juhtumeid jääbki meile teadmata. Rahvusvahelised uuringud näitavad, et naine pöördub politseisse keskmiselt pärast 35. vägivallajuhtumit. Seega enamikus politseisse jõudvates juhtumites on tegemist aastatepikkuse süstemaatilise vägivallaga.
Väärib märkimist, et ligi kolmandik kogu riigis toime pandud vägivallakuritegudest on seotud perevägivallaga. Statistikakõver näitab, et 2011. aastal oli Eestis registreeritud 1939 perevägivalla kuritegu, mullu 2997. Perevägivalla kuritegude arvud on suurimad Põlvamaal, Narvas, Kohtla-Järvel ja Valgamaal, kuid perevägivalla latentsust arvestades võib olla tegemist õiguskaitse ja abiandvate organisatsioonide hea koostöö tulemusega kuritegude avastamisel.
Perevägivalda võib leida nii abielus kui ka muudes kooselulistes suhetes. Sageli on täiendavaks osapooleks vägivalda pealt nägevad lapsed, kellele mõjub peresisene vägivald eriti traumeerivalt. Määrav pole majanduslik toimetulek, sest ka heal järjel musterpere fassaadi taga võib toimuda uskumatu vägivald.
Harvad pole olukorrad, kui mõni päev pärast juhtunut soovib ohver oma ütlustest taganeda, keeldub igasugusest abist ja koostööst ning nõuab kriminaalmenetluse lõpetamist.
Kõrvalseisjal on lihtne soovitada, et vägivaldne suhe tuleb päevapealt lõpetada ja nõuda õiguskaitseasutustelt vägivallatseja võimalikult pikaks ajaks vangimajja saatmist. Paraku tuleb otsuste vastuvõtmisel arvestada, et ohver ja ründaja on üldjuhul seotud emotsionaalselt, sotsiaalselt ja majanduslikult – nende kooselus on ühiseid helgeid hetki, neil on sugulased, sõbrad ja tutvusringkond. Pere katab koos kulusid, sageli on see seotud ühiste laenukohustustega.
Keerulisemad on juhtumid, kus vaatamata kriminaalmenetluse sekkumisele eraellu peresuhted jätkuvad. Ühe liikme välja arvamine, lastelt vanema võtmine seab löögi alla pere sotsiaalse ja majandusliku turvalisuse, mistõttu kohaldatav karistus vajab hoolikalt kaalumist, et me kaudselt, sh suurtes kriminaalmenetluse kuludes, ei karista ülejäänud pereliikmeid.
Hirm enda ja laste toimetulekuraskuste ees kammitseb paljusid ohvreid. Kuna rünnetele eelnevad ja järgnevad helgemad päevad, ollakse valmis taluma ja kannatama lootuses, et ehk olukord muutub iseenesest. Selline lootus on petlik, sest vägivallaahela jätkudes ja abi mitte otsides tekib vägivallatsejal aastatega karistamatuse tunne ja ta muutub järjest jõhkramaks.
Tavaliselt ei mõtle ohver häirenumbrile 112 helistades elukaaslase trellide taha saatmisele, vaid ta soovib politseilt ründaja rahunema viimist. Kriminaalmenetluse alustamine võib talle ebameeldiva üllatusena tulla. Harvad pole olukorrad, mil mõni päev pärast juhtunut soovib ohver oma ütlustest taganeda, keeldub igasugusest abist ja koostööst ning nõuab kriminaalmenetluse lõpetamist.
Selliseid olukordi on võimalik minimeerida, kui riik koostöös kohalike omavalitsustega suudaks ohvri perele kohe materiaalset abi pakkuda, sest pere heaolu vähenemine on arvestatav põhjus, miks vägivallatsejaga koos elatakse. Vägivallatseja eraldamiseks ei pea teda alati vahistama, sest tõhusaks vahendiks on ajutine lähenemiskeeld, mis loodetavasti tulevikus sarnaneb elektroonilise valvega.
Isegi kui ohver annab politseiuurijale selgitusi toimunust, pole välistatud, et kohtus keeldub ta ütluste andmisest isegi olukorras, kus talle pakutakse võimalust kaasata tugiisik või anda ütlusi kaugülekuulamise ehk nn videosilla vahendusel teisest ruumist.
Politseimenetlejale on keerulised sõna sõna vastu olukorrad, mil kannatanul puuduvad fikseeritavad kehavigastused või ta pole pöördunud tervishoiuasutusse abi saamiseks. Harvad pole ka juhud, mil ohvril on häbi meedikutele vigastuste asjaoludest rääkida, mis kahandab meditsiinilise dokumendi tõendiväärtust. Sel juhul vajame uurijaid, kes suudaksid koguda täiendavaid ja objektiivseid tõendeid, mis kinnitaksid ohvri selgituste usaldusväärsust.
Kriminaalmenetluse tulemuslikkus sõltub ka ohvrile antavate tugiteenuste kiirusest ja kvaliteedist. Riiklik ohvriabi võimaldab korraldada psühholoogilist abi tööpäeviti, kuid pidevat kriisiabi koos majutusteenusega suudavad tagada vaid naiste varjupaigad. Politseis või politseiväliselt võiksid töötada kriisipsühholoogide valvemeeskonnad, et ohvrinõustamine toimiks vahetult pärast ohvriks langemist. Sellisel juhul oleks vähem ka neid, kes loobuvad kriminaalmenetluses ütluste andmisest.
Avalikkus ja meedia on vägivallajuhtumit hukka mõistes tavapäraselt emotsionaalsed, nõudes riigilt karmimaid karistusi. Kui abiandvad organisatsioonid kuulavad ohvri lugu, siis õigusemõistmise põhimõtete kohaselt tuleb ära kuulata mõlemad pooled. Emotsioonid peavad jääma tagaplaanile, õiguskaitseasutused ja kohus peavad koguma tõendeid ning seadusele tuginedes valima tõendatud teole vastava kriminaalmenetluse liigi ja karistusmeetmed. Alati ei ole kohtulahend kooskõlas emotsioonidest kantud avalikkuse õiglustundega.
Prokuratuuril kriminaalmenetluse juhina tuleb kaaluda, kas saata vägivallatseja üldmenetluses kohtu ette, mis tähendab nõrgemale poolele kohtusaalis avalikult esinedes sündmuste uuesti läbi elamist ehk sisuliselt taasohvristumist. Võib ka teha süüdlasele ettepaneku kokkuleppemenetluses läbirääkimiste alustamiseks ja karistuses kokkuleppe sõlmimiseks. Viimane ei kohusta ohvrit kohtusse ilmuma. Ekslik on arvamus, et kokkuleppemenetluses saavutatud karistus on alati kergem. Kokkuleppemenetluses saab kannatanu avaldada arvamust süüdistuse ja karistuse kohta ning karistus kujuneb vastavalt seadusele ja kohtupraktikale.
Karistuse mõistmisel tuleb arvestada vägivaldses suhtes olnud partnerite kooselu jätkumise võimalusega. Emotsionaalselt lähenedes võime ju küsida, millist tulevikku saab olla sellises kooselus, paraku on inimsuhted keerukad ning ei allu alati loogilistele järeldustele ja spetsialistide nõuannetele.
Õigusemõistmisel peame arvestama, et süüdlast karistades tuleb minimeerida selle bumerangina tagasijõudmine ohvri ja tema pereni. Sellistel juhtumitel menetlusotsuse vastuvõtmine on keerulisem, sest lisaks peresuhete säilimisele peame arvestama laste huvide ja turvalisusega. Sellistel puhkudel on võimalik karistuse ühe osana suunata süüdlane ka vastavasse sotsiaalprogrammi, mille läbimist jälgib kriminaalhooldaja ning tavaliselt jääb pere lastekaitsetöötaja vaatevälja.
Avalikkuse kriitikanooli on saanud seadusest tulenev võimalus lõpetada kriminaalmenetlus leppimisega, mis üldjuhul ei ole rakendatav süstemaatilises vägivallas. Otsuse lepitusmenetluse alustamiseks teeb prokuratuur ohvri ja süüdlase nõusolekul, kuid selle võimalikkust hindavad riiklikud lepitajad, kelleks on sotsiaalkindlustusameti ohvriabitöötajad. Lepitusmenetluses peavad prokurör ja riiklik lepitaja kontrollima, ega süüdlane pole ohvrit lepitusega nõustumisel survestanud. Lepitusmenetluses on oluline osa nendel kohustustel, mis süüdlane endale võtab, et taastuks ohvri turvalisus ja pere emotsionaalne heaolu. Kohustuste mittetäitmisel kriminaalmenetlus jätkub ja sellisel juhul saab juhtum lahenduse kohtusaalis.
Liiga vähe on selgitatud avalikkusele tingimisi vangistusest vabastamise tähendust, millega seoses võib jääda arusaam, et reaalse vangistuseta süüdlane pääseb kergemini.
Praktika näitab, et vägivallatseja pole üldjuhul patoloogiline jõhkard, vaid inimene, kes ei oska oma probleeme ja emotsioone kontrollida ega juhtida, ta on sisemiselt jõudnud tupikusse ning leidnud väljapääsu vägivallas lähedase isiku suhtes. Selliste teadmiste taustal on ekslik arvata, et ainuvõimalikuks vägivalla ravimise meetodiks on süüdistatava võimalikult pikaks ajaks ühiskonnast isoleerimine. Pigem mõjutab süüdimõistetut kriminaalhooldusele allutamine ja vastava sotsiaalprogrammi läbimine. Tuleb rõhutada, et iga teo taga peab nägema inimest ning valima, kas tõugata eksinu ühiskonnast välja või aidata tal paremana tagasi tulla.
Mida tõhusamalt on koordineeritud koostöö politsei, prokuratuuri, kriminaalhooldajate, meedikute, sotsiaaltöötajate, ohvriabitöötajate, naiste varjupaikade ja teiste abiandvate organisatsioonide vahel, seda paremad on tulemused nii vägivallaennetuses kui kannatanutele parima kaitse pakkumises.
Tartus keskeltläbi korra kvartalis peetavad perevägivallateemalised ümarlauad laiendavad koostööpartnerite teadmisi ning aitavad lahendada menetluslikke probleeme ja eriarvamusi, sest eesmärk on meil kõigil ühine – vähendada ühiskonnas vägivalda ja suurendada turvatunnet.


