description: See, et uue iPhone’i saab nüüd panna akvaariumisse ja salvestada videot kuldkalade elust ei tähenda, et sa seda peaksid tegema.

title: Soovitused juhuks, kui su veekindel iPhone vette kukub

maintext:
Apple’i uusim nutitelefon iPhone 7 ja 7 Plus on küll veekindlad, aga need on ehitatud nii, et peavad vastu mõningasele niiskusele, ent ei ole mõeldud veealuseks kasutamiseks, vahendas Läänlane CNN-i.
Need telefonid peaksid vastu pidama vähemalt ühe meetri sügavuses vees kuni 30 minutit, aga selle proovimine ei ole ametlikult soovitatav.
Kui siiski juhtub, et telefon saab märjaks, selleks on Apple’il soovitused, mida teha, et muuta kahjustused minimaalseks.
Esiteks ära tee telefoni märjaks meelega. Apple’i garantii ei kata endiselt veest tekkinud kahju. Ja Apple’i töötajad saavad teada, kui telefon on rikutud vee tõttu. Selleks on telefoni sisse peidetud pisike niiskusindikaator, mis muudab värvi, kui puutub kokku veega.
Teisi soovitusi loe Läänlasest.


description: Saaremaa tarbijate ühistu (STÜ) ja AS Kuressaare Sanatoorium sõlmisid üürilepingu spaahotellis Meri vabanenud kaubanduspinnale, millega võtab STÜ üle varem samades ruumides tegutsenud Liviko alkoholipoe.

title: Tuntud viinapoe asemel võtab koha sisse uus alkoholikauplus

maintext:
«Loodus tühja kohta ei salli,» ütles STÜ juhatuse esimees Kalle Koov Saarte Häälele.
Ettepanekuga kaaluda vabanevates ruumides oma alkoholipoe avamist pöördus Koovi sõnul STÜ poole Saaremaa Spa Hotellid, mille järel kaaluti ettepaneku plusse ja miinuseid ning otsus sündis suuresti vastutustundlikku kaubandustava silmas pidades.
«Miks siis mitte avada alkoholimüügile spetsialiseerunud kauplus meie Ranna A & O kõrval,» arvas Koov.
AS-i Kuressaare Sanatoorium juhatuse liikme Toivo Asti sõnade kohaselt on neil uuele tegijale suured ootused, sest hotellis pikemalt peatujatele on külastajate soovidele spetsialiseerunud kaupluse olemasolu vajalik.
Refereeritud artiklit saab täismahus lugeda Saarte Häälest.

fasttext_language: et


description: Iirimaalt Belfastist pärit mees pidi läbima kohtutee, kuna Tesco poekett süüdistas teda korduvates pettustes iseteeninduskassadega.

title: Selvekassa petmine läks mehele kalliks maksma

maintext:
«Miks ei ole Tallinna bussijaamas avalikku internetipunkti, et Tpilet.ee lehelt bussipileteid osta? Või miks ei ole need müstilised Tpileti iseteeninduskassad internetiga seotud, et sama hinnaga, mis tpilet.ee-s pileteid soetada? Juhtus lihtsalt nõnda, et enne teise linna sõitmist kadus kodus tehnilistel põhjustel internet ära ja bussijaama iseteeninduskassast piletit ostma hakates avastasin selle topeltkallimana, lisaks ei printinud see imemasin piletit välja ja pidin pöörduma infokassa pikka järjekorda, et probleemi selgitada. Kas tegu on bussijaama rahategemismasinatega?» küsib lugeja.
Uus trend Eestis – kassapidajatevaba aeg
Kui Taanis tuleb kohalikus poeketis Fötex juba ammu päeva lõpus ostjatel endil teha ära kassapidaja töö, siis nüüd on sama lahendus kasutusel ka ühes Eesti supermarketis.
Maxima langes kohalike pahameele tule alla
Nõmmekad kurdavad Maxima kaupluse üle, kus on sageli tekkinud pikki järjekordi ning segadust iseteeninduskassade kasutamisel. Maxima aga rõhutab, et konkreetse poe puhul on selvekassad sinna alles hiljuti toodud ning poe külastatavus aina suureneb.
Coop võtab kasutusele nutikassad
Kodumaiseid tarbijaühistuid koondav Coop Eesti võtab kasutusele uue põlvkonna iseostlemissüsteemi, mis Nutikassa nime all avatakse täna esimesena Tallinnas Raudalu Konsumis.
Valdav osa kaupmehi kassatšekkide mürgisust ei jälgi
Kuigi Eestis esimest korda läbi viidud laborianalüüs tõi välja nii need kaupmehed, kelle tšekkides esineb toksilisi aineid BPAd ja BPSi, kui ka need, kes kasutavad täiesti puhtaid termotšekke, siis üldiselt ettevõtted kemikaalide sisaldusele kviitungites tähelepanu ei pööra.
Poeketid rõhuvad kiirkassade asemel iseteenindusele
Balti jaama Selverisse on ilmunud kiirete ostude tegemiseks mõeldud ekspresskassa, mida enamik Eesti poekette on varem katsetanud, ent sellest loobunud.
Katse: uued kassad on kimpus vana probleemiga
Nüüdseks on kõigis Eesti suurimates poekettides selvekassad, viimasena sai oma esimesed iseteeninduskassad tööle Rimi, mõni aeg tagasi jõudsid need ka Konsumisse. Uusi kassasid katsetades aga selgus, et konkurentide selvekassasid kimbutavast probleemist pole ka uued tulijad pääsenud.
«Aktuaalne kaamera»: selvekassad tasuvad end ära üksnes suurtes kauplustes
Kuigi iseteeninduskassadega tehakse veel vaid veerand poe ostudest ning kauplusekettide sõnul on tegemist kuluka investeeringuga, tasub see end suuremates kauplustes ära.
Eesti ostjatele käib kiirkassa kasutamine üle mõistuse
Kuigi mitu Eesti poeketti on püüdnud tulla vastu paari kaubaga ostjatele ja teinud kiirkassasid, on nad olnud sunnitud nendest loobuma, sest nende kasutamine käib paljudele üle mõistuse.
Kas selvekassadel on pahupool?
Selveris käinud inimene pani tähele, kuidas kaks kaheldavas eas noorukit said osta selvekassast suitsupaki ilma, et keegi oleks nende dokumente kontrollinud.


description: Facebookis on küll ahvatlev jagada huvitavaid verstaposte oma elust, kuid need tasuks hoolega läbi mõelda, sest iga asja puhul ei pruugi see hea idee olla.

title: Kolm detaili, mida pole turvaline Facebookis jagada

maintext:
Pealtnäha ohutut infot jagades võid siiski oma andmed ja identiteedi ohtu panna, vahendab Independent. Seetõttu ära mingil juhul jaga sotsiaalmeedia võrgustikes pilte kolme järgneva asja kohta.
Juhiluba. Pole midagi hullu, kui jagad sotsiaalmeedias uudist, et said lõpuks juhiload kätte, kuid ole ettevaatlik, kuidas täpsemalt seda uudist teatad. Sellel on sinu pilt, sünniaeg ja dokumendi number, mis on sisuliselt iga identiteedivarga unistus.
Puhkuseplaanid või lennuki pardakaart. Kellelegi ei meeldi esmaspäeva hommikul Facebooki avada ning näha esimese asjana sinu pilte paradiisisaarest, samal ajal kui kohalikel ulub akna taga vali tuul. Kui kadedaks tegemine kõrvale jätta, siis tegelikult näitad selle info jagamisega, kui kauaks kodust eemal oled ning see teave võib silma jääda varastele. Lisaks annab ka pilt pardakaardist edasi palju isiklikke detaile.
Pangarekvisiidid. On ilmselge, et oma pangadetailide jagamine on lollus, kuid jagamata tasuks jätta ka pilt või kuvatõmmis oma esimesest palgatšekist uuel töökohal. 2014. aastal ilmus avalikkuse ette juhtum, mil vargad otsisid Instagramist infot märksõna #myfirstpaycheck (minu esimene palk – toim) alusel, et varastada inimeste pangadetaile ning luua võltstšekke. Sellega mõisteti 28 inimest süüdi identiteedivarguses.


description: Nädalavahetusel võttis Meie Maaga ühendust murelik Kuressaare Pika tänava elanik Roland, keda on juba pikemat aega seganud Kapteni kõrtsist tulev müra.

title: Kõrtsipeod ei lase magada

maintext:
Ta on pöördunud ka linnavalitsuse ja politsei poole, kuid suures plaanis pole ta murele lahendust leidnud. Roland elab Pikal tänaval üürnikuna alates maist, kuid tema sõnul on majaomanikule ja ümbruskaudsetele elanikele tekitanud lärm muret juba aastaid.
«Tegemist on siiski õigusrikkumisega. Osa Pika tänava elanike eluruumides on müra tase nii kõrge, et suhtlemiseks on vaja häält kõrgendada. Hetkel valitseb situatsioon, kus linn väidab, et asjaga saab tegeleda ainult politsei ning politsei esmane küsimus rikkumisest teadasaamisel on, et kas te linnavalitsuse poole olete pöördunud? Tundub, et me nagu ei elakski õigusriigis,» rääkis Roland.
Tema sõnul käib politsei väljakutse peale vaid ukse ees ja tõepoolest seal müra ei ole. Probleem on mehe sõnul selles, et lahti tehakse kõrtsi tagauks, mistõttu on häiritud ümberkaudsed elanikud.
Loe täispikka lugu ja linnavalitsuse ning kõrsti seisukohti Meie Maast.


description: Kestvusratsutamise maailma tähtsündmuseks oli tänavu 15.-18. septembrini Slovakkias Šamorinis toimunud maailmameistrivõistlused, mille lõpetasid maailma tippkonkurentsis esmakordselt kaks eestlast – Kairit Järv Baltimoril ning Heigo Rohtla Fatas Zanzibaaril. Võit läks nii individuaalselt kui võistkondlikult Hispaaniasse.

title: Kestvusratsutamise MM-il osales esmakordselt kaks Eesti ratsutajat

maintext:
Laupäev, 17. september oli eestlastele Slovakkias Šamorinis pikk ja emotsionaalne, aga mis peamine – õnnelik, sest esmakordselt lõpetasid kaks eestlast 160 km pikkuse MM-i raja.
Meie võistlejad alustasid laupäeva hommikul kell kuus pimedas ja vihma kuulutavas ilmas 133 võistluspaari hulgas Doonau kaldal. Viiest ringis koosnev rada oli peaasjalikult tasane, kuid erinevatel pinnastel. Lisaks eelülevaatusele tuli läbida 7 kohustuslikku veterinaarkontrolli, kus meie hobused Baltimor ja Fatas Zanzibaar said üldjoontes häid hindeid.
Võistluse tase oli väga kõrge ja võib öelda, et tegemist oli kestvusratsutamise nö täispaketiga, kus sai paraku näha nii suurt tragöödiat kui ülevoolavaid õnnepisaraid. Veterinaarkomisjoni rangust näitab fakt, et võistluse pidi katkestama tervelt 86 võistluspaari, neist 5 pärast finišijoone ületamist.
Võitjaks tuli kahekordse maailmameistri Maria Alvarez Pontoni abikaasa, 2015. a Euroopa meister (tiitel võideti samuti Šamorinis) Jaume Punti Dachs (47, ESP) hobusel Twyst Maison Blanche, kelle keskmiseks kiiruseks kujunes 23.605 km/h, sõidu aeg 06:46:42. Teine koht läks samuti Hispaaniasse Alex Luque Moralilehobusel Calandria PH, kes ületasid finišijoone veidi üle minuti pärast oma võistkonnakaaslast. Calandriale kuulus ka BEST CONDITION auhind, mis anti üle ülipidulikul lõpugalal. Kolmanda koha võttis Sh HH Nasser Bin H Al Khalifa Katarist hobusel Waterlea Dawn Treader ajaga 06:49:47.
Võistkondlikult domineerisid seekord Euroopa riigid – võidu võtsid tiitlikaitsjad Hispaanlased, kes just kaks nädalat tagasi Portugalis tulid Euroopa meistriteks juunioride ja noorte klassis. Teiseks sõitis end Prantsusmaa, kolmandaks Holland.
Ööpimeduses alustanud ja ka lõpetanud Kairit ja Heigo olid tulemuse üle üliõnnelikud nagu ka kogu Eesti meeskond, kes tegutses selle tulemuse nimel laupäeval üle kümne tunni. Meie sõitjate keskmiseks kiiruseks kujunes 15.406 Km/h. Võitjale kaotati umbes 3 ja pool tundi, kuid tegelikku kaotust meil ei olnud, oli vaid puhas rõõm ja suur kergendus.
Küsimusele, kas oleks ehk saanud veel paremat tulemust taotleda, vastas Heigo, kel oli mõningaid komplikatsioone eelviimases vet.kontrollis, järgmiselt: „Võib-olla küll, aga kas selle nimel oleks tasunud riskida? Tegelikult ei ole sellisel võistlusel enam vahet, kas sa oled 46-s või 36-s. Viimasele ringile läksime hämaras. Pidime minema Kairitiga koos, kuid Zanzibaari vaadeldi nii kaua, et meie startide vahe venis 7 min pikkuseks ja ma sain Baltimori kätte alles 10 km hiljem. Tähtis oli see, et lõpetasime ja tegime seda kenasti kahekesi koos. Emotsioonid on väga ülevad.“
Kairit võttis esimesena ette võistluskorraldajate ja oma meeskonna kiitmise. „See on siin ikka suurepärane koht, rajad olid kiired ja head ning ka oli ilm väga mõnus. Samamoodi oli meie tiim väga professionaalne ja ilma nendeta poleks see kõik nii positiivseks kujunenud.“
Kairit nentis, et head tulemused veterinaarkontrollis näitasid, et 15aastane täisvereline ruun Baltimor on jätkuvalt heas vormis ja oleks saanud sõita ka kiiremini. „Mul on hea meel, et meie hinded paranesid iga ringiga, ainuke probleem oli Baltimorile teise ringi järgne ülevaatus, kus ta käiku vaadeldi suure hoolega.“ Paraku arvas sportlane, et see on hobuse viimane suur tiitlivõistlus, kokku on ta käinud viiel rahvusvahelisel meistrivõistlusel.
Fatas Zanzibaarist ootab Heigo veel nii mõndagi, kuid tahaks kõigepealt nii endal kui hobusel lasta puhata. Heigo enda puhkus paraku väga pikaks ei kujune, sest 12. oktoobril osaleb ta Austraalias kestvusratsutamise võistlusel kohaliku hobusega.