description: Kuigi võrkpallitreener Laimons Raudsepa leping Soome Võrkpalliliiduga lõppes 11. septembril, jätkab ta suusõnalisel kokkuleppel põhjanaabrite teise treenerina, legendaarse Vjatšeslav Platonovi parema käena. Raudsepp meenutab tusaselt 19.–21. augustit, mil Soome kohtus Eestiga.

title: Postimees 1994. aastal: Laimons Raudsepp meenutab Soome koondise külastuskäiku: mul oli Eesti pärast häbi

maintext:
-Sa saabusid esmakordselt koos Soome koondisega Eestisse ja teid ootas ees leige vastuvõtt. Kas sul oli Eesti pärast piinlik?
«Jah, oli küll. Ütlen otse, et mul oli häbi, kui Pärnu Rabahallis peetud teise mängu ajal püsisid mõned piirikohtunikud vaevu jalul. Kõik mängijad ja pealtvaatajad nägid seda pealt. Ka Eesti võrkpallijuhtidele ei saanud see märkamatuks jääda, aga nad ei võtnud asja parandamiseks midagi ette. See võib küll tunduda väikese asjana, aga nii kõrgetasemelisel kohtumisel ei tohiks midagi taolist aset leida.»
-Kirjanik August Gailit on öelnud, et meie, eestlased ei salli tippe, sest oleme lageda maa rahvas. Kas keegi heitis sulle ette, et istud Soome, mitte Eesti koondise treeneripingil?
«Jah, mulle öeldi see lausa välja.»
-Kes need teravmeelitsejad olid?
«Kohalikud Pärnu võrkpallurid, mehed, kellega ühes võistkonnas mänginud olen. Aga kahjuks olid nad purjus, selge peaga poleks nad ehk nii öelnud. Isegi ähvardati füüsilise jõu kasutamisega.»
15.10.1994


description: Reisilaeva Estonia appikutse rahvusvahelisel 16. raadiokanalil oli summutatud Hoglandi saarel asuva Vene sõjaväesaatja poolt, teatab Aftonbladet.

title: Postimees 1994. aastal: Vene sõjaväelased summutasid Estonia appikutse

maintext:
Ajaleht viitab rahvusvahelise uurimiskomisjoni liikmele Heimo Iivonenile, kelle sõnul takistas Hoglandil asuv Vene sõjaväesaatja hädakutsungil kohale jõudmast.
Vene raadiosaatja on septembrist häirinud raadiosidet Soome lõunarannikul. Ka ööl, mil Estonia uppus, saatja töötas ja blokeeris hädakutsungisageduse.
Seepärast oli Estonia appikutsest arusaamine raskendatud.
«Esimene appikutse, mida Silja Symphoni peal kuuldi, mattus osaliselt Hoglandilt tulevasse Vene kandesagedusse. Hiljem sai Estonia ühenduse Silja Europaga. Viivitus kestis kolm minutit,» ütles Iivonen.
Hoglandi saar on Venemaa suletud sõjaväeala. Seepärast ei saa Soome võimud segaja töö lõpetamiseks midagi otsest ette võtta.
Iivoneni järgi võib Hoglandi saatja jätkuval segamistegevusel olla kaks põhjust: «Probleem on selles, et saatja jäetakse tööle. See kas on korrast ära, nii et seda ei saa välja lülitada, või on selle kasutajad lohakad, nõnda, et saatja jääb kanalile. Jäetakse lihtsalt vajutamata nupule, mis saatja välja lülitab.»
Kanal, mida segati, on VHF 16, üldine hädakutsungikanal. Kõik Soome rannikul ja samuti Soome lahel, Läänemerel ja Botnia lahel sõitvatel laevadel olevad raadiojaamad on pidevalt häälestatud VHF 16le.
19.10.1994


authors:
Valeri Lõõnik
Endine Kohtunik

description: Riigikogu õiguskomisjon on päevakorda võtnud Dmitri Dmitrijevi juhtumi, kes pärast Keskerakonna seminarilt sõiduautoga lahkumist ja liiklusõnnetuse toimumist, eitas sündmuskohale saabunud politseinikele alkoholi tarvitamist enne liiklusõnnetust, kirjutab pensionär ja endine kohtunik Valeri Lõõnik.

title: Valeri Lõõnik: õigusemõistmise valukohtadest Dmitri Dmitrijevi juhtumi näitel

maintext:
Selline trikk kuni nimetatud situatsiooni kriminaliseerimiseni päästab mootorsõiduki juhi kriminaalvastutusele võtmisest, sest lõpplahenduseks on ainult väärteo korras karistamine. Komisjoni eesmärk on tulevikus sellised juhtumid kriminaliseerida.
Mõni aasta tagasi redigeeriti karistusseadustikku, vähendamaks kriminaalkorras karistatuid, kuid dekriminaliseeritud kuriteo koosseisude asemele luuakse uued kuriteo koosseisud. Lähitulevikus kujuneb aktuaalseks teemaks nn roolijoodikute rangem karistamine, kelle süül toimunud liiklusõnnetusega tekitati kannatanule rasked kehavigastused või tagajärjeks oli kannatanu surm. Püüan pakkuda praktilisi meetmeid roolijoodikute toimepandud tegude ennetamiseks.
Dmitrijevi juhtum
Räägime nn Dmitrijevi juhtumi näitel. Oletame, et kohtueelse menetluse käigus tunnistab kuriteos kahtlustatav juht, et pärast liiklusõnnetust ta tõesti tarvitas alkoholi ja kriminaalasi saadetakse kas kokkuleppe või üldmenetluse korras kohtusse.
Kohtuistungil ta end süüdi ei tunnista ja selgitab, et kodus oli pikki kuid aega mõelda selle liiklusõnnetuse asjaoludele ja leiab, et tegelikult tarvitas ta alkoholi enne sõidukiga sõitma hakkamist. Tekib hoopis uus olukord, sest kahtlustatava uute ütluste kohaselt on tegu kvalifitseeritav teise kuriteo koosseisu järgi.
Seega kohtusse saadetud kriminaalasi olemasolevate tõenditega ei saa realiseeruda ja saavutatud kokkuleppemenetlus on nurjunud. Kuna üldmenetluses olevat kriminaalasja enam kohtueelsele uurimisele tagastada ei saa, peab prokurör taotlema kohtult menetluse lõpetamist.
Sõiduki joobes juhtimise kuriteo koosseisu tõendab põhiliselt alkomeetri näit ja teised vajalikud tõendid. Saan aru, et tulevikus püütakse alkoholi tarvitamise fakti pärast liiklusõnnetust tuvastada eksperdi arvamuse alusel. Eksperdi arvamus on ainult üks tõenditest ja mina küll ei kujuta ette, kuidas eksperdil on võimalik 100-protsendiselt väita, et juht tarvitas alkoholi pärast liiklusõnnetust.
Kui ka muude kogutud tõenditega ei ole võimalik istungil kohtualuse ütlusi ümber lükata, siis kohtueelse menetleja kogutud tõendid lähevad vett vedama ja isikut ei saa isegi väärteo korras karistada. Tegelikult ei olegi tuvastatav, kas juht tarvitas alkoholi enne liiklusõnnetust või pärast liiklusõnnetust.
Menetlemine
Kohtunikuna töötades menetlesin ma viis aastat liikluses aset leidnud kuri- ja väärtegusid. Selle aja jooksul ei laekunud ühtegi väärteo materjali, kus väärteo kirjeldusest oleks tuvastatud mootorsõiduki juht, kes tarvitas alkoholi pärast liiklusõnnetust. Milleks ajada õigusemõistmist väga keeruliseks ja raisata kohtueelse uurimise ajal uurijate tööaega ja raha.
Kohtupraktika näitab, et isegi kohtusse saadetavate II astme kuritegude kohtueelne menetlemine võtab üle kuue kuu, kuigi toimikus kogutud dokumentide hulk piirdub 40-50 lehega. Uurimisega tegelevad inspektorid kinnitavad, et töötajaid on vähe ja menetluses olevate kriminaalasjade arv on väga suur.
Komisjon peaks analüüsima politseis olemasolevaid andmeid riigikogu liikme Dmitrijevi näite varal politsei registrites olevaid fakte ja seejärel otsustama samalaadsete tegude kriminaliseerimist.
Seadustik kohustab väärteoasjades karistuse langetamist kahe kuu jooksul pärast väärteo tuvastamist. Saadud karistuse mõju süüdlasele on palju efektiivsem ja operatiivsem kui kriminaalasja menetlemisele järgnev kohtulik karistus. Väga sageli saab kriminaalasjas süüdistatav lõpliku otsuse enda kohta teada alles mitme aasta jooksul.
Minu kui endise kohtuniku arvates ei ole vaja iga uue situatsiooni tekkimisel uut kuriteo koosseisu leiutada. Väärteo korras karistamise võimalus on olemas ja sellest piisaks. Kohtupraktika näitab sedagi, et vahel on väärteo eest mõistetav karistus palju rangem kui kriminaalkuriteo eest.
Näide
Esitan veel ühe näite. Aastaid tagasi oli minu menetluses kriminaalasi veterinaarameti peaarsti asetäitja vastu, keda süüdistati altkäemaksu võtmises. Süüdistusakti lisas oli ka tunnistajate nimekiri, kuid toimikutest ei leidnud ühtegi tunnistaja ülekuulamise protokolli, küll aga tuvastasin kriminaalasjast eraldamise määruse.
Kohtu arhiivis leidsin põhikriminaalasjast eraldatud kriminaalasja ja selle kriminaalasja materjalidest oli kättesaadav ka kahtlustatavate nimekiri, kelle suhtes oli kriminaalasja menetlus lõpetatud seetõttu, et nad tunnistasid end süüdi altkäemaksu andmises või vahendamises. Nad nõustusid tasuma riigituludesse teatud summa ja selle summa tasumise puhul lõpetati nende suhtes kriminaalmenetlus avaliku huvi puudumise tõttu. Vastutasuks pidid endised kahtlustatavad kohtuistungil juba tunnistajatena andma ütlusi peaarsti asetäitja kui peamise süüdistatava vastu.
Süüdistatava kaitsja esitas kohtule taotluse prokurör taandada, sest too on kahtlustatavad suvaliselt ümber kvalifitseerinud tunnistajateks. Kohus rahuldas kaitsja taotluse prokuröri taandamiseks. Järgmisel istungil tegi uus prokurör kohtule ettepaneku kohtuniku taandada, kuid rahvakohtunikud jätsid taotluse rahuldamata.
Juhul kui kohus oleks endised kahtlustatavad kohtuistungil üle kuulanud tunnistajatena ja nad oleksid keeldunud ütluste andmistest, oleks kohus pidanud tegema ettepaneku nende suhtes kriminaalasi algatada. Seda poleks teha saanud, sest kohtueelsel uurimisel kuulati neid üle kahtlustatavatena, mitte tunnistajatena.
Mitu advokaati on mulle ütelnud, et selline menetlusviis, kus kuriteos kahtlustatav kutsutakse politseisse ülekuulamisele hoopis tunnistaja rollis, on toimunud juba aastaid. Nendel juhtumitel tunnistajana kutsutud isik on kohustatud andma ütlusi. Keeldumisel saab nende suhtes alustada kriminaalmenetlust ütlustest andmise keeldumises. Isik ei saa sel juhul kasutada ka kaitsja abi.
Mingi aeg hiljem kutsutakse sama isik ülekuulamisele juba kahtlustatavana ja ta peab kinnitama oma varem antud ütlusi. Kui ta keeldub ütlusi andmast, saab uurija koos prokuröriga varem tunnistajana antud ütlusi kasutada kui ühte teda süüstavat tõendit.
Kriminaalmenetluse seadustik annab täpse formuleeringu nii tunnistaja kui ka kahtlustatava kohta ja sellest peab lähtuma. Tunnistaja on ikkagi isik, kes on midagi näinud või kuulnud toimepandud süüteost ja kahtlustatav on isik, keda kahtlustatakse mingi süüteo toimepanemises.


description: Eesti ettevõtjate mainepositsioon ühiskonnas ei ole just kadestamisväärne. Ometi on just ettevõtja see, kellelt oodatakse, et ta looks rikkust, mida temalt ära võtta ja teistele ühiskonnas lugupeetud sektoritele ringi jagada saaks, kirjutab ettevõtja Viive Aasma.