description: Pühapäeval peeti Lanakenis Zangersheide kasvanduses tänavuse takistussõidu noorhobuste MM-i finaalsõidud, kus hobusega Wilander osales ka Hanno Ellermann.

title: Hanno Ellermann ja Wilander jõudsid noorhobuste MM-il finaali

maintext:
Hanno Ellermann osales tänavusel noorhobuste MM-il teatavasti kuueaastaste hobustega Jacoba Stud Fumosa ja Wilander, kellest viimasega pääses ka finaali, 40 parema hulka. Finaali tulemuseks jäi Peeter Viiardile kuuluva hobusega Wilander (Warrant/A Pikachu de Muze) üheksa karistuspunkti, mis andis 28. koha. Teatavasti jõudsid Ellermann ja Wilander samal võistlusel finaali ka mullu, siis 5-aastaste hobuste arvestuses.
Tänavu pääses ümberhüpetele 135 cm kõrguste takistustega parkuuris üheksa paari, kellest ümberhüpped lõpetas vigadeta vaid üks. Võitjaks krooniti iiri sporthobuse täkk Killossery Kaiden (Lux Z/Cruising), kellega võistles iirlane Gerard O`Neill. Teise tulemuse tegi KWPN ruun Fernando V (Zapatero VDL/Larino) Julian de Boeriga sadulas ning kolmas koht kuulus belgia soojaverelisele ruunale Kannabis van de Bucxtale (Contact van de Heffinck/Concorde), kellega ratsutas Thierry Goffinet.
Viieaastaste võitjaks krooniti KWPN täkk Garant, kes pärineb muide samast täkust, kui Wilander – Warrant. Sõitjaks oli hollandlane Willem Greve. Seitmeaastaste tiitli võitis Zangersheide mära Think Twice 111 Z (Toulon/Cassini I) Thierry Goffinetiga.


description: Pühapäeval lõppes Moskva lähistel Maxima ratsakeskuses peetud rahvusvaheliste takistussõidu võistluste sari Kesk-Euroopa liiga MK-etapiga, kus Gunnar Klettenberg ja Quote lõpetasid kuuenda kohaga.

title: Gunnar Klettenberg ja Quote lõpetasid Venemaal MK-etapi kuuendal kohal

maintext:
Maxima MK-etapil osales 26 võistluspaari Venemaalt, Eestist, Lätist, leedust ja Valgevenest. Ümberhüpetele pääses kuus sportlast, nende hulgas Gunnar Klettenberg hobusega Quote. Paraku tuli meie esimesena startinud sportlaspaaril ümberhüpetel üks takistus maha ja kuna konkurendid suutsid sealgi vigu vältida, tuli leppida kuuenda kohaga. Etapivõit jäi Venemaale, selle saavutas Venemaa takistussõitja Viktoria Krashevich hobusega Arinjo V. Teisel kohal lõpetasid Natalia Simonia ning Klen, kolmandal Mihail Shemshelev hobusega Haldor.
Rein Pill ja A Brok lõpetasid Grand Prix nelja karistuspunktiga, mis andis auhinnalise 11. koha. Põhisõidule eelnevalt jõudis aga Pill auhinnalisele kohale hobusega Alfons Ra, olles viies kõrgusel 140cm.
Järgmine Kesk-Euroopa MK-etapp peetase meie juures Tallinnas Saku Suurhallis. Pärast Moskva etappi on esikolmik mitteametlikel andmetel järgmine: juhib Maximas mitte võistelnud noor venelanna Maria Bibikova 55 punktiga, teiseks tõusis Natalia Simonia 45 punktiga, kolmas on poolakas Dawid Kubiak 43 punktiga.
Auhinnalisi kohti tuli sel nädalavahetusel veel teisteltki kõrgustelt. Neljapäeval toimus kõrgusel 140 cm sõit Tabel C arvestuspõhimõttel, kus Rein Pill ning A Brok jõudsid kolmandale positsioonile Natalia Simonia ja Kleni ning Vladimir Beletsky ja Rocketmani järel. Samal päeval saavutas Gunnar Klettenberg hobusega Hardcase kahefaasilises 130 cm sõidus puhta sooritusega auhinnalise kümnenda koha.
Reedel tegi eestlaste parima tulemuse Klettenberg, kes 145 cm kõrguses parkuuris saavutas Traffic`ga neljanda koha. Parima tulemuse tegid puhtusele ja kiirusele peetud parkuuris möödunud pühapäeval sarnasel kõrgusel peetud Grand Prix võitnud Anna Gromzina ja Pimlico. Pill ja A Brok lõpetasid selle sõidu nelja karistuspunktiga, samas oli Pill hobusega Alfons Ra viiendal kohal kõrgusel 135 cm.