title: Viive Aasma: Eesti ettevõtjaid ei ole põhjust kadestada

maintext:
Eestis ei ole kombeks oma ettevõtjaid väärtustada. Hiljuti meie seast lahkunud ettevõtluskõrgkooli EBS asutaja Madis Habakuk juhtis tähelepanu asjaolule, et raamatus «Sajandi sada Eesti suurkuju» ei nimetatud möödunud sajandi mõjukaimate, lugupeetuimate ja hinnatuimate inimeste seas mitte ühtegi ettevõtjat. Samas teiste riikide «Who is Who» teatmikud tutvustavad umbes 20 protsendi ulatuses ka ärimehi.
Ettevõtja on üldise arvamuse kohaselt rikas, aga rikas on Eestis olnud läbi aegade vaid võõramaalane. Küllap on rahva alateadvuses, et rikas ärimees on justkui võõramaalane ja seega paha. Ka Eesti Vabariigi aastapäeva vastuvõttudel ja roosiaia pidudel jalutavad lugupeetud kutsutud külalistena ringi peamiselt poliitikud, kultuuriinimesed ja mittetulundussektori esindajad. Ärimehi on väärtustatud väljavalitute seas vaid käputäis.
Seega – Eesti ettevõtjate mainepositsioon ühiskonnas ei ole just kadestamisväärne. Ometi on just ettevõtja see, kellelt oodatakse, et ta looks rikkust, mida temalt ära võtta ja teistele ühiskonnas lugupeetud sektoritele ringi jagada saaks. Ei Eesti riik ega kultuur saaks eksisteerida ilma ettevõtlusest kogutud maksudeta; ei oleks sportlastel sponsoreid ega poliitikutel riiki, mida juhtida; ühiskonna nõrgemate toetamisest rääkimata. Mõned loomeinimesed ei häbene maksumaksjate kulul endale lihtsalt palka küsida, kohustustevabalt. Küllap vääriks tunnustust ka need ettevõtjad, tänu kelle majanduslikule mõtlemisele ja ettevõtlikkusele need loojad, teadlased, poliitikud ja kultuuriinimesed sajandi mõjukaimate nimekirja pääsevad.
Ahastust tekitav palgapäev
Milliseid emotsioone tekitab teis sõna «palgapäev»? Muidugi positiivseid – see on üks tore päev kord kuus, kui pangakontole potsatab mingi summa raha, mida saab oma äranägemise järgi kasutama hakata. Aga ettevõtjale võib see sõna tekitada hoopis teistsuguseid emotsioone. Sattusin masu ajal külla väikeettevõtjale, kel oli parajasti ahastav stress sellepärast, et paari päeva pärast oli tal palgapäev. Ehk tema jaoks siis päev, mil ta pidi maksma välja lubatud palgad mitmekümnele inimesele, aga pangakonto oli tühi, sest lepingutekohased laekumised olid koostööpartneritelt veel saabumata ja seis ebaselge. Ettevõtjale ei garanteeri keegi palgapäeva kui toredat sündmust. Ebaõnnestumisel on ta üksi oma muredega, sest tema võttis riske, kuid edu korral loodavad kõik tükikese kasumist saada.
Muidugi ei ole kõigi inimeste elus palgapäevi, sest kui ei ole töökohta, siis ei saa ka palka, ja see on kurb. Sellest hullem on see, kui inimene käib tööl, aga kuu lõpus palka ei saa, sest ettevõtmine luhtus. Kuid sellest veelgi hullem on käia iga päev tööl, mitte saada palka, ja samas maksta iga kuu veel raha peale, et teised inimesed saaks neile lubatud palgad kätte. Just selline võib olla ettevõtja reaalsus rasketel aegadel.
Saadetud teiselt planeedilt
Kui Eesti majandus piisavalt ei õitse ja palk võiks olla kopsakam, siis on kombeks vibutada näppu ettevõtjate suunas. Öeldakse, et nad võiks tulla oma mugavustsoonist välja, võtta rohkem riske, luua innovaatilisi töökohti, sihtida kõrgemale ja kaugemale. Justnagu oleks see iseenesest mõistetav, et teistele inimestele huvitavate, isiksust arendavate, tervistsäästvate ja suurepalgaliste töökohate loomine on ettevõtjate püha kohustus.
Kas ikka on? Kes üldse on need ettevõtjad, kellelt me seda kõike kõhklemata eeldame? Kas nad kamandati siia teiselt planeedilt meile meelepäraseid töökohti looma? Sugugi mitte; meie ettevõtjad on tavalised inimesed meie endi seast, kellega me kunagi liivakastis koos mängisime või koolipinki nühkisime. Nad ei ole ka «pahad võõramaalased».
Neil lihtsalt jätkus riskijulgust võtta vastutus ja luua iseendale ja ka paljudele teistele inimestele töökohti. Neist igaühe asemel võiks täna olla ka see inimene, kes neilt täna «inimväärsemat palka» ja ägedamat töökohta nõuab, või see poliitik, kes ettevõtja tegevusele karmimat kontrolli seab kui iseenda rahakulutustele.
Ole ise ettevõtlik
Ärme unusta, et ükski seadus ei käsi kellelgi hakata ettevõtjaks ega luua teistele töökohti. Need inimesed, kes seda teevad, teevad seda vabatahtlikult ja enamik suure vastutustunde ja entusiasmiga, pannes mängu oma enda tervise ja hingerahu. Tegutsevaid ettevõtjaid on meie seas vaid umbes 5 protsenti ja neist 85 protsenti on väikeettevõtjaid.
Hea, et nüüd on vähemalt üks päev aastas, ettevõtja päev, mil on võimalik kõigile meelde tuletada: kui teile ei meeldi teie töökoht või madalalt lendav Eesti ettevõtja, siis keegi ei keela teil endal mugavustsoonist välja tulla ja ettevõtjaks hakata. Looge endale ise rahuldustpakkuv töökoht; veelgi enam – tehke seda ka teistele. Vahel võiks ju vibutada näppu ka nende inimeste suunas, kes passiivselt eeldavad, et keegi ettevõtlik nende elu huvitavaks teeks.
Loomulikult oleks tore, kui Eesti ettevõtjad pingutaksid veelgi rohkem ja suudaks pakkuda ägedaid väljakutseid kõigile. Kuid me ei tohi nende inimeste pingutust võtta kui iseenesest loomulikku asja. Ettevõtjad on need, kelle tegude kaudu luuakse reaalseid väärtusi, töökohti ja raha; seda ka ringijagamiseks. Oleks tore, kui lõpuks ka ettevõtjate panust Eesti riigi arengusse märgataks ja raamatus «21. sajandi Eesti suurkujud» mainitaks ka mõnda tublit ettevõtjat kui ühiskonna edu tegelikku mõjutajat.


description: Viimased kaks nädalat on Vene meedias levinud ärevaid sõnumeid. Nii üleriigilised kui ka regionaalsed lehed kirjutavad ja telekanalid teevad süžeesid sõjaaja leivanormi kehtestamisest, pommivarjendite ehitamisest suurtes linnades, sõjaväeõppustest Venemaa läänepiiril. Lisaks tuli uudis, et võimud soovitavad riigiteenistujatel välismaal elavad sugulased ära tuua. Kõige selle taustaks on teravnenud suhted läänega. Vägisi võib tekkida tunne, et maailm on teel tagasi sinna, kus ta oli aastakümnete eest . Õnneks valmistutakse sõjaks siiski vaid idanaabri meedias.

title: Taavi Minnik: uue ida-lääne vastasseisu võidab lääs

maintext:
Loomulikult on Venemaa juhtkonna retoorika muutunud järsemaks, kuid vähemalt nende käitumist Süüria kõnelustel ja plutooniumiultimaatumi seadmisel on viimasel kahel nädalal eelkõige motiveerinud kaks tegurit. Esiteks on see viimane süljelarakas välispoliitikas saamatu ja inertse Obama presidendiadministratsiooni näkku. Teiseks demonstreeritakse sellega oma riigi kodanikele, et tänapäeva Venemaa juhid on valmis tõstma panuseid.
Maailmas pole praegu teist riiki peale Venemaa, kus palavikuliselt parafraseeritaks Schicklgruberit: emba-kumba, kas Venemaa tõuseb maailmas üheks juhtivaks deržaavaks või kaob riigina üldse. Ja tavainimesed peavad loomulikult selle nimel valmis olema ohverdusteks. Eelkõige omaenda isiklikku heaolu ohverdamiseks.
Riiklik propagandamasin kutsub inimesi üles trotsima askeetlikke olusid, hallust ning igapäevaseid alandusi, mis on Vene elu lahutamatu reaalsus, kui oled sündinud siia ilma reisima platskaardiga, mitte eralennukis. Marx kirjutas kunagi, et ajalugu kordub kõigepealt tragöödia ja siis farsina. Tundub, et tänapäeva Venemaal kordab ta ennast farsina.
Riik pumpab maa seest merede kaupa naftat ja gaasi, ehitab uusi Iskander-Me, kuid samal ajal ei jätku ravimeid suhkruhaigetele, HIV-positiivsetele ja vähihaigetele. Kui vaadata Runetti ehk venekeelset internetiruumi, siis on seal viimase kahe aasta vältel õitsele löönud foorumid, kus nüüd juba kümned tuhanded venemaalased pakuvad sadade tuhandete eurode eest müügiks oma neeru. Seda loetelu võib jätkata. Kavalad vaenlased raja taga värisevad, kuid kus on saapad ja palitu?
Uue külma sõja peamiseks tandriks on muudetud meedia, ja kui vaadata Vene riigimeedia transleeritavat narratiivi, siis ühel pool on õitsev ida ja teisel pool närbuv lääs. Kuid näiteks hiljuti lahkunud Iisraeli riigimees Shimon Peres on kirjeldanud üht oma jutuajamist Vladimir Putiniga, mille käigus Peres lausus, et Ameerika võidab uue vastasseisu hoolimata sellest, mida teeb Venemaa. «Miks?» küsis Putin. «Sest nemad on õnnelikud, aga teie mitte,» vastas Peres.


authors:
Sirje Kiin
Kirjandusteadlane
Vabaerakond

description: President Ilvese ametisse astumisel võeti teda vastu ülikõrgete, ent ebarealistlike ootustega, mistõttu on üsna loomulik, et toetus aja jooksul kahanes. Kirjandusteadlane Sirje Kiin (Vabaerakond) mõtiskleb, millest võis tulla lõhe ootuste ja tegelikkuse vahel.

title: Sirje Kiin: Eesti ajakirjandusel jäi Ilvese tähenduse kohta kodutöö tegemata

maintext:
Ajalehed nurisesid ametist lahkunud presidendi väidetava madala reitingu ehk kehva usaldustoetuse üle. President Ilvese ametisse astumisel võeti teda vastu ülikõrgete, ent ebarealistlike ootustega, mistõttu on üsna loomulik asjade käik, et toetus aja jooksul kahanes, kuna rahva seas paistab ikka veel elavat ootus, et president oleks mitte ainult autoritaarne rahva isa, vaid ka politseinik, tuletõrjuja, lasteaiakasvataja ning sotsiaalabi jagaja. Siiski vajus Ilvese usaldusväärsus teisel ametiperioodil madalamaks kui eelkäijate oma. Mis võisid olla ootuste ja tegelikkuse vahelise lõhe põhjused?
Uus meedia tõi presidendi elevandiluutornist alla
Esmalt peame silmas, et elame täiesti teistsugusel infoajastul kui kümme aastat tagasi, kus sotsiaalmeedia (Facebook, Twitter, Instagram jne) oli poliitika argipäevas olematu ning kus puudus üleilmne ööpäevaringne uudistetsükli karussell. Kas kujutleksime president Rüütlit hilisõhtul inglise keeles midagi vaimukat säutsumas laia maailma poliitikuile või president Meri osalemas rock-kontsertidel? Uue meedia aktiivne ja tõhus kasutus tõi president Ilvese poliitika elevandiluutornist alla meie kõigi käe- ja sõnaulatusse. President tuli esimest korda rahva keskele. Ta tuli raamatute ja plaatide esitlustele, näituste ja hoonete avamistele, mulgi päevadele ja paljudele konverentsidele. Aga ka maailma areenile, tehes suures pildis nähtavaks mitte ainult Ilvese enda värvika persooni, vaid ka terve Eesti. See oligi üks Ilvese presidendirolli peamisi eesmärke: teha Eesti suuremaks ja nähtavamaks, olla osa lahendusest, mitte olla probleem.
Vanamoodne nägemus presidendilossi kõrgel rõdul väärikalt lehvitavast rahva isast ei vasta tänapäeva poliitika ja infoajastu vajadustele ega toimemehhanismidele. Sündmused toimuvad mitte nädalaid venivas aegrelees ega paberlehtede «tule eile meile» tsüklis, vaid siin ja kohe online'is, mistap ka reageerida on vaja siin ja kohemaid. Muidugi juhtub kiiresti välkreageerides rohkem vigu, kui juhtuks aastas vaid kaks korda nõunike poolt üliviimistletud kõnet pidades. Vigu juhtus ka Ilvesel, aga need ei kahanda tema üldist uudset rolli Eesti ja Euroopa poliitikas.
Rahvusvaheline tunnustus Ilvesele
Ilvese sihikindlust ja tulemuslikkust Eesti julgeoleku kindlustamisel on tunnustanud paljud rahvusvahelised poliitikud ja ajakirjanikud.
Carl Bildt:
«Oma ametiaastate jooksul on president Ilves teinud Eesti suuremaks ja palju olulisemaks maailma liidrite silmis, kes vastasel korral ei oleks vast huvitunud ei Eestist ega kogu meie regioonist. /---/ Väikesele riigile on kasulik, kui tal on suur president.»
Edward Lucas:
«Ta ei ole mitte üksnes ainus riigipea, kes oskab arvutit parandada, ta on ka ainus riigipea, kes suudab rääkida mõistlikku juttu sel teemal, mida nimetame koondmõistega «küber-». E-Eestil ei oleks saanud olla paremat e-saadikut. Ta on pea kõigist selle piirkonna poliitikutest väga erinev. Ta ei ole ülespuhutud ega ebalev, ei liiga ametlik, jäik ega kättesaamatu. Talle meeldivad uued asjad ja uued väljakutsed. Ta on soe ja tähelepanelik võõrustaja, nii Kadriorus kui ka oma armastatud talus. Ta suudab luua kiiresti usaldusliku vahekorra maailma liidritega, kas või näiteks George W. Bushiga võsalõikuritest rääkides.»
Välisminister Jürgen Ligi:
«THI aega tuleks meenutada tema hoiakute, mitte kollaste pealkirjade järgi. Toe järgi demokraatlikule kontrollile riigikaitses esimesena. See võimaldas lõpetada süsteemis kodusõja ja seaduserikkumised, liikuma hakata informatsioonil ja ära liikuda inimestel, kehtestada regulatsioonid, mis poliitiliste intriigide tõttu puudusid. 2006. alustatu on taganud riigikaitses 10 aastat koostööd ja arengut.»
Tabava kujundi Ilvese rollist esitas kirjanik Justin Petrone (Eestis elav ameeriklane), kes arvas, et Ilvesest on juba kujunenud uus rahvaluule tegelane:
«Ta oli mõlemat: minevik ja tulevik nagu kaks ühes, (noorte jaoks) rohkem nende moodi kui nende endi vanemad, uus poliitiline mütoloogia, mida iseloomustab kõige paremini mulgi kuues mees, kes istub metsas ning peab sotsiaalmeedias sõda, kaitsmaks oma armastatud emamaad.»
Muidugi leidus kohalikke mehi-naisi, kellele viinamarjad jäidki hapuks, kuid kultuurisõbralikumat-lugenumat-osalevamat, oma sagedase kohaloluga kultuurisündmusi väärtustavat presidenti kui Ilves on raske ette kujutada. Paradoksaalselt võis just presidendi (folgi)rahva hulka tulek ja tema rõhutatult argine olek (säutsumine, enekate tegemine, rokkimine, ohkamine, nätsu närimine, istumine-astumine) olla midagi, mis pani teda võõrastama puritaanlikumad inimesed, kes eelistanuks kont-kõhus karmi rahvaisa. Vabailma noortele sobis ta hästi. Semutsemisel on oma hind: kui asi läheb tõsiseks, ei võeta sind enam suure autoriteedina.
Eestis ei saadud aru Ilvese tähendusest meie tulevikule
Lõpuks aga peamine vastuolu presidendi ja meedia suhetes: igasugune suhtlemine on teatavasti kahepoolne akt. Eesti meedia aitas kogu presidendi institutsiooni usaldusväärsuse langemisele tublisti kaasa, kirjutades aastate kaupa pigem suurte pealkirjadega esileedi pisitoimetamistest, janunedes kollaseid uudiseid eraelust, samal ajal kui president Ilves pidas ajaloolisi poliitilisi kõnesid rahvusvahelistel foorumitel, mida Eesti meedia ei pannud kas üldse tähele või ei saanud mõhkugi aru nende kõnede ja tippkohtumiste tähendusest Eesti julgeolekule, mainele ja tulevikule. Mistap usalduse või pigem usaldamatuse hinne kolm miinus kuulub pigem Eesti meediale kui lahkuvale presidendile.
Eesti meedia kodutöö jäi Ilvese rolli ja tähenduse suhtes suures osas tegemata. Näiteks kui ilmusid Ilvese sisukad raamatud «Suurem Eesti» 2011 ja «Omal häälel» 2012, mis sisaldasid visiooniga kõnesid ja usutlusi mitte ainult Eesti, vaid kogu Euroopa ja maailmapoliitika arengute suhtes, mis pälvisid tähelepanu ning jätkuvat imetlust rahvusvahelises meedias, ei vaevunud Eesti ajakirjandus neid isegi mitte kõneväärseks pidama.
President Ilves ei salli rumalust ning harimatust ning näitas seda ka välja, solvudes ja solvates ajakirjanikke, kui need ei seisnud oma ameti kõrgusel. Veel sagedamini tegi seda Lennart Meri, aga see on nüüdseks paljudel meelest läinud. Et Ilvese ja meedia suhted polnud ideaalsed, selles on oma osa ka presidendikantselei avalike suhete pidajail või õigemini pidamatusel.
Pole siis ime, et äsja ametisse astunud uus president Kersti Kaljulaid, keda lähiringkonnad tunnevad kui kiiret ja head suhtlejat, on meediaga suhtlemisel olnud äärmiselt ettevaatlik ning napisõnaline. Loodame, et mõlemad pooled (presidendi institutsioon ja meedia) on võimelised õppima nii omaenda kui teineteise vigadest ja alustavad puhta(ma)lt lehelt: eristades olulist ebaolulisest ning keskendudes sellele, mis tugevdab Eesti riiki, rahvast ja julgeolekut.