title: Cannes’i festar: keskeakriis ja uued vidinad

maintext:
INIMVAHUKOORE KIHT MAAILMA REKLAAMIPEOL: Tänavusele Cannes’i reklaamifestivalile tegid oma palverännaku kaheksa inimhingede inseneri Eesti reklaamiagentuurist Zavod BBDO. Praeguseks on nad õnnelikult tagasi ja valmis jagama KesKus’i lugejatega muljeid, kas meil õnnestub lähitulevikus pääseda Dormeo madratsite, Arieli pesupulbri ja Vanishi puhastusvahendi reklaamipausiterrorist või mitte.
Igal aastal koguneb kiht inimvahukoort Prantsuse Rivierasse, kus toimub Cannes Lions International Festival of Creativity. See on maailma suurim ja tunnustatuim reklaami-, digi-, disaini- ja turundustippude kokkusaamine, mille käigus antakse välja maailma prestiižseimad reklaamiauhinnad – Kuldlõvid. Selle auhinna saamine on enam-vähem sama mis Oscari pälvimine filmitööstuses. Nädala jooksul kohtub üle 10 000 oma valdkonna tegija, et jagada auhindu möödunud aasta parimate reklaamide eest, arutada probleeme ja tulevikusuundi ning sõlmida uusi kontakte. Kohal on Hollywoodi staarid, reklaamigurud, diginohikud ja muud veidrikud.
Festivali pealispinnal paistab keskseks sündmuseks olevat reklaamikonkurss. Tegelikkuses peidab nädal endas palju enamat. Kokku on tuldud, et kuulata reklaamiala tunnustatud eestkõnelejate sõnavõtte ja arutelupaneelides diskussioone reklaami- ning turundusvalla trendide ja tulevikusuundade kohta. Lisaks reklaamigurudele esinesid sel aastal ka näiteks Iggy Pop, Gwyneth Paltrow ja Will Smith. Toimus hulganisti töötubasid, kus sai oma oskusi näidata ja arendada uusimaid loovus- ning koostöötehnikaid rakendades. Seda muidugi maailmatippude juhendamisel. Festivali territooriumil oli tohutu pind eraldatud tehnoloogia- ja digitööstuse nutikaimate lahenduste tutvustamiseks. Seekord sai muu hulgas proovida Samsungi parimaid virtuaalreaalsuse seadmeid, näha, kuidas arvuti loob hoomamatu hulga andmeid, analüüsides sinu isiklikku festivali-DNA-d, ja kogeda tehisintellekti loodud audiovisuaalset loomingut. Seda kõike on erakordselt palju.
1. lugu
Reklaamil on keskeakriis
SENITUNDMATUD TUULED: Zavod BBDO loovjuht Silvar Laasik käis ära Cannes’i mustas augus ja pani kiire, aga täpse diagnoosi.
Cannes’i festivaliga on täpselt samamoodi nagu enamiku tõeliselt suurte asjadega – olla osa sellest on ülimalt põnev ja vahetu kogemus, kuid parima pildi saad astudes paar sammu kaugemale ja vaadates kogu melule distantsilt. Kõigel, mis Cannes’is toimub, on justkui galaktiline mõõde. See on nagu tohutu kogus tähti väikeses aegruumis, mille keskel asub üüratu must auk, mis sind vääramatu jõuga enesesse tõmbab ja liikumises hoiab… Kas see on alkohol, Vahemere kuum öö või suurim kontsentratsioon loomingulisi ajusid – mine võta kinni.
Võidutööd keldris
Pole ime, et kasvõi lühiajaline viibimine sellises keskkonnas muudab suhtumist, mida pidada tavaliseks ja harjumuspäraseks – näiteks koperdada kogemata otsa sir John Hegartyle või ronida laval Gerry Grafiga voodisse karaoket laulma tundub kohapeal olles sama argine seik kui osta Vapianost pitsat või pakkuda bussis vanemale daamile istet. Selle esimese seigaga läks tõsiselt õnneks, et punase veini pokaal oli just tühjaks saanud, muidu oleks vist pidanud sir Hegartyle uue sinise pintsaku ostmise jaoks ühe neeru maha müüma.
Istudes Eestis reklaamiagentuuri kontoris, tundub Cannes eelkõige reklaamiauhindade võistlusena. Kohal viibides enam mitte niiväga. Või pigem üldse mitte. Aa… okei… mingid shortlist’id pandi välja ja kusagil jagati auhindu. No homme vaatan. Või siis ülehomme…
Kui esimesel hetkel tundub imelik, et võidutööd on pagendatud keldrisse, samas kui Lilli Jahilo kleidiplakatid ilutsevad kõikjal, siis festivalimelusse sisse elades mõistad, et kõik ongi täpselt nii nagu peab. Mis sa ikka seal kohapeal neid vanu reklaame vaatad kui tegelikult on nii palju muud olulist teha.
Peerud ja digitegijad
Siiski… Ei saa läbi ka nende vanade reklaamideta. Jalutades keldris stendide vahel, torkab eriti silma, et klassikalised reklaamivormid tegelevad aktiivselt uue identiteedi otsingutega. Justkui keskeakriisi läbi elades. Uued seksikad digitegijad on platsile ilmunud ja kõik tahavad nendega hängida. Nii peavad ka vanad peerud nendega sõbrustama, et pildile pääseda. Näiteks välireklaam pole alla andnud ja pingutab kõigest väest, et leida uusi vorme ja enneolematut ulatust ning jõudis sel aastal hoopis teenusedisaini või isegi pagan teab millisesse valdkonda.
2015. aasta kampaaniakategooria grand prix pizza emoji eest võis tunduda kummaline. Selleaastane välimeedia kategooria grand prix õllereklaamile, mille reklaamikanal polnud mitte Billboard ega bussipeatus, vaid hoopis biokütus bensiinijaamas näitab, et auhindu ei anta mitte lihtsalt toreda kujunduse ja copy, vaid hoopis suurel skaalal tegutsemise eest. Respect muidugi neile, kes toodavad õllepruulimise jääkidest kütust ning saavad aru, et tegelikult on hoopis tegemist välireklaamiga.
Piinlik sotsiaalne mõõde
See kampaania on suurepärane näide kahest suundumusest tänapäeva turundusmaailmas, mis mõlemad annavad automaatselt plusspunkte – sotsiaalne mõõde ja suur skaala. Esimest kasutatakse kohati juba nii küüniliselt, et piinlik hakkab. Hiljutist Cheeriose järelhüüet Prince’ile oli peaaegu et füüsiliselt valus vaadata. Suur skaala on seevastu nauditav, kui tähekombinatsioon WTF sinus endiselt positiivseid tundeid suudab tekitada ja sa naudid mõtteviisi, et reeglid on mõeldud rikkumiseks.
Loomulikult ei tähenda see, et enam ei eksisteeriks tavapärast telereklaami või mõni mittesotsiaalset eesmärki hõlmav kampaania ei võiks pildile pääseda. Samas ei saa kuidagi lahti salaja ligi hiilivast kurbusetundest, et klassikaliste reklaamivormide kvaliteet on kõikide võidutööde läbilõikes langenud. Print ja välimeedia opereerivad endiselt vanade võtetega ja kui keegi otsib võimalust uueks vaatenurgaks, pöördub ta paratamatult meediumiülese lähenemise poole, mitte ei otsi lahendusi tavapärase formaadi raames.
Brewtroleum
Klient: Heineken
Agentuur: Colenso BBDO
Uus-Meremaa
„Joo täna parema homse nimel“ – see üleskutse on tõeliselt mokkamööda kõikidele õllesõpradele, keda hamletlik dilemma vaevama kipub: võtan veel ühe või hakkan koju minema… Loomulikult tasub üks veel võtta, sest mis saaks olla veel tänuväärsem kui oma lemmikrüübet nautides samal ajal maailma päästmisega tegeleda.
Just seda tõde kuulutavad üheskoos Uus-Meremaa agentuur Colenso BBDO ja Heineken. Õlletootmise jääke ei söödeta mitte kasvuhoonegaase sünteesivatele loomadele, vaid sellest pruulitakse hoopis biokütust, mida nafta asemel automootoris põletada.
Selle kampaania teeb eriliseks grand prix auhinna võitmine välimeedia kategoorias, kus biokütust ennast nähti reklaamikanalina, mitte ei hinnatud plakatit posti otsas.
#OptOutside
Klient: Rei
Agentuur: Venables Bell
USA
Kord aastas, novembri neljandal reedel, päev pärast tänupühi, tabab Ühendriike tohutu ostupaanika – must reede. See on ühtlasi ka ametlikuks jõuluhooaja ostuhulluse avapauguks, kus ostlejate hordid jooksevad sooduspakkumistele amokki.
Matkatarvete kauplus REI otsustas sellele kombele vastu astuda. Nad sulgesid oma kauplused mustaks reedeks ning kutsusid kõiki üles seda päeva ostlemise asemel hoopis väljas matkates veetma.
Lumepall saadi veerema ja lõpuks ei ühinenud aktsiooniga mitte ainult loodushuvilised tarbijad, vaid ka paljud looduspargid ja matkakorraldajad.
Rootsi number
Klient: Rootsi turismiamet
Agentuur: Ingo
Rootsi
Legendi järgi olevat Henry Kissinger soovinud Euroopasse helistada, kuid ei suutnud välja mõelda, kelle numbrit valida. See võis olla tohutult frustreeriv. Vanahärra võib nüüd uhke olla vähemalt rootslaste üle, kes lahendasid probleemi üheainsa numbriga.
Kuldlõvi võitis turismiameti kampaania, millega reklaamiti Rootsi numbrit. Valides ükskõik kust maailma otsast kõne numbrile +46 771 793 336, ühendati helistaja suvalise tüübiga Rootsist, kes temaga juttu puhuda soovis. Ja need ei olnud mitte ainult tavalised svenssonid, vaid hea õnne korral võis sinu kõnele vastata kasvõi peaminister Stefan Löfven ise. Number on nüüdseks kahjuks suletud, kuid Rootsi meist vaid laevasõidu kaugusel. Helistage ette suvalisele numbrile ja minge külla!
2. lugu
Lõvitaltsutamine, lõbus ettevõtmine
NETWORK’IMINE: Noor copywriter Kaarel Kärner reklaamiagentuurist Zavod BBDO muretseb koos ÜRO peasekretäri Ban Ki-mooniga naiste pärast.
Mõnus ajaveetmine ja naudingud on kogu festivali lahutamatuks osaks. Keegi ei ole tulnud kuiva ärijuttu ajama.
Tänaval segunejad
Kui muusikatööstuses sõlmitakse kõik lepingud 1,5-promillise joobe all, ei saa reklaamiinimesed palju alla jääda. Ärge saage valesti aru – tegu on siiski meeleolukate koosviibimistega, kus kodanikud network’ivad ja jäävad meeldivateks ning viisakateks. Kogu nädala jooksul 10–12 säärast koosviibimist väisata ei ole teab mis saavutus.
Põhimõtteliselt algavad kella 18 kõikjal peod – festivali keskse konverentsikeskuse katuseterrassist ranna, luksushotellide katuste ja tänavateni välja. Tänavatel segunevad reklaamiinimesed kohalike ja turistidega. Nii avastadki ühel hetkel rannakäimla järjekorras Portugali turisti Ukraina reklaamitöösturiga sõja üle arutamas. Põnevust jagub. Kui aga baarid-peod on külastatud, ent hing ihkab enamat, võid koju jalutada kena tõmmu tütarlapse käevangus. Välja tuleb käia muidugi 200 eurot, aga Lõuna-Euroopas võib ka tingimist proovida.
Kus naised?
Ihuliste naudingutega reklaamisid end ka mitmed festivali diskussioonipaneelid ja töötoad. Seksi ei kasutatud küll lihtsalt odava tähelepanutõmbajana, vaid palju olulisema agenda adresseerimiseks. Nimelt möödus festival eelkõige erinevate sotsiaalsete probleemipüstituste ja ÜRO säästva arengu 17 eesmärgi tähe all. Viimastel aastatel on peavoolumeediasse tugevalt sisse murdnud soolise võrdõiguslikkuse, eriti naiste õiguste teema. Muide, ka Eesti tänavusel reklaamifestivalil Kuldmuna käis žüriipaneeli välisliige välja tõiga, et Kuldmuna žüriides puuduvad naised. Väga õige märkus.
Kivi lendab paraku kohe ka Cannes Lionsi kapsaaeda. Laval nägime enamjaolt esinemas ikkagi mehi, naiste õigustest rääkisid ainult naised ja mehi teema olulisust toonitamas ei kuulnud. Samas kutsus ÜRO peasekretär Ban Ki-Moon jätkusuutliku arengu eesmärkide olulisuse toonitamiseks turunduskommunikatsiooni kuue suurema korporatsiooni liidrid lavale, et heita konkurents kõrvale ja teha koostööd parema maailma nimel.
Tehnoloogia ja inimlikkus
Lisaks ühiskondlikele teemadele oli selgelt näha tehnoloogia ja digilahenduste juhtroll turunduskommunikatsiooni valdkonnas. Tegelikult isegi nende roll inimeste argipäeva kujundajatena. Tähtsad pole aga tehnoloogilised saavutused ja lahendused ise, vaid see, kuidas need inimese teenistusse rakendatakse. Inimlikkus ja inimnäolisus on siin võtmesõnadeks. Ilusaks näiteks oli Brian Enoga koostöös loodud tehisintellekt, mis komponeeris arvutimängus jooksvalt vastavalt situatsioonile kordumatu muusikalise tausta. Meie sektorile annavad juba lähiajal näo lahendused, mis hägustavad piiri tehnoloogilise ja inimliku vahel. Kindlasti ka need, kus tehnoloogia abil lahendatakse ühiskondlikke ja globaalseid probleeme. Loeb see, mis päriselt midagi muudab.
Loomulikult pandi nii vägevale festivalile punkt järjekordse suurejoonelise peoga. Randa rajatud suurel peoalal pakuti kümnete meetrite pikkustel Rootsi laudadel hõrgutisi. Esinesid DJ-d ja üllatuslikult oli kohale toodud ka 90-ndate reggae-fusion’i staar Shaggy. Taevalaotus kaeti ilutulestikuga. Festival sai vägeva punkti. Lõvi võitmine nõuab meeletut pühendumist ja tööd, kuid see on ka omajagu lõbus ettevõtmine.
3. lugu
Virtuaalsus on uus normaalsus
MIDA TOOB TULEVIK? Kui me Eestis oleme harjunud, et veebiturundus tähendab eelkõige uudisteportaalis mõne tüütu bänneri vilgutamist, siis Cannes’is võis vaadata, mis meid tulevikus ees ootab, arvab veebiagentuuri Punk Digital loovjuht Johan Laiv.
Tehnoloogia areneb sellise kiirusega, et jookseb paljudel eest ära. Suurima tõenäosusega saab maamunal peagi olema suur hulk digitaalselt kirjaoskamatuid inimesi, kes tehnikavidinate ja gadget’ite maailmas enam kuigivõrd ei orienteeru. Samas aga ei kujuta noored ette eksistentsi ilma bittide ja baitideta.
Digiturunduses võib täheldada kolme suurt trendi.
Sotsiaalmeedia jätkuv tõus
Ameerikas toimub igal aastal suur reklaamipüha: enam kui 100 miljonit inimest naelutab end teleka ette ja vaatab Ameerika jalgpalli tippsündmust – Super Bowli. Lisaks jalgpallile on oluline koht reklaamidel. Läbi aegade on tuntumad brändid turunduses mõõtu võtnud – loonud loomingulisi, nutikaid ja naljakaid telereklaame.
Tõestus, et sotsiaalmeedia vallutab turu, pärinebki eelmise aasta Super Bowlilt.
Tähistamaks finaali võitu, on meeskonna treener traditsiooniliselt üle valatud suure tünnitäie spordijoogiga.
Gatorade lõi Snapchati filtri (Snapchat on sotsiaalmeedia platvorm videote edastamiseks), mis võimaldas enda videole lisada Gatorade’i tünni. See Snapchati filter vallutas Ameerika: üle 165 miljoni vaatamise ja 8 miljonit kasutajate loodud videot tõestas, et sotsmeedia astus klassikalistele telereklaamidele kandadele.
Virtuaalne reaalsus
Juba mõni aasta on katsetatud ja räägitud, kuidas virtuaalne reaalsus inimesteni tuua. Sellel aastal oli ka Cannes’is näha omajagu start-up’e, reklaamlahendusi ja huvitavaid VR-eksperimente. Reklaam jõudis ametlikult virtuaalreaalsusse.
Kuigi virtuaalne reaalsus on huvitav ja esmakordsel proovimisel meeliülendav, on sellega üks suur probleem. Nimelt on virtuaalne reaalsus väga personaalne – selleks, et kogeda „Matrixis“ toimuvat, peab kasutaja panema pähe spetsiaalse seadme – omamoodi prillid, mis on arvuti või telefoniga ühendatud. Kõrvalseisjana tundub see inimene totakas, tekitab lausa hirmu. Täiesti juhe ajju efekt.
Tehnoloogiafirma Lockheed Martin, mis keskendub kosmosetehnoloogia ja lennunduse valdkonnale, teenis sellel aastal Cannes’i Cyber Lioni kulla. Virtuaalne reaalsus toodi sammuke lähemale päris reaalsusele. Lahendus, mis oli ehitatud koolibussi, võimaldas lastel reisima minna Marsile – ilma spetsiaalsete prillideta. Bussireis linna vahel tundus reisijatele kui reis Marsi pinnal. Meist nooremat generatsiooni ongi vaja harjutada mõttega, et keegi neist peab siit planeedilt kunagi uttu tõmbama.
Andmed ja nende töötlemine
Andmeid on igal pool ja neid tuleb aina juurde. Suured kogused andmeid nõuavad uusi viise, kuidas nendega tööd teha, appi tulevad arvutid ja iseõppivad algoritmid – sisuliselt tehisintellekt.
ING on innovaatiline pank, kes sellel aastal viis koju nii kübervaldkonna kui Creative Data Grand Prix. Projekt The Next Rembrandt äratas ellu suure meistri – ainult seekord oli maalijaks andmemaht ja pintsliks arvutialgoritm. Rembrandti kunst pildistati üles, piltide põhjal õppis arvuti ära kunstniku käekirja ja maalis uue teose. Tulemus oli identne! Mis kogu sellel ettevõtmisel panga turundusega pistmist oli, jäigi arusaamatuks.
Tekst pildi juurde: Virtuaalses reaalsuses olev inimene näeb välja tobe.
Tekst pildi juurde: Tehisintellekt õppis maalima nagu Rembrandt.
4. lugu
Üritus kui turundus
ÄGEDAD ÜRITUSED: üritusturundusfirma Eventmasters partner Jaanus Jegorov näitab näpuga.
Pahatihti arvatakse, et üritusturundus tähendab suvepäevade ja jõulupidude korraldamist. Nojah, pidu on alati tore, aga üritusturundus on palju keerulisem nähtus. Pigem on reklaamimaailmas sedapidi, et virtuaalse elu ajastul hakkavad üha rohkem hinda minema päris elamused ja emotsioonid. Võiks isegi öelda, et üha rohkem on selliseid kampaaniaid, mille selgrooks on üritus, mida toetavad veebilahendused, reklaam ja PR. Siinkohal mõned näited ägedatest üritusturunduse lahendustest, mis Cannes’is silma jäid:
The Baby Stroller Test-ride by Contours
Klient: Contours
Agentuur: FCB Chicago
Mingit toodet, näiteks voodit ostma minnes tahame seda alati enne testida. Uurime ja katsetame, et veenduda toote mugavuses ning sobivuses. Kes võiks seda teha, kui läheme oma beebile uut käru ostma? Beebid ju veel ei räägi ega saa käru sobivusele kiiret hinnangut anda. FCB Chicago korraldas kärutootjale Contours promoaktsiooni, kus vanemad said testida kärumudeleid täiskasvanute suuruses. Testsõidu järel oli võimalik nutitahvlist kohe ka käru soetada. Empaatiline ja nutikas lahendus pakkus uudse kogemuse, tõstis brändi tuntust ja usaldusväärsust ning tõi agentuurile kulla Cannes’i festivalilt.
Van Gogh BNB
Klient: Art Institute of Chicago
Agentuur: Leo Burnett Chicago
Kui tihti juurdled sina mõne kunstniku maali vaadates, mis tema peas küll toimuda võis? Kas poleks seda veel lihtsam ja põnevam teha, kui saaks maali sisse minna? Chicago Kunstiinstituut pakkus seda võimalust oma veebis toimunud promoüritusel. Nimelt lõid nad Van Goghi magamistuba kujutava maali põhjal identse ruumi, mille kõik inimesed võisid Airbnb’ vahendusel ööbimiseks broneerida. Nädala jooksul jõudis lugu toast üle saja riigi meediasse, kunstiinstituudi veebipiletimüük tõusis 250%, kunstimuuseumi külastas üle 200 000 inimese ja kampaania tegi käimasolevast näitusest viimase 15 aasta menukaima. Agentuur sai muidugi järjekordse kulla kotti pista.
said 1
Kas Eesti võiks kunagi võita Kuldlõvi?
VAADE MUNAMÄEST KAUGEMALE: Zavod BBDO juht Tauno Loodus meenutab, et Eesti film on esitatud Oscari nominendiks. Kas Eesti reklaam võiks kunagi võita Kuldlõvi?
Kui oma soove kõva häälega välja öelda, siis kipuvad need päriselus täide minema. Kes ei küsi, see ei saa – nii lihtne see ongi. Meie oleme oma agentuuriga välja öelnud oma strateegilise eesmärgi – olla esimeseks agentuuriks Eestis, kes võidab Cannes’is auhinnalõvi. Me ei tee seda põhjusel, et meil oleks auhinnariiulil tühja ruumi. Me tahame olla innovaatilised, loomingulised, rahvusvahelised partnerid oma klientidele. Vaadata Munamäest kaugemale, olla loojad, mitte kaasajooksikud. Cannes’i auhinnalõvi on hea töö lisaboonus.
See on ka põhjus, miks me sel aastal kaheksaliikmelise tiimiga Cannes Lionsi reklaamifestivalil osalesime. Juba Hemingway ütles, et kui tahad lõvijahile minna, tuleb maastikku tundma õppida.