description: Koos ajakirjanikuga mööda Rannamõisa teed Tabasalu poole sõites jäi mõni kilomeeter pärast Tallinna piiri teest paremale suunav teeviit «Tiskre elurajoon». Pöörasime sisse ja meie ees käis vilgas ehitustegevus. Kerkisid majade puitkarkassid, laoti kivimüüre, kaeti viilkatuseid, paigaldati aknaid ja kaevati kraave tehnovõrkudele.

title: Peeter Langovitsi tagasivaade: kerkib eliitrajoon

maintext:
Tiskre oli üks esimesi uusi elurajoone, mida hakati taasiseisvunud Eestis rajama. Projekti alustati 1994. aastal. Aasta hiljem kinnitatud detailplaneeringuga tegelesid arhitektid Riho Hürden ja Malle Meelak.
Kodumajagupp AS hakkas ainult eramutest koosnevat asumit ehitama Tallinna külje alla kunagise Tiskre kaluriküla kõrvale heinamaale 1996. aasta suvel. 100 hektari suurune maalapp paiknes Rannamõisa, Kakumäe lahe ja Tiskre oja vahel. Tasane ja merelähedane maa oli madal ning ehituse tarbeks täideti pinnast.
Merepinnast vaid poolteise meetri kõrgusel asuvatele kruntidele hakati ehitama kuni kolmekorruselisi maju, millel puudus n-ö klassikaline kelder. Tuli leppida soklikorruse keldriga. Üheperemaju plaaniti etappide kaupa ehitada kuni 200 perele. Koos kerkivate majadega, mida oli esialgu valikus kaheksa tüüpi, rajati igaühe juurde ka kõik vajalikud tehnovõrgud. Esimese hooga pidi valmima 28 maja.
Kui septembri viimasel päeval seal tiiru tegime, hakkas mitu ehitist juba ilmet võtma ning ehitaja lubas optimistlikult, et esimesed asukad saavad võtmed jõuludeks kätte. Maja tuli välja osta koos krundi ja kommunikatsioonidega. Seda said endale lubada vaid keskmisest oluliselt suurema sissetulekuga pered. Arvestades suhteliselt kõrgete kinnisvarahindadega, olidki esimesed sinna eluaseme soetajad eelkõige ärieliidist.
Soovijaid jätkus, sest Tiskret peeti siis eliitelurajooniks. Privaatsuse ja turvalisuse tagamiseks plaaniti piirata rajoon aiaga, sissesõidule seada tõkkepuu koos mehitatud valvega. Igati rahulik ja kompaktne elupaik. Lisaks meri ja samas kõrval kalameeste lemmik Tiskre oja. See kõik kuulus Tallinna Haabersti linnaossa haldusalasse.
Tänavatele valiti nimed ümbruskonna talude järgi. Pilku püüdis neist esimene, viide Taludevahe ja Kotleri tänavale. Mere poole jäi Roostiku tänav.


description: Üleeile tegi riigikohus otsuse, millega tühistati Õhtulehe ajakirjanikule Juhan Haraveele Harju maakohtu kohtuniku Merle Partsi määratud 600-eurone rahatrahv.

title: Joosep Värk: istungid avalikuks

maintext:
Praegusele ainsale juuraharidusega Eesti kohtureporterile Haraveele heitis kohus ette seda, et ta kirjutas lehes kohtuistungil räägitust, kuigi asja menetlenud Parts oli selle keelanud. Parts leidis, et see võib mõjutada tulevasi tunnistajaid. Riigikohus leidis, et Parts ei saanud sellist keeldu määrata ning seetõttu oli ka trahv kehtetu.
Selline otsus oli ajakirjandusele väga vajalik, sest üsna tihti on advokaatidel soov, et kohtumenetlused kuulutataks kinniseks. Partsi määratud trahvi kehtimajäämine oleks võinud kaitsjatele täiesti uue n-ö relvaarsenali avada. Õnneks nii ei läinud.
Kuid terminita «avalik kohtuistung» tuleks minu arvates lähemal ajal kindlasti ajakohastada, sest tehnoloogiline areng ei jäta vastupidiseks erilist võimalust. Näiteks olin mina see ajakirjanik, kes pidas Assar Pauluse esimesel kohtuistungil otseblogi. Täiesti jabur asi, mida kohtuistungil teha, mõtlevad ilmselt paljud õigusega seotud inimesed.
Seda leidis ka kohus ning keelas blogi ära. Täiesti mõttetult minu arvates, sest mis vahet on sellel, kas kõige uuem info ilmub nähtavale veebisaidi ülemises osas, nagu blogis, või kõige alumises osas, nagu reportaažis. Tegelikult oli toona minuga koos kohtusaalis istunud konkurentväljaande ajakirjanik oma veebilugudes minust detailsem ja kiirem, ent ära keelati minu tegevus, sest seda nimetati blogiks.
Hiljemgi olen selle blogi puhul kuulnud kõvasti aasimist. Kahjuks vaid sõna blogi, aga mitte selle juhtumi sisu kohta. Mulle on jäänud mulje, et peamiselt on aasimine ajendatud soovist ajakirjanduse tegevust ja avalikkuse huvi naeruvääristada, aga mitte sellest, et rääkida asja sisust.
Kriminaalmenetluse seadustik ütleb, et kohtuistungil toimuvat võib istungisaalis viibija talletada ainult kirjalikult. Muid vahendeid tohib kasutada üksnes vaid kohtu loal. Kui veel 2011. aastal, mil see seadusepügal vastu võeti, võis selline kord tunduda mõistlik, siis praegu tundub see mulle suhteliselt jabur.
Seda põhjusel, et vaid trükiajakirjandusel on mõistlik teha kohtusaalist n-ö ülekannet, aga kahjuks on see vorm minu kogemuse järgi kõige ebaadekvaatsem, sest suurt osa infost ja kontekstist ei ole võimalik edasi anda nii, et tavalugeja seda lugeda tahaks või suudaks. Raadiol ja eriti televisioonil oleks selles suhtes oluliselt suuremad šansid, kuid neil menetluse sisulist poolt talletada ei lasta.
Seetõttu tasukski mõelda kohtuistungi avalikkuse reeglite lõdvendamisele, sest see muudaks kohtupidamise jälgimise tavainimesel oluliselt aru- ja kättesaadavamaks. Usun, et selle abil oleks Eesti avalikkusel oluliselt parem ülevaade kohtupidamisest ning avalik õiglustunne arenenum.