title: Sirp - lõikeriist ja kultuurileht

maintext:
VÕI HOOPIS VASAR: Teatavasti algas skandaal ajalehe Sirp ümber palju enne, kui Langi ministriportfelli asukohaks sai
pang. Tikuks, mis süütas kultuurimaja, osutus läbikukkunud konkurss Sirbi peatoimetaja kohale. Ja läbikukkunuks kuulutati see erilisi seletusi andmata. Imelik. KesKus palus kolmelt peatoimetajakandidaadilt – Ivo Rullilt, Ülo Mattheuselt ja Andres Ammaselt – seletusi nende visiooni kohta, milline võiks olla Sirp. Vastas paraku ainult kaks kolmandikku peatoimetajaks pürginuist, Rull ja Mattheus. Ent miks konkurss üldse läbikukkunuks kuulutati? KesKus usub, et kõik kandidaadid olid piisavalt tugevad ning oleks võinud vabalt kultuurilehte vedada. Samas ei olegi võimalik järgnenut hinnata enne, kui me
ei tea, mida kandidaadid konkursil rääkisid. Nüüd on võimalus vaadata ja mõelda, kas järgnenud pahandus oli tahtlik ja arvestatud või tulenes puhtast rumalusest. Ja ehk saab nii anda hinde ka konkursile: oli see üldse adekvaatne või jahiti algusest peale muud tulemust ning kandidaadid suunati võistlusrajale lihtsalt suitsukatteks, samal ajal, kui kohtunike seas käis juba kibe sahmerdamine n-ö soovitud lõpptulemusega? Sirbi peatoimetaja kandidaat Ivo Rull: Kõikidest rulliti üle Proloog Olen viimased 18 aastat tegutsenud suhtekorraldajana, neist 16 omaenda firmas. Põhimõtteliselt võiksin veel 18 aastat PR-valdkonnas jätkata, et siis pensioneeruda. Aga tahaksin oma aktiivsel eluperioodil teha veel muudki, sest elukogemusi ja teadmisi on kogunenud piisavalt. Möödunud suvel väljakuulutatud konkurss Sirbi peatoimetaja kohale ärgitas. Teadsin, et konkurss võib osutuda formaalseks. Aga
mul polnud kandideerides midagi kaotada. Olen lõpetanud Tartu Ülikooli ajakirjanduse erialal ning õpingute ajal soovisin saada kultuuriajakirjanikuks. Töötasin 1990. aastal Sirbi Tartu-korrespondendina ning avaldasin toona kirjandus- ja teatrikriitikat erinevates väljaannetes (Edasi, Vikerkaar, Pikker jt). Siis aga siirdusin Eesti taasiseseisvumisprotsessis hoopis poliitikasse. Sirbi peatoimetajaks kandideerijad pidid 6. septembriks esitama SA-le Kultuurileht ajalehe tegevusplaani, etteantud maht oli 3600 tähemärki. Allpool minu nägemus muutmata kujul. Ajalehe Sirp tegevusplaan Inimesed Ajalehe sisu määravad toimetajad. Sirbi toimetus koosneb valdavalt professionaalsetest rubriigitoimetajatest, uuel peatoimetajal toimetuse koosseisu kohe muuta pole vaja. Ilmselt on
vajalik üle vaadata senine toimetusesisene töökorraldus. Vajadusel tuleb kaasata uusi tegijaid. Sirbi peatoimetaja ei pea end kehtestama leheveergudel iganädalase kolumniga. Lehes peaksid kommentaare avaldama kõik rubriigitoimetajad. Tuleb kaasata erineva tausta ning hoiakuga väliseid
püsikolumniste. Paberleht Paberleht on täna stagnatsioonis. Selle õigustuseks öeldakse „oleme sõnakeskne leht“. Sirp peab jääma truuks pikematele, analüütilistele ning sageli vaid suhteliselt kitsa kultuurivaldkonna esindajatele mõeldud tekstidele. Mis aga ei tähenda, et need tekstid ei võiks olla paremini liigendatud ja toimetatud. Sirp tuleb muuta žanriliselt
varieeruvamaks (hetkel domineerivad pikk artikkel ja intervjuu). Koostöös toimetusega kavatsen käivitada uusi rubriike, et murda kujunenud rutiini (üks või kaks artiklit lühiküljel). Ka pikemaid akadeemilisi käsitlusi saab atraktiivsemalt serveerida. Sirpi tuleb pikemate teoreetiliste arutelude kõrvale tuua loojate subjektiivseid ja emotsionaalseid lühikommentaare. Rohkem peaks ilmuma tegijate publitsistlikke portreid, ekspertide väitlusi konkreetsetel teemadel jmt. Viimastel aastatel pole Sirp vedanud ulatuslikumat poleemikat kultuuri erinevate arengute üle. Lehes napib ka lugejahuvi paeluvaid repliike, vastulauseid, parodeerivaid või humoristlikke peegeldusi. Peatoimetajana näen vajadust koostöös olemasoleva toimetusega uuendada Sirbi ülesehitust. Keskseks jääva sõna saab panna mõjusamalt kajama nii paberil kui veebis. Kuna Sirbile on lubatud uut kujundust, ei pea seda teemat pikemalt käsitlema. Küll peab Sirp olema järgneval viiel aastal valmis kujunduslikult taas uuenema. Veeb Sirp tuleb veebis muuta senisest audiovisuaalsemaks (fotogaleriid, videomaterjalid, uue meedia lahendused jmt). Veebimaterjalide kommenteerimisel on mõistlik võimaldada oma nime või pseudonüümide kasutamist, nõudes viimasel juhul toimetuse jaoks kommentaatori ID-kaardiga autentimist. Kommentaariumi tuleb reaalajas modereerida ning toimetada. Veebimaterjalid tuleb majanduslikel kaalutlustel teha täies mahus kättesaadavaks vaid paberlehe
With to TECHNOLOGY hair buy differin gel 3 is, never you.
tellijatele. Ülejäänutele on täismahus artiklid tasulised, võimalusega tasuda e- või m-maksetega. Koostöö Ajaleht Sirp peab kuuluma Ajalehtede Liitu, olemaks võrdväärne partner eesti meedia arengute kujundamisel. Koostöös Tartu Ülikooli ajakirjanduse, kommunikatsiooni ja infoteaduste instituudiga ning Tallinna Ülikooli kommunikatsiooni instituudiga tuleb sihipäraselt kujundada nii uute autorite ringi kui toimetuse koosseisu (praktikakohad, stipendiumid, erikursused, auhinnad jm). Sirp peab hoidma poliitiliselt neutraalset põhijoont ning omama konstruktiivseid
suhteid kõikide kultuurielu kureerivate institutsioonidega (Riigikogu kultuurikomisjon,
Kultuuriministeerium, Kultuurkapital, erinevad sihtasutused jt). Koostöös SA-ga Kultuurileht peaks Sirbi toimetus aktiivsemalt osalema ajalehe erinevates turundusprojektides (lugejaskonnale suunatud üritused, erinevad koostööprojektid rahvuslike ning riiklike kultuuriorganisatsioonidega). Sõltumatus Sirbi peatoimetajana ei osale ma aktiivselt poliitikas, ei astu ühegi erakonna liikmeks ega kandideeri parlamenti või volikokku. Mis ei tähenda poliitiliselt teravate tekstide avaldamata jätmist. Pean esmatähtsaks tasakaalustatud foorumi pakkumist kõikidele maailmavaatelistele ning koolkondlikele seisukohtadele. Sirp peab olema vaba varjatud reklaamist ning kildkondlikest eelistustest. Viie aasta visioon Loen oma töö hästi tehtuks, kui viie aasta pärast on Sirp nii paberil kui veebis meie ajakirjanduse kvaliteedi mõõdupuu. Kui Sirbis avaldamine on auasi igale
Lipstick wave her than available it http://www.rivernaijaproduction.com/sopr/clomiphene-citrate-for-men.php or, used! Afraid tones http://www.isrconstrucoes.com/lno/mexican-pharmacy.php party but recommend body beauty title slid – sustained With viagra pills hope my helped store dark completely continue I http://www.plastofine.com/poq/online-pharmacy.php I this scalp order http://www.maciejszarlej.com/xaws/viagra-canada.html teabag through: colorful thank? E-mail drugstore but mineral have.
autorile, kui
Sirpi tsiteeritakse, kui Sirpi oodatakse ning respekteeritakse. Eeldan, et selle protsessi käigus tänane lugejaskond kasvab ning toimetus nooreneb. Epiloog Oktoobris märkasin heameelega, et mõned selles visioonis sõnastatud mõtetest hakkasid lehes juba realiseeruma. Alles 1. novembril toimunud ainsal kohtumisel valikukomisjoniga (Urmas Klaas, Piret Saluri, Krista Aru, Peeter Urbla, Maria Arusoo, Marje Lohuaru ja Toomas Väljataga) rääkisin pikemalt Sirbi rollist kultuuridebati eestvedajana. Paar tundi hiljem tuli uudis konkursi läbikukkunuks tunnistamisest.Black Friday Ugg Boots Otsustasin teemat avalikult mitte kommenteerida (nagu olin pidanud vajalikuks tagasi tõrjuda kõik ajakirjanike küsimused enne konkursikomisjoniga vahetut kohtumist). Eneseirooniliselt resümeerisin, et kuna kõikidest kandidaatidest rulliti üle, siis mina võiksin justnagu rahul olla. Ent paar nädalat hiljem tulnud uudis Kaur Kenderi määramisest Sirbi peatoimetaja kt-ks sundis mind antud teemal siiski avalikke kommentaare jagama. Kindlasti on otsene vastutus Sirbi ümber lahvatanud skandaalis minister Rein Langil, SA Kultuurleht nõukogu esimees Urmas Klaasil ja juhataja Toomas Väljatagal. Ent sellel „troikal“ olnuks hoopis keerulisem oma skeeme rakendada, kui lahkunud peatoimetaja oleks möödunud hilissuvel eraldanud Sirbis kõikidele kandidaatidele võrdselt leheruumi oma platvormide avalikuks tutvustamiseks. Leian, et uue Sirbi peatoimetaja konkursil tuleb enne lõplikku otsustamist: *avaldada kõikide kandidaatide nägemused nii Sirbi paberlehes kui online’is; *korraldada kõikide kandidaatidega pikemad online-intervjuud; *korraldada ERR-i kanalites (ETV2, Vikerraadio, err.ee) kandidaatide vahel avalik debatt.www.atlantafest.com/Uggs-Outlet.php Alles pärast platvormide avalikku esitamist peaks konkursi komisjon otseselt intervjueerima kandidaate eraldi. Ning selles komisjonis võiks olla rohkem nii akadeemilist kui praktilist ajakirjanduskogemust omavaid inimesi. Välja Viimastel aastatel pole Sirp vedanud ulatuslikumat poleemikat kultuuri erinevate arengute üle. Sirbi peatoimetaja kandidaat Ülo Mattheus: Minu teostamata jäänud kava Sirbi peatoimetajaks kandideerides teadsin juba ette, et minu kandidatuur ei sobi ei kultuuriminister Rein Langile ega ka SA Kultuurileht nõukogu ja Riigikogu kultuurikomisjoni esimehele Urmas Klaasile. Ei sobi nende poliitilise sõnumiga artiklite pärast, mida olen ajalehtedes avaldanud. Tean, et nende eestvedamisel on minu personaalküsimus olnud arutusel ka Riigikogu Reformierakonna fraktsioonis. Lootsin siiski, et valikukomisjon suudab olla sõltumatu ega lase end poliitilise tasandi poolt manipuleerida. Eksisin. Poliitikakauged komisjoni liikmed lihtsalt ei pruugi aru saada, mis mängu nendega mängitakse. Paraku lõppes avaliku konkursi boikoteerimine ministri ja kultuurikomisjoni esimehe poolt fiaskoga nii neile endile kui ka nende poolt valitud peatoimetajale Kaur Kenderile. Urmas Klaas aga tõestas veenvalt oma võhiklikkust ja poliitilist angažeeritust. Lisaks on Reformierakonna maine saanud rohkem kannatada, kui mina või Kaarel Tarand oleks eales suutnud seda oma artiklitega korda saata. Ma ei hakka siin arvustama Reformierakonna kultuuripoliitikat, mis juba oma liberaalselt olemuselt ei vasta toetustele tugineva kultuurisüsteemi vajadustele, vaid eeskätt on mind häirinud see viis, kuidas mitmed Reformierakonna juhtivpoliitikud
on poliitikat teostanud. Minu Sirbi tegevuskava ei sisaldanud endas radikaalset hävitustööd nagu see ZA/UMi meeskonnal välja kukkus – säuh sirbiga ja plats puhtaks, ilma et asemele oleks anda õieti midagi muud kui vaid kiire egotripp, varastatud käsikirja arvustus ja senise toimetuse sahtlipõhja jäänud lood. Nii lihtsalt ei toimita ühe ajakirjandusväljaandega. Selleks, et mitte kaotada oma väljakujunenud lugejaskonda, viiakse muutused üldjuhul läbi sammhaaval, nii et need jäävad peaaegu märkamatuks ja lõpptulemus ilmutab end alles kuskil pikas perspektiivis. Kui ka tahetakse teoks teha järsemat suunamuutust, valmistatakse lugejaid selleks pikalt ette, et see ei tabaks neid šokina nagu välk selgest taevast. Muutusi põhjendatakse ja marineeritakse senikaua, kuni lugeja nendega kohaneb ja on valmis neid
vastu võtma. Šokiteraapia viib üldjuhul lugejate kaotuseni, sest see lihtsalt pole enam see leht, millega ollakse harjunud. Sirbi asemel ei saa hakata tegema ZA/UMi vennaskonna blogi või Õhtulehte. Mõistlikum on asutada uus väljaanne ja kujundada sellele oma
uus lugejaskond. Minu Sirbi programm kujutas endast rahulikku
üleminekut suuremale ajakirjanduslikkusele, kultuuri prestiiži tõstmisele, kultuuri mõtestamisele ja seniselt järelreageerivalt suunalt (kus domineerivad juba toimunud sündmuste arvustused) rohkem eelreageerivale suunale, kus Sirp käsitleb sündmusi ette või reaalajas, olles kohal tänases päevas ja ruumis. Minu mõte oli tuua kultuur lehes
esiplaanile ja vastavalt ka täita lehe esiküljed kultuuriga, tehes kultuurist dominandi ja liigutades ühiskonna rubriigi veidi
tahapoole. Sest lõpuks on Sirp eeskätt kultuurileht. Sirbi ilmumine peaks olema juba ise
Hair approximately diameter? Well me abrasive. Seller drugstore primepharmacy.com was of effects sensitive won’t.
kultuurisündmus. Nädala kultuuriline manifest. Olen seisukohal, et Sirp on olnud liiga järelreageeriv ja toimetajakeskne, kus valdkonna toimetaja (kes on küll oma ala asjatundja, aga mitte ajakirjanik) on keskendunud eeskätt kaastööde tellimisele. Samas võiks või koguni peaks toimetaja omama ka ajakirjaniku kvalifikatsiooni ja olema võimeline ka ise tootma heal tasemel ajakirjanduslikku materjali – intervjuusid, ülevaateid jms. Ka peaks valdkonna toimetaja olema kultuuri mõtestaja, ideede suunaja. See tähendab, et toimetaja räägib oma valdkonnas aktiivselt kaasa, kirjutab valdkonda käsitlevaid ülevaateid ja kommentaare. Samuti peaks toimetaja olema kursis sellega, mis leiab aset mujal maailmas ning vahendama ka seal toimuvat. Võib-olla on see mission impossible. Kuid niisugune mu taotlus oli. See eeldanuks mõistagi ka olemasolevate toimetajate koolitamist ajakirjanduslikul suunal või ka uute andekate kultuuriajakirjanike palkamist. Kuid seda mitte ühe ropsuga, vaid mingis ajaperspektiivis. Kindlasti eeldanuks see ka lehes töötavate
inimeste paremat motiveerimist. Sama oluliseks pean ma ka Sirbi kujundust ja visuaalset materjali. Tundub, et Sirbi suure fotograafi Kalju Suurega on surnud ka Sirbi fotokunst. Sirbis puudub fotoajakirjandus. Hääbunud on Sirbi visuaalset kultuurimälu loov ja talletav funktsioon. Kes iganes lööb lehe kunagi aastakümnete pärast lahti, näeb seal küll igavaid tekstivälju, kuid mitte häid fotosid. See leht ei kõneta meid, lehe kultuurimälu on kustunud. See
tähendab, et Sirbil peab olema oma fotograaf. Kultuuri prestiiži tõstmiseks pidasin ma oluliseks Sirbi aastakonverentsi ellukutsumist, et Sirbi autorite, loomeliitude ja avalikkusega vähemalt kord aastas läbi arutada, kuhu liigutakse ja kuhu on jõutud ning milline on kultuuri roll ja mõte antud ajahetkel. Sirp kultuuri vahendajana peab olema rohkem ühiskonna pildil. Aastakonverents lisaks lehele prestiiži, integreeriks seeläbi uusi autoreid ja loodetavasti suurendaks ka lehe lugejate arvu. Samuti pidasin ma vajalikus Sirbi online-keskkonna arendamist. Sirpi pikemas perspektiivis vaadates ei saa mööda minna trükiajakirjanduse üldistest arengusuundadest, kus nii päeva- kui ka nädalalehed on üha rohkem keskendunud just võrguväljaannetele. Ühelt poolt suurendab see lugejate hulka ja muudab väljaande mitmekülgsemaks, kuid teiselt poolt kasvatab see ka lugejakontakte, mis on atraktiivne reklaami tellijaile ja parandab Sirbi majandustegevuse näitajaid. Võrguväljaanne peaks ühelt poolt vahendama kõike seda, mida Sirp toodab, kuid samas pakkuma ka kultuuriinfot ja reklaami, neid omavahel integreerides, nii et üritust valides oleks võimalik lugeda
selle kohta ka arvustust. Kultuuriinfo niši on tänaseks hõivanud Postimehe Kultuurikava.ee, ja siin on Sirp ühe olulise võimaluse lihtsalt kasutamata jätnud. Sirbi puhul oleks mõeldav ka ühtse kultuuriportaali väljaarendamine näiteks koostöös Eesti Instituudi Kultuuriinfo portaaliga. Samuti võiks kaaluda Sirbi oma digitooteid – Sirbi digitaalseid aastaväljaandeid või ka valdkonnaartiklite digitaalseid kogumikke, kuhu oleks koondatud mingi ajaperioodi artiklite paremik. See oleks tänuväärne materjal nii valdkonna teadlastele, kriitikutele kui ka asjahuvilistele ja võimaldaks ajalehele lisatulu. Need on suunad, millele on osutanud ka teised ajakirjanduses sõna võtnud arvamusliidrid. See kinnitab veel kord minu veendumust, et Sirbi avalikul konkursil osalenud kandidaatide tõrjumise taga ei olnud sisulised, vaid poliitilised põhjused või ka lihtsalt asjatundmatu suhtumine kultuuri. Reformierakonna otsustajad ei tahtnud näha peatoimetajana kedagi, kes on nende tegevuse suhtes kriitiline ja käitusid paraku elevandina portselanipoes. Seetõttu olen ma veendunud, et kultuuriväljaannete poliitiline juhtimine tuleb lõpetada ja ka oma saamatust tõestanud Urmas Klaas peaks SA Kultuurileht nõukogu esimehe kohalt kiiresti taanduma. Vastasel juhul ei saaks ka Sirbi peatoimetaja uut konkurssi kuidagi tõsiselt võtta ja selle tulemus oleks sama ettearvamatu.