description: Kui vähemalt pooled kahe lapse vanematest saaks ka kolmanda lapse, lõppeks rahvastiku kahanemine ja meil seisaks ees isegi väike juurdekasv. Kahe lapse barjääri ületamisega saaks iibeprobleem püsiva lahenduse, kirjutab haldusjuhtimise magister ja kolme lapse ema Lea Danilson-Järg.

title: Lea Danilson-Järg: sündimuse kasvuks on vaja ületada kahe lapse barjäär

maintext:
Pensioniprobleemide päevakorda tõusmisega on aktuaalseks muutunud ka järelkasvu teema. Eesti Ekspressis tõdes Annika Uudelepp (EE 21.09), et midagi tuleb ette võtta, sest muidu on meid saja aasta pärast alles vaid 600 000. Ta tõi välja ka mõned parandamist vajavad kitsaskohad, millega ta lapsevanemana on kokku puutunud. Kahtlemata vajavad väljatoodud probleemid tähelepanu, kuid rahvastiku taastetasandi saavutamine on sedavõrd suur väljakutse, et pelgalt pisiparanduste abil tulemuseni jõuda pole kindlasti võimalik. Iibeprobleemi tuum on vähelapselisus ning sündimuse suurenemiseks on eelkõige vaja praegusest kahe lapse barjäärist läbi murda. Selleks on aga vaja palju enamat kui see, mida me teeme ja teha kavatseme.
Olgu kohe alguses öeldud, et sündimust ei saa suurendada lastetutega sõitlemise teel, kuigi mõned seda tõsimeeli proovivad. Lastetuid naisi on meil umbes 10 protsenti ja neil on valdavalt tervislikud või muud väga isiklikud põhjused, mida ükski jutt ega abinõu muuta ei saa. Sageli elavad nad seda isegi väga raskelt üle, kuigi välja võivad näidata, justkui oleks nad rahul või et see on nende enda valik. Lastetute arv on kusjuures viimase poolsajandiga isegi kahanenud. Üle 85-aastaste naiste põlvkonnast jäi lastetuks koguni 14 protsenti.
Ühe lapsega jääb meil 27 protsenti naistest. Nendest umbes 60 protsenti on üksikemad. Enamikust ühe lapsega naistest ei ole meil seega samuti mingit õigust ega ka lootust rohkemat oodata.
Kõige enam, 41 protsenti on kahe lapsega naisi. Valdavalt on tegu peredega, kel juurdekasvuks justkui kõik eeltingimused täidetud. Neil on head suhted kaasaga, hea tervis ja nad armastavad lapsi (neil on neid juba kaks!). Kuid kahe lapsega nad piirduvadki. Ees oleks justkui barjäär, millest enamik peresid üle ei saa. Kolme lapseni jõuab vaid 15 protsenti. Kui vähemalt pooled kahe lapse vanematest saaks ka kolmanda lapse, lõppeks rahvastiku kahanemine ja meil seisaks ees isegi väike juurdekasv. Kahe lapse barjääri ületamisega saaks iibeprobleem püsiva lahenduse. Teades, et iibeprobleemi põhjuseks on miski, mis takistab saamast kolmandaid lapsi, tuleks selgeks teha, mis see konkreetselt on, ära muuta, ning probleem lahenekski.
Kuigi uuringuid on selles osas vähevõitu, saab siiski öelda, et peamine põhjus, miks kolmas laps jääb sündimata (kuigi teda sageli soovitakse), on see, et oma eluaseme ja sissetulekute juures ei pea enamik kahelapselisi peresid kolmanda lapse saamist võimalikuks. Teatud osa ei pea seda ka vajalikuks. Kahe lapse barjääri kõrvaldamiseks tuleks seega neile, kes juba soovivad kolmandat last, muuta see majanduslikult võimalikuks. Kes aga veel ei näe vajadust, neile tuleb anda põhjus. Võimaluse andmine hõlmaks eelkõige rahalist tuge ja/või maksusoodustusi. Oluline on, et tugi oleks kokkuvõttes piisavalt suur, et pere kasvades elukvaliteet ei halveneks vaid pigem paraneks.
Ka huvi tekitamiseks vähemalt kolme lapse vastu on riigil mitmeid võimalusi. Kui vanasti olid lapsed suurema sotsiaalse kindlustunde tekitajaks, siis tänases palgatöö maailmas on vastupidi. Tasakaalustavad meetmed paraku aga puuduvad. Lastega, eriti kui neid on rohkem kui üks-kaks, on karjääri ja töökoha säilimise riskid suuremad, pensioniks säästude kogumine raskem või lausa võimatu. Riigi võimuses on muuta lasterikaste vanemate elu kindlamaks kui on vähelapselistel. Mõned lihtsad näited. Pension 2/3 kuni maksimaalse määraga sõltumata eelnevast töötasust. Töötuks jäänud vanemale suuremad hüvitised, pikem hüvitise periood. Vähemalt kolme lapsega perede lastele tasuta huviringid ja lasteaed. Senisest pikem riigipoolne ravikindlustus kodusele vanemale.
Eelneva valguses vajaks praegune perepoliitika põhjalikku ülevaatamist, sest on liialt tööturu ja vähelapseliste naiste vajaduste keskne. Kuigi paljude emade elu on muutunud olemasolevate meetmete tõttu kergemaks, jääb põhieesmärk – sündimuse tõus taastetasemeni (keskmiselt 2,1 last naise kohta) –, siiski saavutamata. Võtame paljuski eeskuju Rootsilt, kuid nendegi lahendus pole ju ideaalne. Seal ollakse küll eesmärgile lähemal, kuid siiski mitte kohal. Soolist võrdõiguslikkust taga ajades panustame meiegi sellele, et leida naistele rohkem lastevaba aega, suunates laste eest hoolitsemist rohkem isadele ja lasteasutustele, et naised saaksid rohkem olla tööl ja vähem tööst eemal. Kuid praegust naiste ülikõrget tööhõivet arvestades ei ole emadel vaja juurde aega mitte töö tegemiseks, vaid laste eest hoolitsemiseks. Mida vähem on emal võimalust olla lastega koos, seda vähem on ta huvitatud kolmest ja enamast lapsest. Tema fookus on kusagil mujal ja ta tunneb, et rohkemaks pole tal lihtsalt aega ja jaksu. Ei tohi unustada, et kõik naised (aga ka mehed) pole ühesugused. Paljud teostaksid end meelsamini pere ja lastega tegeledes, kui nad seetõttu ühiskonna jaotusmehhanismidest välja ei langeks. Kui ühiskond hindab naist rohkem töötaja kui emana, kannatab ka laste kasvatamise ja lasterikkuse kuvand. Lühiajalises perspektiivis on tööturu- ja perepoliitika vahel terav vastuolu. Tuleb teha selge valik, kumb seada prioriteediks. Me ei pea kopeerima kellegi poolikuid lahendusi, kui meil on võimalus luua oma ja parem. E-riigi loomisel saime sellega hakkama ja oleme nüüd ise teistele eeskujuks. Ka perepoliitika puhul on see võimalik.
Muidugi mõtlete te juba pikemat aega, mis kõik need muudatused maksavad, ja kust me selleks raha leiame. Rohkem lapsi tähendab igal juhul rohkem ülalpeetavaid ja suuremaid kulusid. Kui me kõik koos, ühiskonna ja maksumaksjatena ei suuda neid kulusid kanda, siis ammugi ei jõua pered neid kulusid iseseisvalt kanda, nagu me sündimuse tõusust rääkides sageli eeldame.
Üks võimalik viis lasterikkuse rahastamiseks oleks sotsiaalmaksu senisele kahele komponendile, ravikindlustusele ja pensionikindlustusele, kolmanda lisamine. Nimetagem seda siis näiteks tulevikukindlustusmaksuks või solidaarsusmaksuks. Selle abil saaks katta muudatusteks vajalikud kulud, mis oma olemuselt polegi niivõrd kulud, kuivõrd investeering lastesse ja seeläbi Eesti tulevikku. Uue komponendi maksumäära üle arutledes saab igaüks järele mõelda, kui palju on ta valmis Eesti kestmise eest välja käima. Tuletagem ühtlasi meelde, et meie esivanemad maksid meie helgema tuleviku eest ka oma eluga, mitte pelgalt rahas.
Maksutõus võiks siiski olla mõõdukas või sootuks ära jääda, kui õnnestuks olemasolevaid vahendeid otstarbekamalt kasutada. Eelkõige tasuks kaaluda Indrek Neivelti sõnul kilplase moodi teise pensionisambasse paigutatava nelja protsendi sotsiaalmaksu alternatiivina lasterikkusesse investeerimist. Vähemal määral vabaneks vahendeid ka näiteks vanemahüvitise ülemist piiri veidi allapoole tuues.
Igatsetud sündimuse kasv taastetasemeni on kokkuvõttes võimalik vaid siis, kui meil õnnestub saavutada ühiskondlik lepe, et lapsed ja lasterikkus ei ole pelgalt pere enda asi, vaid meie kõigi ühine huvi. Pensionäride ülalpidamisest võtavad praegu osa kõik maksumaksjad, sõltumata sellest, kas nende enda vanematel on võimalus pensioni saada või mitte. Kui oleme leppinud mõttega naabrimemmele-taadile pensioni maksmisest, ehk suudame leppida siis ka ideega naabrilaste ülalpidamisest? Tulevikus maksavad ju needsamad tänased lapsed omakorda meile pensioni, abistavad, hoolitsevad ja ravivad meid, ning seejuures räägivad meiega kaunis emakeeles.
* Kasutatud on statistikaameti 2011. a rahvaloenduse andmeid. Naiste jagunemine laste arvu järgi on arvutatud 46-aastaste naiste andmete põhjal.