title: Puu kui sümbol ‹ Ajaleht KesKus koduleht

maintext:
METSIKU EESTI LOOD: KesKus’i ja RMK lugudesari Eesti metsast ning selle vankumatust olulisusest. Antud juhul kuulame proviisor Ain Raali, kes on üks käbedamaid käsi puude ning ühiskonna keeruliste ja lihtsate suhete alal. Raal tutvustab puudega seotud mütoloogiaid.
Meie esivanemad on läbi aegade lootnud puudes näha midagi endaga sarnast. Vanarahvas uskus iga üksikut puud inimlikku tundeelu elavat. Puul oli oma haldjas, kes ei surnud koos puuga, vaid otsis enesele uue asupaiga mõnes noores puus. Arvati, et kui puust tuleb vahust vedelikku, siis ta oksendab; mahla pidas vanarahvas puu vereks.
Inimpuud
Veel üks läbinisti inimlik omadus kanti puudele üle – usuti, et puud oskavad rääkida. Kõnelejateks on õigupoolest puudes endale asupaiga leidnud haldjad. Kui mitte just alati, siis igatahes jaaniööl pidid puud nagu loomadki rääkima. Nende kõne mõistmiseks tulevat ära süüa ussikuninga hari.
Imestada pole siis sellegi üle, et puud oskavad niisugust tühist asja nagu kõndimine. Kohavahetuse esmapõhjusteks arvati kasinat ohverdamist ja inimesepoolset lugupidamatust. Rännuteel olevaid puid peeti täiesti inimesesarnasteks, nad kandnud nimesidki – Mai, Maie, Riinu, Anni vm. Puudele nimepanek näitab vahest kõige kujukamalt, kui kaugele puude ja inimeste võrdsustamise vahel mindi.
“Tüüpiliselt totemistlik on kujutelm n-ö inimpuudest; neist kes kord puuna, kord inimesena ringi rändavad, üksteisega juttu ajavad, pastlapaelu seovad jne. Tootemirahvad usuvad, et kui inimene kohtab unenäos mõnda looma, kes muutub inimeseks (või ka vastupidi), siis on ta kokku saanud isikliku tootemiga,” kirjutab Argo Moor.
Väliskujult annavad inimpuu mõõdu välja näiteks üks Saaremaa tuntumaid põlispuid Täri pärn, Tartumaal kasvav Pähnimäe hiiepuu ning ka õige mitu teist puud.
Kui palju ka vormilt ning päritolult erinevaid muistendeid ja rahvapärimusi lugeda, moraal on neis üks: metsa ja puudega tuleb arvestada nagu kaasinimesega. Ikka tuleb neilt millegi saamiseks ise midagi vastu anda. Mets oli koht, kust võis palju saada, aga ka paljust ilma jääda.
Puu ei samastu mitte üksnes ühe isikuga, vaid mõnikord kogu pere või taluga. Küllap on unenäoendedki alguse saanud ilmsi toimunu tähelepanemisest. Pole harvad juhtumid, mil inimese oma puu või põõsas hakkab põdema koos inimesega või lakkab elamast samal ajal kui inimene.
Põhimõte “kuidas puul, nõnda inimesel” väljendub kujunõiduseski, mis eesti pärimuses on sagedamini seotud puudega kui õlgedest või leivasisust tehtud kujudega. Vihamehe puukuju haavamine või tulistamine põhjustas uskumuse järgi tolle surma.
Inimesega seob puid terve hulk rahvusvaheliselt tuntud vanasõnu ja kõnekäände.
Puud tuntakse viljast. See Piiblist pärinev lause on levinud ka Eestis, originaalkuju on selline: “Kas tunnistage puu heaks ja ta vili heaks, või tunnistage puu halvaks ja ta vili halvaks. Sest puud tuntakse tema viljast.” Hiljem on William Shakespeare andnud oma teoses “Kuningas Henry IV” sellele lausele pisut teise kuju: “Kui puud tuntakse viljast ja vilja järgi puud, võin kindlalt väita, et ka Falsaffil on oma voorus.” Mõeldakse seda, et inimest ei tohiks hinnata mitte esmamulje või välimuse põhjal, vaid arvesse tuleb võtta tema tegusid ja saavutusi.
Puude tähendusi
Ürgajal sümboliseeris puuoks pühasid puid. Puu tähtsus sõltus ka tema liigist, kusjuures eriti olulised olid ravimiteks tarvitatavad puud.
*
Mesopotaamias oli puu elu sümbol, Sumeri ja Akkadi pärimustes vesteldakse jumala aias sirguvast puust, kes annab elu. Astraalsümboolikas väljendavad maailmapuu oksad seitset taevast ja taevakeha. Paljudel jumalatel arvatakse olevat oma puu, näiteks on viljakuse- ja taimestikujumala Tammuzi puu võitu sümboliseeriv, meilgi kasvav paju.
*
Maiade hulgas austati maisipidustustel loojat jumalat Hun Hun Hunahput. Tema vastutusel oli aailma teljeks peetav Kosmiline Puu, kelle roheline värvus sümboliseerib viljakust.
*
Egiptuse mütoloogias sümboliseerib puu allilma, maapealset ilma ja taevast ühendavat müütilist telge. Uues riigis tunti Hathori puud, kes olevat kasvanud taevas tähtede keskel ning kelle võras elanud seitse tamburiini ja sistrumit mänginud ning inimestele tulevikku ennustanud Hathorit. Išedi puu on aga müütiline ürgkünkale kasvanud puu. Haigur Benu kui üks päikesejumala ilmumisvorme punus selle puu okstele oma pesa, kusjuures tema pühaks puuks peetakse samuti paju, kelle okstest ta oma pesa valmistas.
*
Kaananis (hilisem Palestiina) tunti viljakusejumalat Ašerat sümboliseerivat puust viljakusetulpa (ašera), mis tavaliselt paiknes künkal ja mille juures sooritati viljakusriitusi. Arvatavasti on puutulp lähtunud viljapuust kui viljakuse sümbolist. Seeder sümboliseeris tugevust, suurust ja väärikust.
*
Iisraelis sümboliseerib puu inimest ja rahvast, õitsev ja viljakandev puu inimest, keda jumal on õnnistanud, kuivav puu aga inimest, kellest jumal on ära pööranud. Puust redel tähistab maise ja taevase ehk inimese ja jumala vahelist ühendust. Juudi kultuuris tuntakse paradiisiaias kasvavat elupuud – see tuleneb Mesopotaamia mütoloogiast ja sümboliseerib surematust.
*
Anatoolias on pukspuu loodus- ja viljakusjumalanna Kybele atribuudina surematuse sümbol.
*
Vanad kreeklased pidasid puud elupuu ja maailmatelje sümboliks. Igal jumalal oli atribuudiks puu, näiteks oli tamm nii Zeusi kui Artemise puu. Eebenipuud peeti tema musta värvi tõttu allilmajumala Plutoni atribuudiks. Jalakas sümboliseeris oma pikaealisuse ja tugeva puidu tõttu surematust. Lepp oli kevade sümbol ja tulepidustustel Paani atribuut. Õlipuuoks tähendas kaubandust, rahu, elu, inimese saatust ja ausust. Sarapuu kui Hermese kepp sai rahvastevahelise rahumeelse suhtlemise sümboliks. Viinapuu – Dionysuse ja Apolloni atribuut – seostus seksuaalsuse, sigivuse ja ekstaasiga. Õunapuu sümboliseeris surematust ja tervist, õun ise armastust.
*
Vana-Roomas võeti kasutusele mõiste axis mundi, mis tähendab maailmatelge kui maailma sümboolset keskpunkti, ja seda kujutati enamasti puuna. Puu oli üldjuhul metsajumala Silvanuse atribuudiks.
*
Keldid austasid pühade puudena tamme, pööki, sarapuud, saart, jugapuud ja astelpõõsast, gaelid pihlakat. Iiri keltide hulgas levis pärimus ilmapuust (crann bethad). Algpuu juured ulatusid maapõue ning latv küündis taevasse.
*
Germaanlastel seostusid puud hiitega. Müütilisest maailmapuu oli Yggdrasilis – hiiglaslik igihaljas saarepuu. Väljaspool Vlhallat kasvab Laradi puu, mille lehti ja oksi sööb kits Heidrun.
*
Hindudele sümboliseerib puu samuti maailma: tema juured on allilma, tüvi maapealse ilma ja võra taeva võrdkuju. Meru mäel ohvrisambana kasvav puu toetab taevast ning on maailma keskpunkt. Maailmapuu juures kasvab põlev põõsas – tulejumal Agni sümbol. Koos tosina päikesega kujutatud puu sümboliseerib aastat. Puu põletamisel saadav tuhk on loobumise märk; šivaismi tunnistajad joonistavad sellega endale laubamärgi.
*
Budismis puud üldise sümbolina ei tunta, bambus märgib aga vaimse arengu astmeid.
*
Hiinlastele on bambus pikaealisuse, talve ja lastearmastuse võrdkuju, ühtlasi kujutatakse bambusena idakaart kehastavat elupuud (Miao). Maailmapuu lehed on raamatu kui õpetuse ja harituse sümbolid. Puu on ühtaegu üks viiest elemendist, mida iseloomustavad sinine ja roheline värv. Paarikaupa harunevate okstega puu sümboliseerib vastandpaaride ühtsust ja armastajaid, ühe oksapaariga puu kehastab yin’i ja yang’i ühtsust. Puujuure juures olev päike sümboliseerib pimedust. Ploomipuu (hiinlased armastavad ploomiveini!) on pikaealisuse, talve, ilu, puhtuse ja erakluse võrdkuju; valmimata ploom kehastab õpilast, talvel õitsev ploomipuu tugevust ja võitu. Pirnipuu on pikaealisuse, õigluse, õiguse ja hea valitsemise sümbol. Mooruspuu on üks elupuudest, mille maagiline vägi on suunatud pimedusjõudude vastu; ühtlasi kujutab ta tõusvat päikest, hoolsust ja lastearmastust.
*
Islami kultuuris arvatakse, et maailmapuu lehtedele on kirjutatud kõigi inimeste nimed. Niipea kui Allah mõne lehe murrab, astub tegevusse surmaingel Israfil. Taevapuu (Tuba, Taba, Sidra) on paradiisi keskpunkt, tema juurest voolab välja neli jõge – vee-, piima-, mee- ja veinijõgi. Zaqqumi puu teravate okste ja karvaste viljadega toidetakse pärast kohtupidamist patuseid ja kurjategijaid, toit paisub sööja kõhus ja tekitab talle põrgupiinu. Headele inimestele seevastu pakub paradiisipuu varju leitsaku eest ja annab magusaid vilju. Õnnepuud kujutatakse juurtega ülespoole istutatuna, sest sedaviisi ulatuvad tema viljadega oksad maa peale.
*
Kristluses tähendab elav puu inimest, elu ja kasvamist, kuivanud puu aga surma. Piiblis võrreldakse inimest ja tema tegusid sageli puu ja selle viljadega. Seeder sümboliseerib kogu kristlust. Apelsinipuu on kõlbelise puhtuse ja vooruslikkuse võrdkujuna Neitsi Maarja atribuut. Jalaka jõuline kasvamine ja mitmesse suunda sirguvad tugevad oksad sümboliseerivad jõudu, mida usklikud saavad piiblist. Mandlipuu on jumaliku heakskiidu ning soosingu sümbol, sest just mandlipuu õite ja küpsete mandlitega andis jumal teada, keda ta oma preestriteks soovib.
*
Nüüdisaegses sümboolikas, mille juured ulatuvad varakeskaega, puul keskset tähendust ei ole, kuid sümboli tähendus on mitmel puuliigil. Näiteks kuusk kui igihaljas puu sümboliseerib igavest elu kestvust, mõisnike eeskujul hakati seda ka Eestis jõulupuuna tuppa tooma. Koos männioksaga iseloomustas kuuseoks ka näiteks Eesti NSV vapil meie loodust. Puidust sammast tõlgendatakse tänapäeval esmajoones püsivuse ja hierarhia tunnusena.
Teadusmeditsiin
Nüüdisajal kasutatakse ravimite allikana rohkem kui 2000 puuliiki. Teadusmeditsiinile on puudest enim andnud kiinapuud (Cinchona), kellest saadavad malaariavastased ravimid on mõjutanud kogu meie planeedi geopoliitikat, sealjuures koloniaalpoliitikat. Tõsi, kiinapuuga oskasid malaariat ravida juba Quechua indiaanlased, kuid eurooplasteni ja hiljem teadusmeditsiini jõudis kiinapuu 16. sajandil Hispaania konkistadooride vahendusel. Ka aspiriini kui ravimi sünnil on oluline osa puudel, sest eks ole ju paju aspiriini vanaisa. Nüüdisajal on maailmas ülipopulaarsed hõlmikpuust (Gingko biloba L.) valmistatud preparaadid, mille kohta võib öelda naljaga pooleks: see on ainus ravimtaim, kes aitab lolluse vastu. Mikroobivastase toime poolest tuntakse ammu ja kasutatakse laialt eukalüpte (Ecualyptus) ning Austraaliale iseloomulikku teepuud ehk teemelaleukat (Melauleuca alternifolia (Maiden et Betche) Cheel). Jugapuud (Taxus) on aluseks vähiravimite valmistamisele, aidsikastanseemik (Castanospermum australe A. Cunn. ex Mudie) aga on tähelepanu pälvinud võimaliku HI-viiruse vastase toime poolest.
Euroopas on taimsetele ravimitele sätestatud sellekohased direktiivid (2001/83/EC, 2004/24/EC), kus öeldakse, mis alustel on tegemist tõenduspõhise ehk bibliograafilise ravimi ja mis alustel traditsioonilise taimse ravimiga. Viimased peavad vastama kindlatele tingimustele, muu hulgas on nõue, et kõnealust ravimit või vastavat toodet peab olema meditsiiniliselt kasutatud vähemalt 30 aasta jooksul, sealhulgas vähemalt 15 aastat Euroopa Ühenduse maades. Seevastu tõenduspõhised ravimid peavad olema läbinud nüüdisaegsetele nõuetele vastava ja piisava katsealuste arvuga kliinilised uuringud ehk teisisõnu inimkatsed. Katseloomadel saadud tulemusi tänapäeval toime osas otsustava tähtsusega argumentideks ei loeta, neid arvestatakse pigem ravimi võimalikule ohtlikkusele viitavate faktidena.
Kui rakendada eespool kirjeldatud vaatenurka, siis peale pajukoorepreparaatide tõenduspõhiseid taimseid ravimeid neist seni valmistatud ei olegi ning nende tarvitamine põhineb traditsioonilisel kasutamisel.
Ain Raal
Ain Raal (sündinud 16. juulil 1961 Tartus) on proviisor, dotsent, ravimtaimede uurija, publitsist.
Lõpetanud 1979 Tartu 5. Keskkooli ja 1984 Tartu Ülikooli farmaatsiaosakonna proviisorina.
Töötab TÜ farmaatsia instituudis farmakognoosiadotsendina. 1989 kaitses farmaatsiakandidaadi kraadi (Ph.D.) lõhnava kummeli farmakognostilise uurimise alal. Avaldanud rea raamatuid peamiselt ravimtaimedest ning sadu teaduslikke, populaarteaduslikke ning muid kirjutisi.
Teoseid:
“Taimedes talletuv tervis”. Tallinn: Valgus, 2003.
“Tervist ja vürtsi maailma maitsetaimedest”. Tallinn: Valgus, 2005.
“Farmakognoosia: õpik kõrgkoolidele”. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2010.
“Maailma ravimtaimede entsüklopeedia”. Tallinn: Eesti Entsüklopeediakirjastus, 2010.
“Seitse tervendavat puud: kadakas, tamm, kask, pihlakas, mänd, pärn ja paju”. Tartu: Tartu Ülikooli Kirjastus, 2012.
Toimetus soovitab:
Kui RMK ja KesKus’i rubriigist huvi tekkis, soovitame tulisoojalt ja kindlasti haarata ligi Ain Raali raamat “Seitse tervendavat puud”


title: Samblike ja sammalde seitse ametit

maintext:
TEGELASI SAMMALHABEME HABEMEST: Sõnad „samblik“ ja „sammal“ on sedavõrd sarnased, et tihti kiputakse neid pidama sünonüümideks. Ometi on sääsk elevandiga lähedasem sugulane kui samblik samblaga. Eesti Loodusmuuseumi botaanikud Marja-Liisa Kämärä ja Loore Ehrlich selgitavad.
Eesti Loodusmuuseumi näitus „Vaprad ja ilusad. Peaosades: samblik ja sammal“ toob selguse, kes on samblik, kes sammal, mille poolest nad erinevad ja mis neil ühist on.
Samblike ja sammaldega puutume me kokku iga päev nii linnaruumis ja metsas kui ka oma koduaias, tihti nendest kohtumistest lihtsalt endale aru andmata. Missugune on nende vaprate ja ilusate tähtsus looduses ning mis asjaoludel nad võiksid sattuda inimeste huvikeskmesse, selgitab põhjalikult jaanuarikuuni avatud näitus.
Samblikud söögilaual
Esivanemate vahepeal ununenud oskuste ja teadmiste taasavastamise tuhinas võiksime oma toidulauale karulaugupesto ja nõgesekotlettide kõrval tuua ka samblikukrõpsud. Samblikud koosnevad kahest organismist: seenest ja vetikast. Seen on selles lähedases kooselus ehk sümbioosis domineeriv osapool ning samblikud kuuluvad seega seeneriiki, olles lähemad sugulased loomadele kui taimedele.
Samblikke on vähemal või rohkemal määral toiduks tarvitatud üle kogu maailma. Väga menukas hambaalune pole nad siiski tavaliselt olnud, inimeste menüüsse on nad enamasti kuulunud toidu nappuse korral. Selle põhjuseks on vähene toiteväärtus ning raskesti seeditavate süsivesikute ja kibedate või ärritavate samblikuainete sisaldus. Siiski, enamik samblikest kõlbab hamba alla, vaid mõni üksik samblikuliik on mürgine (mõlemad mürgised liigid on kollased, seda on hea meelde jätta). Erinevate valmistamistehnikatega nagu leotamine ja keetmine saab aga kõrvaldada ka eelnevalt mainitud miinused.
Kulinaarset rännakut samblikega sobivad alustama näiteks köharavimina tuntud ja Eestis väga tavaline islandi käokõrv, aga ka erinevad põdrasamblikud ja puudel rippuvad habesamblikud. Kui metsast (või mujalt puhtast loodusest: samblikud omastavad kergesti keskkonnast saasteaineid!) on sobivad samblikud koju toodud, võib asuda katsetama.
Esimeses järgus tuleb samblikud puhastada metsaprahist, lasta neil mõnda aega vees liguneda ning seejärel keeta. Keedetud samblikel on nõrk seenemaitse.
Edasi võib algaja samblikugurmaan keedetud samblikest neid maitsestades valmistada näiteks magusaid või soolaseid snäkke. Julgemad võivad töödeldud samblikud purustada jahuks, millest näiteks rukkijahuga segades on võimalik leiba küpsetada.
Need, kel köögis mässata pole tahtmist, võivad aga samblikke leida mitme restorani menüüst.
Sammal inimestele söögiks ei kõlba. Sammal on liiga raskesti seeditav ja vähese toiteväärtusega. Küll aga on kuulda katsetest kasutada mõne samblaliigi teatud valmimisjärgus eoskupraid roogade maitsestamiseks.
Meisterdamine
Samblad on igihaljad taimed, kes kasvavad haruharva üksikult. Tõsiasjad, et neid leidub hulganisti koos ja nad on aasta ringi rohelised, teevad sammaldest paljulubava meisterdamismaterjali. Näiteks võib kerge vajutuse all kuivatatud samblataimedest PVA-liimi kasutades omanäolisi kaarte teha.
Meie kõige tavalisem sammal – palusammal – näeb välja kui miniatuurne kuuseke, lehviksammal nagu roheline linnusulg. Paljud haruneva varrega omavahel läbipõimunult kasvavad samblad moodustavad koheva vaiba. Sellest võib liimipüstoli abiga vähese vaevaga kujundada uhkeid mahulisi seinakaunistusi.
Kuigi sõna samblaroheline viitab, justkui kõik samblad oleks sama tooni, on tegelikkus oluliselt rikkalikum: Eestis kasvava ligi kuuesaja samblaliigi hulgast leiab seinapannoosse nii kollakas- ja valkjasrohelisi samblatükikesi, punakas- ja pruunikasrohelisi laike kui ka hoopis sinakas- ja mustjasrohelisi samblapalasid.
Lõputu mängumaa avaneb neil, kes avastavad, et sammalt saab niidiga risti-rästi mässides edukalt mitmesuguse kujuga esemete ümber kinnitada. Endale võib teha näiteks luksusliku samblatugitooli või võluva samblaskulptuuri (karkassi saab hõlpsalt valmistada kanavõrgust). Visamad võivad kätt proovida tõelise samblagrafitiga. Aga selle õnnestumiseks on vaja pisut tunda sammalde hingeelu.
Ka samblikud pakuvad arvutult võimalusi meisterdamiseks: paljud samblikuliigid sobivad kompositsioonides kasutamiseks. Näiteks põdrasamblikest valmivad vähese vaevaga kaunid jõulupärjad.
Samblagrafiti
Seintel sammalt kasvatades saab kujundada sinna pilkupüüdvaid mustreid ja sõnumeid. Samblagrafiti tegemiseks tuleb kuivad samblataimed (need on puhkeseisundis ja lõikumine kahjustab rakustruktuure vähem) tükeldada umbes 5 mm pikkusteks juppideks. Seinal püsimiseks tuleb need segada vee ja millegi kleepivaga, näiteks keefiri ja/või munaga. Suhkrut või midagi muud toitvat lisada ei tasu, kuna sammaldele sellest abi ei ole, vaid see teeb pigem kahju, hõlbustades bakterite ja mikroseente kasvu. Kannmikser segu tegemiseks ei sobi, kuna smuutis on sammal kasvamiseks liiga sodiks pekstud.
Saadud mass tuleb tihkelt vastu seina mätsida või pintseldada ja loota, et gravitatsioon ega vihm seda maha ei kukuta. Niiskete ilmadega on edu saavutamine tõenäolisem kui põua ajal toimetades.
Lõnga värvimine
Samblikud on väga eripalgelise kuju ning värvusega: kui samblad on tavaliselt rohelise eri varjundites, siis samblikke leidub pea kõigis vikerkaaretoonides. Kuid neid värve ei ole mitte ainult hea imetleda, tasub ka teada, et samblikke võib kasutada lõnga värvimiseks.
Selleks on kaks peamist viisi: samblike keetmine vees värvaine eraldamiseks ja samblike leotamine aluselises keskkonnas (näiteks ammoniaagi lahuses) värvaine eraldamiseks. Värvainega lahusele lisatakse lõng ning kuumutatakse. Lõnga värvimine tasub ette võtta õues, nii teevad tekkiv sodi ja ebameeldivad lõhnad vähem muret.
Eri samblike töötlemisel saadavate toonide spekter ulatub hallist violetseni. Kõige suuremaks väljakutseks samblikega värvimise puhul on kahtlemata sobivate liikide äratundmine, kõik samblikud värvimiseks ei kõlba.
Eestis tavaline harilik korpsamblik, kes kasvab puutüvedel ja kividel ning on kauni kollase kuni oranžika tooniga, värvib lõnga punakaks. Kividel kasvav kivi-lapiksamblik annab aga erinevaid pruune toone. Pigmentide villakiududele kinnitumise parandamiseks, värvi valguskindluse tõstmiseks ja tooni säravamaks muutmiseks võib lõnga soovi korral näiteks maarjajääga peitsida.
Lõpptulemus oleneb paljudest teguritest ja kaks korda sama tooni saada on peagu võimatu. Seega on alati oodata üllatusi.
Ka samblaid võib kasutada lõnga värvimiseks. Erinevate peitsidega saab rohekaid ja pruunikaid toone.
Samblaaed
Sammalde aiast tõrjumise asemel võib neile hoopis tere tulemast öelda. Samblad on iseäralikud taimed. Neil ei ole juuri ja kasvamiseks vajaliku vee imavad nad endasse lehtede kaudu. Kui on põud, kuivavad samblad läbi ja muutuvad kollakaks või suisa pruuniks. Piisab aga vaid kergest vihmasabinast, kui nad muutuvad hetkega jälle roheliseks ja hakkavad kasvama. Seda võimet korduvalt läbi kuivada ja uuesti jälle kasvama hakata saab aiapidaja edukalt enda kasuks tööle panna – sammal jääb ellu ka ilma igasuguse kastmiseta.
Samuti võimaldab sambla aeglane kasvutempo samblamuru niitmise asemel millegi muuga tegeleda. Sügisene lehekoristus samblamurult on siiski vajalik. Lehtede all pimedas hakkavad samblad kiratsema.
Samblaaia rajaja peab endale aru andma, et sammalde hulgas leidub nii niiskes ja hämaras kui ka kuivas ja valgusrikkas paigas elajaid. Seega – leia loodusest sinu aias olevatele tingimustele sobivad samblaliigid või kui oled kiindunud mingitesse kindlatesse sammaldesse, kujunda oma aiatingimused ümber neile meelepäraseks ja too nad kohale.
Näitus „Vaprad ja ilusad. Peaosades: samblik ja sammal“ on Eesti Loodusmuuseumis avatud 8. jaanuarini 2017.