description: Kätte on jõudnud sügis ning nagu varasematel aastatel, on hoo sisse saanud ka ettevõtlusnädal. Nagu igal aastal, alustasid ka sel sügisel kooliteed tuhanded eesti noored. Paljud neist pidid kevadel võtma vastu kaalukaid otsuseid, mõeldes oma tuleviku peale. Kas minna edasi õppima ning kui minna, siis kuhu ja mida, kirjutab kaubandus-tööstuskoja ettevõtlikkuse valdkonna projektijuht Liisi Hansen.

title: Liisi Hansen: varajane töökogemus aitab läbi elu

maintext:
Tänane töömaailm pakub mitmeid valikuvõimalusi ning selles orienteerumine ja teadlike valikute tegemine muutub üha keerukamaks.
Noorte teadlikkus töömaailmas toimuva kohta tagab paremad karjäärivalikud
Eelmise aasta riigikontrolli aastaraportis toodi välja, et Eestis oli nii tööhõivest kui õppetööst kõrvale jäänud tervelt 34 000 15–29-aastast noort. Kuigi nende hulka arvestati ka lapsehoolduspuhkusel olijad ning välismaale läinud noored, on see arv siiski suur.
Samal ajal kurdavad ettevõtjad tööjõu puuduse üle ning selle üle, et noortel ei ole tööharjumust ja elementaarset töödistsipliini. Kuidas aga muuta olukorda, kus noorte haridusvalikud ei oleks juhuslikud ning tööhõivest ja õppetööst kõrvalejäänute hulk poleks niivõrd suur?
Ühest vastust ja lihtsat lahendust nii komplekssele probleemile leida on kahtlemata keeruline. Küll aga aitab teadlikumate valikute tegemisele kaasa süsteemne ja praktiline karjääriõpe, mille loomulik osa võiks olla ka varajane tööeluga tutvumine ja töö harjutamine. Harjutamine mõtlemisega, et oma elu tuleb ise juhtida.
Noorte karjäärivalikuid mõjutavad paljud tegurid, kuid kahtlemata on üldhariduskoolides tehtaval karjääriõppel täita oluline roll – et noored suudaksid teha mõistlikke valikuid nii enda kui ühiskonna seisukohalt. Eesti Hariduse Infosüsteemi andmetel õpetati eelmisel õppeaastal kõigest 24 protsendil põhikoolidest ja 29 protsendil gümnaasiumides valikainena karjääriõpetust. See protsent võiks tulevikus kindlasti kõrgem olla, eriti vaadates meie haridussüsteemist ja tööhõivest kõrvale jäänud noorte hulka.
Praktiline õpe ettevõtjate ja koolide koostöös
Siin saab kaasa aidata ka paljuräägitud lõimitud õpe, mis aitab seostada õpitud teadmisi ja oskusi nii ühes õppeaines kui erinevate õppeainete vahel. Teadlikkust töömaailmas toimuva kohta saab lisaks karjääriõppe tundidele tõsta ka teistes ainetundides. Olulisel kohal on siin süsteemne ja eesmärgistatud kooli ja ettevõtjate koostöö. Õppekäigud ettevõtetesse, külalistunnid eri elualade esindajatelt, töövarjupäevad, õpilaste tööpraktika ettevõtetes – need on vaid mõned võimalused, mis aitavad noortel seostada koolis õpitud teoreetilisi teadmisi n-ö päriseluga ning aru saada, mida ootab temalt töömaailm ja kuidas selles edukas olla.
Kohalike ettevõtetega suhtlemine ja nende kaasamine õppeprotsessi võiks olla loomulik õppetöö osa. Sellist koostööd toetavaid algatusi ja programme on palju, olgu selleks siis kaubanduskoja koordineerimisel tegutsev koostöövõrgustik «Ettevõtlikkuse edendamiseks» või tänavu juba 10. aastapäeva pidav «Tagasi kooli». Ka praegu kestvast üle-eestilisest ettevõtlusnädala programmist võib leida mitu noorte ettevõtlikkust edendavat ning koolide ja ettevõtete koostööd soodustavat tegevust.
Laps tööle kaasa
Oluliseks mõjutajaks tööharjumuste kujundamisel on kindlasti ka lapsevanemad. Lisaks kodusele töökasvatusele saavad lapsevanemad panustada rääkides oma tööst ja näidates, mida nad tööl teevad. Miks ei võiks meilgi saada tavaks see, et ühel või paaril päeval aastas läheb laps tutvuma oma vanemate tööga ning jagab hiljem saadud teadmisi ja kogemust ka klassikaaslastega. Kõik see võiks toimuda süsteemselt põimituna muu koolis toimuva karjääriõpetusega.
Noorte töötamist puudutavat reegleid tuleks leevendada
Vähem oluline ei ole ka esimeste töökogemuste omandamine näiteks suvistel koolivaheaegadel. Täna kehtiv töölepingu seadus aga alaealistele töö pakkumist ei soodusta. Seda kinnitas ka kaubanduskoja liikmete seas tehtud küsitlus, millele vastas 170 ettevõtjat. Lisaks noorte vähesele töödistsipliinile tõid ettevõtjad peamiseks takistuseks noortele töö pakkumisel ranged piirangud seadusandluses.
Olukorra parandamiseks esitas kaubanduskoda selle aasta märtsis sotsiaalministeeriumile ettepanekud, mis leevendavad noorte töötamisele kehtivaid piiranguid. Hea on tõdeda, et nüüd on paljud ettepanekud jõudnud ka seaduseelnõusse. See omakorda annab noortele paremad võimalused töökogemusi omandada.
Oluline vastutus on siin kanda ka tööandjail. Noortele tuleks pakkuda jõukohast ja arendavat tööd ning teha seda seadusekuulekalt. Seeläbi kasvatame paremate teadmiste ja oskuste ning kõrgema teadlikkusega tööjõudu. Esimene töökogemus jääb noorele pikalt meelde ning loob vundamendi järgnevale tööelule. See on oluline investeering meie kõigi tuleviku nimel ning ettevõtjaid, kes seda mõistavad, tuleb ka tunnustada.
Väikeses riigis nagu Eesti, kus rahvastikuprognoosi järgi jääb tööl käivad inimesi aina vähemaks, on oluline iga inimene ja iga noor. Pingutusi ja koostööd meie noorte konkurentsivõime tõstmise nimel peaksid tegema kõik – nii kodu, kool, ettevõtjad kui ka ühiskond tervikuna.