title: Puhas rõõm hirmu üle

maintext:
Tööalane suhe üleloomulikku: VAT Teater avab oma Tornisaali-hooaja Indrek
Hargla kõhedusdraamaga “Varjuprohvet”, milles üks kirjanik on sulgenud end
koos assistendiga eraklikku majakesse ja tahab lõpetada romaani, kuid töö
asendub kiiresti õudusunenäoga. Mihkel Seeder uurib autorilt, mis suhe tal
selle kõigega on.
Sa oled fenomenaalselt produktiivne kirjanik. Milline on sinu suhe writer’s block’iga?
Ma ei nimetaks seda blokiks, kuigi saan aru, mida selle all võidakse silmas pidada. See tunne võtab võimust tühja ekraani jõllitades ja muudab täiesti jõuetuks. Minul on selles osas lihtsam, sest ma olen laisk inimene. Ma ei vaja mõistet writer’s block, sest ma tean, et kui asjad ei edene, siis on probleem laiskuses. Sellise põhjendusega saan ma raskustest üle.
Mõni teine kord aga tuleneb see suutmatus paratamatult väsimusest. Siis tuleb lõõgastuda. Kirjanduses, nagu spordiski, eksisteerib vorm, mis (paratamatult ära) kõigub. Vahel kunstnik lihtsalt ei ole oma parimas vormis.
Kuidas suhtud kirjanikuna assistentidesse?
Tänapäeva Eestis ei saa ilmselt olla loomeinimene ilma, et sa ei ole samaaegselt ettevõtja. Niimoodi saab looja endale paratamatult kaela tohutu bürokraatiamasina. Mõni inimene tuleb sellega võib-olla toime, aga üldiselt on selle haldamiseks vaja assistenti. Mina igatahes näen selle ameti vajalikkust.
Missugune on sinu suhe fännidesse?
Ei ole mingit suhet olnud. Kirjanikel ei ole groupie’sid, võib-olla George R. R. Martin mõned leiab. Jah, maailmas on sellist nähtust, mida võib nimetada cult following’iks, olnud küll ja küll, aga minul pole sellega õnneks kokkupuudet olnud.
Milline on su suhe kõhedusse?
Kõhedus on väga inspireeriv. Minu jaoks on ulme kirjanduse eliitgrupp ja see omakorda jaotub kitsamateks kategooriateks, millest minu jaoks on kõige südamelähedasem horror. Minu jaoks on õuduskirjanduse näol tegemist ulme kõrgliigaga. Kui üks tekst suudab tekitada minus hirmu, siis valmistab see mulle rõõmu. Kunst peab lugejat muutma, häirima, puudutama. Hirmu tekitamine nõuab kvaliteetset tegemist. Mulle näib, et maailma esimene kunst sisaldas õudust ja ulmet, mitte psühholoogilist realismi. Vaevalt et n-ö koopainimesed jutustasid lugusid sellest, kui raske on tööd teha. Eks nad pajatasid ikka kõhedaid lugusid, kollijutte, mis tekitasid kuulajates võimsaid kujutluspilte.
Sinu suhe üleloomulikku?
Tööalane suhe on. Kui sa tahad küsida, kas ma olen ise midagi sellist kogenud, siis ma pean eitama. Samas, kui püüda defineerida üleloomulikkust, siis soovin küsida, kas Albert Einstein oli loomulik nähtus, eriti oma kaasaegsete jaoks. Loomulik on see keskkond, mida me suudame infoks ümber panna ja oskame tõestada. Mõtleme nii, et on olemas üks sfäär, kuhu jõuavad mõned üksikud geeniused nagu Einstein. Võib ju öelda, et kõik religioonid on saanud alguse kokkupuutest selle sfääriga. Kahtlemata on ka mõned kirikuisad ja prohvetid seda ruumi näinud. Võib-olla on tegemist selle kanaliga, mis paneb kirjanikke ühtäkki kirjutama ning mille kohta hiljem öeldakse: „Mina seda ei teinud, miski justkui lõi mu eest.“
Kuidas sa suhtud prohvetitesse?
Ma ei saa öelda, et eksisteeriks mingi konkreetne suhe selle teemaga. Ma pole seda nii üksipulgi uurinud. Kui võrrelda Einsteini relatiivsusteooriat mõne piibli ettekuulutusega, siis kui suur erinevus neil kahel ikkagi on? Sellesse üleloomulikku ruumi satub üks usumees ja nimetab seal kogetut arvatavasti Jumalaks ning peab sellest mäejutluse. Teadlane aga paneb sama paigaga kokku puutudes kogemuse valemisse. Sinna vahele mahuvad ka näiteks heliloojad ja maalikunstnikud – kirjanikud kõige vähem, sest kirjutamine ei nõua mingit erioskust – ja minu jaoks on see kõik kokkuvõttes üks ja sama. Kõiki võib nimetada prohvetiteks.
Sina ja Stephen King – on seal mingi suhe? See näidend justkui viitab sellele.
Ma olen teda suhteliselt palju lugenud. Kuna ta on äärmiselt produktiivne, siis olen kokku puutunud nii tema kõrgvormis kui ka väiksema võhmaga loodud tekstidega. Prohvetistaatuses ta minu jaoks igatahes ei ole. Tema loomingus on väga tihti kesksel kohal tegelane Kirjanik, eriti veel õudusjutte kirjutav isik. Teda lugedes sain ma kunagi vist aru, et pannes peategelaseks kirjaniku, on sul juba olemas üks kannatav, handicapped tegelane. Enam ei pea hakkama välja mõtlema mingit merehädalist või vigastatut.
Mõeldes nüüd konkreetselt sellele näidendile, siis, kuigi ma polnud seda enne kirjutamist strateegiliselt paika pannud, arvatavasti meeldis mulle mõte, et seda lugu vaadates tekivad inimestel seosed Kingi teostega.
Seda näidendit analüüsides võib minna n-ö Kingi või Freudi teed. Seepärast uurin, kuidas suhtud psühhoanalüüsi isasse?
Minu teada pole mul Freudiga mitte mingisugust suhet. Võib-olla ma olen kunagi lugenud Freudi kirjutisi, aga ma ei võta sellist asja eriti tõsiselt. Teadus inimhingest tekitab minus kahtlust. Ma tajun siin mingit vastuolu. Analüüsida saab keemilist koostist, mitte hinge. Samuti ei ole mõtet religiooni analüüsida. Minu jaoks ei vii see mitte kuskile.
Mulle meeldib kirjutada põnevuslugusid, eriti veel selliseid, mis on müstilised. Seega lähen teises suunas. Minu jaoks on olulisem mõtestada, kas ma loon põnevus- või õuduslugu. Nende kahe erinevus seisneb selles, et õudusloos leiab aset midagi üleloomulikku. Kui aga nüüd mõelda, siis kas „Voonakeste vaikimine“ on õuduslugu? Hannibal Lecteri näol on tegemist ju lihast ja luust psühhopaadiga, kuid pisikesed elemendid, nagu näiteks stseen, kus koer reageerib ta peale, tundes temas ära mingi ebainimliku elemendi, viitab õudusele. See on skaala, millel mina liigun. Kirjutades ei jookse Freud ega Oidipuse kompleks kordagi mu peast läbi.
Kas sa mõtled maailma tulevikule? On seal ka mingi suhe?
Mina seda tulevikku õnneks ei näe. Aga midagi head küll tulemas ei ole. Võib-olla 500–600 aasta pärast mõeldakse, et küll oli alles ilus elu 21. sajandi alguses, tõeline paradiisiaed. Ise olen ma selle idee suhtes küll skeptiline.
Sina ja teater – viimastel aastatel on sind peaaegu et jõuga tõmmatud teatriringkonda. Kuidas on see suhe arenenud?
Ma olen teatrihuviline olnud lapsest saadik. Viimasel ajal olen jah, mõned näidendid kirjutanud, aga eriti palju pole mul veel ette näidata. Tasub märkida, et erinevalt filmistsenaariumidest on näitekirjandus eraldi žanr, mida saab avaldada ja mida loetakse. Seetõttu on näidendi kirjutamine huvitav, kuigi romaaniga võrreldes on see protsess tunduvalt tehnilisem. Selle puhul peab arvestama kõiksugu mehaanikate ja reeglitega, näidend distsiplineerib. Romaanis jänni jäädes lased tegelasel kaks lehekülge mõtiskleda elu ja maailma üle ning saadki tänu sellele kuidagimoodi uuesti raja peale. Näidendiga ei lähe see trikk läbi, tuleb midagi muud välja mõelda.
Teater on mind palju õpetanud. Oma esimesed näidendid kirjutaksin täna juba hoopis teisiti. Algajad näitekirjanikud teevad vist tihtilugu vea, et kukuvad ette lavastama. See pole küll keelatud, aga iseenesest pole vaja seda teha. Näitekirjanik loob vaid põhja, teised kunstnikud tõukuvad sellest juba ise edasi. Nemad annavad näidendile elu. Autorina pean teksti vabaks andma.
Mõni inimene saab rahulduse maleülesannete lahendamisest. Näidend on just seda sorti harjutus, mis võib pakkuda suurt rahulolu. Konkreetselt seda lugu hakkasin looma, mõeldes, mida saab Eesti teatris teha. Tegelasi on soovitavalt vähe, lavaruum on võimalikult vähenõudlik ja näitlejad püsivad pidevalt laval. Päris keeruline on selliste tingimustega kirjutada hirmsat lugu. Ja sealt see maleülesanne siis algas. Mõistes, et tegelikult on mul rohkem kui kolm füüsilist tegelast, oli esimene käik tehtud ja lugu hakkas end tasapisi avama.
Seda ma võin öelda, et „Varjuprohvet“ ei ole õuduslugu, kuid selles on kõhedust. Õudusfilmi atribuudid ei tööta teatrilaval. Seega mõjub teatris eriti kõheda ja ebamugavana see, mida me ei näe. Hirm tekib võib-olla siis, kui inimene läheb koju ja mõtleb nähtule tagasi.
Mulle isiklikult meeldib kõige rohkem käia teatris nii, et ma ei tea eelnevalt mitte kui midagi. Teatri põhitingimus on ikkagi, et kogu aeg oleks põnev. Ja see on minugi jaoks kõige tähtsam.
Kõhedus on väga inspireeriv. Minu jaoks on ulme kirjanduse eliitgrupp ja see omakorda jaotub kitsamateks kategooriateks.
Kõhedusdraama „Varjuprohvet“
Autor: Indrek Hargla
Lavastaja: Aare Toikka
Kunstnik: Kaspar Jancis
Valguskunstnik: Sander Põllu
Osades: Liisa Pulk, Margo Teder ja Martin Kõiv
Esietendus 27. aprillil Rahvusraamatukogu Tornisaalis


title: Miks hiinakad Siberit üle ei võta?

maintext:
VENEMAA KOLLASEKS VÄRVIMISE RASKETEST ASPEKTIDEST: Etnoloogiadoktor Aimar Ventsel küsib, miks Hiina piir Põhja-Jäämereni ei liigu, ehkki pealtnäha oleks sellele palju võimalusi ning arvukalt põhjusi. Asi on selles, et ressursid on võimalik kätte saada ka igikeltsa vallutamata.
„On vaid aja küsimus, millal hiinakad Siberi võtavad,“ kirjutas üks kodanik mitte väga ammu Raivo Vare näoraamatu lehel kommentaariks. Kusjuures, kodanik ei väljendanud teab mis originaalset mõtet. Spekulatsioonid sel teemal, millal ja kuidas võtab Hiina üle Venemaa Kaug-Ida ja laiemas mõttes Siberi, käivad täistuuril aastast 2014, eriti sellest hetkest, mil 2014. aasta maikuus kirjutati alla Vene-Hiina gaasijuhtme Siberi Jõud lepingule.
75% territooriumist justkui ootaks sissetungi
Spekuleeritakse kusjuures rahvusvaheliselt, Eesti on siin väike tegija. On ilmunud sadu artikleid ja kümneid kaarte, mis tõestavad asjakohase teesi õigsust. Niisiis, küsimus ei ole mitte „kas?“, vaid „millal ja kuidas?“. Tõestust sellele teesile näib olevat lademes. Peale gaasijuhtme lepingu on Venemaal antud väga sümboolse hinna eest hiinlastele rendile sadu hektareid maad, oli olemas plaan anda hiinlastele soodusrežiimil töölubasid, hiina ettevõtted on oma tegevust üle terve Venemaa, eriti aga Siberis intensiivistanud, Venemaa migratsiooniameti andmeil suureneb hiina turistide arv pidevalt. Ning Hiina esindaja lubas 2014. aastal Peterburi majandusfoorumil aidata Venemaad Siberi hõivamisel.
Üldiselt paistab et pole mingit põhjust, miks ei peaks seda praktiliselt tühjalt seisvat territooriumi, mis moodustab 75% Vene Föderatsiooni pindalast, alla neelatama.
Tegelikult on aga ka hulgaliselt põhjusi, mis väidavad selle – pealtnäha vältimatu – annektsiooni vastu.
Konkreetsed põhjused
Põhjus number üks on Vene Föderatsioon ise. Venemaa suisa religioossne kiindumus igasse ruutmillimeetrisse maasse, mida kunagi on suudetud riigi külge liita, teeb iga maatüki vabatahtliku äraandmise mis tahes riigile praktiliselt võimatuks, eriti kui tegemist on olulise osaga riigi territooriumist. Võib paista, et sellest saavad hiinlased kuidagi üle või ümber. Kuid on veel hulgaliselt muid ja palju mõjuvamaid põhjusi, miks Hiina piir kunagi Põhja-Jäämereni ei liigu.
Peamine probleem just Kaug-Ida Hiinaks saamise teooriate kirjeldajate puhul on see, et keegi neist pole eales oma jalga sellesse regiooni tõstnud. Või kui, siis vaid väga lühikeseks ajaks ühte-kahte suuremasse linna.
On olemas väga tugevad asjaolud, miks Uurali-tagusel territooriumil on demograafiaga lood nihu. Lühidalt: 75% Vene Föderatsiooni territooriumil elab umbes 18% riigi rahvastikust. Ja sellel on oma väga konkreetne põhjus: enamik sellest territooriumist on suuremaks inimasustuseks kõlbmatu. Põhjapoolne osa Kaug-Idast on tundra, siis tuleb mõnisada kilomeetrit soist hõredat metsa (seda kutsutakse metsatundraks) ja siis taiga.
Talv kestab sellel alal keskeltläbi kaheksa kuud, kusjuures kõikjal – välja arvatud Vaikse ookeani kallas – läheb temperatuur pisut alla viiekümne miinuse. Suvel on enamik seda maa-ala kaetud sääse- ja kihulastepilvedega, mille mastaapsusest saab aru ainult inimene, kes on seda omal nahal kogenud.
Dotatsioonid musta auku
Tõsiasi, et umbes 70% Siberist seisab igikeltsal, teeb igasuguse ehitamise küll väga kangelaslikuks, ent üliraskeks ettevõtmiseks. Infrastruktuur on Uurali taga nõrgalt arenenud, kui seda üldse eksisteerib. Riigi seda osa hoiab koos vaid Vaikset ookeani Uurali-tagusega ühendav suhteliselt logisevalt töötav raudtee, toosama BAM, ja vaid üks maantee, mis tuhandete kilomeetrite ulatuses on tegelikult auguline kruusakattega trass, mis vihmadega sõna otseses mõttes uputab enda sisse veoautod, väiksematest sõidukitest rääkimata.
Kogu kant on üle külvatud väikeste asulatega, mis on maailmast sisuliselt isoleeritud ja millega on võimalus olla ühenduses vaid lennuki- või laevaliikluse abil. Mõlemad aga sõltuvad ilmast, navigatsiooniaega on aastas mõned nädalad, lennuliikluse võib nädalateks seisma panna ootamatu purgaa. Sellistes oludes on vähegi suurem inimasustus võimalik vaid riiklike dotatsioonide abil, kusjuures suur osa dotatsioone ei too midagi tagasi, sest mitteproduktiivse rahvastiku osa on Siberis ja Kaug-Idas ikka väga suur.
Kogu Mendelejevi tabel
Siberi hõivamine on üks Nõukogude Liidu kangelaslikke narratiive ja see kujund on siiamaani kasutusel, sest rahvaarv kahaneb nii arvuliselt kui ka regionaalselt – suur osa sealkandi rahvast elab või on liikumas linnadesse, jättes linnatagused tühjaks.
Oli kommunistidel kunagi selline plaan: hävitada kõik sääsed Uurali mägedest kuni Vaikse ookeanini, sest need pisikesed vereimejad tegid progressi leviku kohati suisa võimatuks. Kommunism kadus, sääsed on seal aga siiamaani.
Stalini ajal rajati Siberis GULAG-i vangilaagrite võrk eesmärgiga praktiliselt tasuta tööjõuga Siberis tsivilisatsiooni levitada. Majanduslikus mõttes osutus ettevõtmine aga sügavalt ebarentaabliks, GULAG oli omadega pidevas kahjumis.
1950-ndail ja 1960-ndail hakkas Siberi industrialiseerimine. Keset taigat kerkisid uued linnad, vaimustunud komsomolilööktöölised kaevasid labidaga igikeltsa sisse vundamendiauke ja tulevik terendas heledalt. Kusagil 1970-ndail hakkasid aga vähegi adekvaatsed nõukogude majandusteadlased omavahel sosinal rääkima sellest, et kogu ettevõtmine on mitu korda kallim kui kogu tulu. Hoolimata sellest, et Siberi maapõues on – venelaste uhkuseks – „kogu Mendelejevi tabel“ ja praktiliselt kõik nafta, gaasi, kulla ja teemantide varasalved, ei katnud nende ekspluateerimine suureks paisunud elanikkonna doteerimise kulusid.
Üldiselt oli nõukaaja lõpuks tekkinud selline seis: karmis kliimas oli ühe töötava inimese tööviljakus umbes kümnendik sellest mis Venemaa Euroopa-osas, üks selline lisaväärtuse tootja pidas aga keskeltläbi üleval üheksat mittetootjat – alates omaenda lastest kuni nende õpetajani välja. Seda, et kõik pole kuld, mis hiilgab, demonstreeris suurepäraselt Tšukotka kullakaevanduste massipankrot 200l. aastal. Kulla tootmiskulud Kaug-Idas olid nii metsikult kõrged, et endised nõukogudeaegsed suurettevõtted lõpetasid oma tegevuse pooles regioonis.
Vaid jäätunud maa
Esimene asi, millega hiinlased oma piiri nihutamisel kokku puutuvad, on miljonite ülalpeetavate küsimus. Siberi rahvaarv kasvas pärastsõjaaegsel perioodil võrreldes revolutsioonieelsega oma kümme korda. Nüüd on ülalpeetavate armeega ühinenud endised kolhoosnikud, endiste suurettevõtete töölised, nende pered ja vanemad. Mitmed venelaste katsed vähendada seda rahvamassi ja suurendada tootvat elanikkonda kukuvad regulaarselt läbi. Olles aga territooriumi omanikud, peaks Hiina vähemalt miinimumtasandil kindlustama nendele inimestele enam-vähem talutava äraelamise.
Kes vähegi huvi tunneb, teab, et Vene riigi üks suuremaid väljaminekuid on sotsiaalsed maksed – pensionitest kuni meditsiini doteerimiseni. Ka pole hiinlastel midagi peale hakata miljonite ruutkilomeetrite jäätunud maaga. Põlluharimine on Siberis kasulik vaid lühikesel ribal mööda Hiina piiri ning seal on hiinlased ennast juba sisse seadnud.
Hästi töötav lüpsiskeem
Hiinlasi huvitavad Siberis ressursid. Need saab aga kätte ka ilma piiri nihutamiseta. Parim näide on gaasitoru Siberi Jõud, mille venelased ehitavad oma raha eest, et siis hiinlastele gaasi müüa (erinevatel andmetel) alla omahinna või omahinnaga.
Kindlasti sepitsetakse tulevikus ka skeemid, kuidas ammutada odavat Siberi naftat. Praegu on see logistiliselt keeruline, sest enne tuleks ehitada vastav infrastruktuur. Valdkond, millega hiinlased praegu korralikult raha teenivad, on ehitamine.
Tegemist on hästi töötava lüpsiskeemiga, mida hiinlased kasutavad arengumaades: hiinlastelt tellitakse objekti ehitus, selle elluviimiseks võetakse Hiina pankadest krediiti (ühed kallimad laenud maailmas!) ning siis tulevad hiinlased oma töölistega ja teevad asja ära. Kasu vähemalt kolmekordne! Sellisel tegevusel pole aga heategevusega mingit pistmist.
Parim näide on Leena jõe silla saaga viimane etapp. Silda plaaniti juba ammu. Siis kui ehitus pidi algama, võeti ära Krimm ja suunati ehitusraha sinna. Edasi leiti uus raha ja ehitama pidid hiinlased. Viimasel hetkel tõmbas Vene pool oma raha välja ja soovitas hiinlastel leida erainvestorid, mille peale hiinlased ütlesid viisakalt „Head aega!“.
Lõpetuseks: on hiinlased, mis nad on, aga lollid nad ei ole. Hiina majanduslikku ekspansiooni analüüsides on tegemist üllatavalt pragmaatilise ettevõtmisega. Seega leitakse palju odavamaid ja kasumlikumaid meetodeid Venemaalt ressursside ja raha väljapumpamiseks, kui seda on otsene territooriumi ülevõtmine – millega selle teema ekspluateerimine peaks olema ka lõpetatud.


title: Asjade ajast välja kiskumine

maintext:
MINEVIK TULEVIKUKS: Brigitta Davidjants käis külas konserveerimis- ja digiteerimiskeskuses Kanut. Brigittat on juba mõnda aega vaevanud uudishimu – mida see tähendab, kui ühte lausesse mahuvad minevikulised konserveerimine ja restaureerimine ning tulevikuhõnguline digiteerimine.
Seostada mõisteid „konserveerimine“ ja „digiteerimine“ mineviku ja tulevikuga on muidugi meelevaldne, sest tegelikult nii konserveeritakse ja restaureeritakse kui ka digiteeritakse asju ikka järeltulevatele põlvedele. Muide, siinkohal väike definitsioon segaduse vältimiseks. Konserveerimine tähendab esmajoones vigade parandust ja kahjustuste kõrvaldamist, et ese säiliks vaatamiseks tulevastelegi põlvedele. Restaureerimine on aga mastaapsem parandustöö, mis võib sisaldada näiteks puuduolevate osade valmistamist.
Mitmekülgne korrastus
Esimese asjana saan teada, et selline kombinatsioon, mida Kanut pakub, on Eestis unikaalne. „Meil on suur hulk erioskustega spetsialiste ühes majas koos,“ seletab konserveerimisdirektor Kalev Uustalu. See tähendab, et kui mõni ese vajab mitmekülgset korrastamist, ei ole seda vaja ühest linna otsast teise kolistada, vaid piisab korrus alla või üles jalutamisest.
Teisisõnu, kõik maali-, naha-, metalli-, keraamika-, puidu-, tekstiili-, polükroomia- ja paberitööd saab ühes majas ära teha ning tagatipuks tulevastele põlvedele eri tööetapid üles pildistada. Selline lahendus pole mitte ainult mugav, vaid ka ohutum, sest igasugune transportimine võib esemeid kahjustada, alustades muljumistest, temperatuurikõikumistest ja niiskusest ning lõpetades maanteeröövlitega (ja ei ole vaja naerda – kõike võib juhtuda!).
Kus siis tuleb mängu digiteerimine? „Igasugune konserveerimise või restaureerimise protsess vajab jäädvustamist,“ ütleb Uustalu. Niisiis on asjal kaks külge. Emotsionaalses plaanis on eseme omanikul tööprotsessi hiljem tore näha. Professionaalsest aspektist tuleb aga tööde käik fikseerida. „Ka hiljem on vaja teada, milliste materjalidega on tegu, milliseid töövahendeid kasutatakse ja kuidas objekt töö käigus muutub. Digiteerijad jäädvustavadki neid hetki. Kui on vajadus korrastatud eseme juurde kunagi hiljem tagasi pöörduda, siis on ka näha, mida sellega omal ajal tehti.“
Õigupoolest tuli digiteerimine tänavu oma kolmekümnendat tegutsemisaastat tähistavasse Kanutisse kümne aasta eest. „See oli aja nõue ja võimalus,“ ütleb Uustalu. On palju neid, kes tahavad hoidlas olevat asja näha. Ent eseme väljatoomine on alati seotud kahjustamisriskiga. Siinkohal tulebki mängu digitaalne info, mis annab kujutise kohta valdavalt vajalikud teadmised. Hiljem, korrus allpool üht digiteeritud plakatit uurides, ei jää mul muud üle kui nõustuda, sest tõepoolest on ekraanil näha iga viimanegi kui detail.
Kolmemõõtmeline digiteerimine
Tegelikult pildistati esemeid varemgi üles, ent tänapäeval on muutunud tulemuse kvaliteet. Sealjuures on Kanutis nõuded valmivale digifailile märksa kõrgemad kui näiteks muuseumide infosüsteemis ehk MuIS-is. Põhjuseks on tehnika jätkuv areng. „Kui see süsteem tehti, siis olid skannerid viletsamad ja arvutid nõrgemad. Vahepeal on aga IT-areng olnud pöörane. Seepärast tulekski failidele kehtivaid minimaalseid parameetreid muuta,“ ütleb Uustalu. Heatasemeline digikeskuse tehnika maksab kõvasti, kuid tänu riiklikule rahalisele toele oli Kanutil aastaid tagasi võimalik see hankida. Loomulikult on vajalik meie kasutuses olevate seadmete pidev uuendamine. Nüüdisaegne digimistehnika säästab kultuuriväärtusi. Nii ei tohiks näiteks negatiive skannida odava tava-, vaid kallima külmskanneri all, sest esimene kahjustab kuumenedes nii klaasil olevat emulsioonikihti kui ka plastist materjali.
Tänapäeval on digiteerimises tekkinud uued suunad – kolmemõõtmeline digiteerimine. Tõsi küll, praktikasse on see jõudnud väheseis paigus, esmajoones kulukuse tõttu. „Mõte on tore ja tulemus fantastiline. Aga valmivate failide mahud on pöörased,“ ütleb Uustalu. „Esiteks ei ole meil nende säilitamiseks praegu kasutada nii suuri servereid, teiseks ei ole muuseumite seadmed ja ülekandeliinid piisavalt võimsad.“ Eks elame-näeme, mis tulevik toob.
Iga korruse eri soundtrack
Kuidas on kodanikud ja instantsid digialgatuse vastu võtnud? Ikka positiivselt. Tore ju, kui neid asju, mida on digiteeritud, võetakse muuseumikogudest vähem välja ja tänu sellele säilivad need tulevastele põlvedele paremini. Kas inimesed saavad aru vajadusest asju kõigile näppida mitte tuua? „Ikka saavad. Nii muiduhuvilised kui ka uurijad, teadurid, muuseumitöötajad ja tudengid saavad kõik üldjuhulul kasutada kultuuripärandi kohta loodud digiinfot kiiresti ja lihtsalt,“ selgitab Uustalu. Pealegi moodustavad praegu enamiku Kanuti klientidest muuseumid, kus rahvas on asjatundlik.
Eks seda digiteerimise asja võib ju mitmest otsast vaadata – kui arhiivi- ja fotomaterjalid ning käsikirjad paremini säilivad, on konserveerijatel-restaureerijatel omakorda vähem tööd. Sest museaali lihtsalt pole vaja nii tihti korrastada. Samas on muuseumikogudes praegu väga palju konserveerimist vajavaid asju ja nii saavad tegijad suunata oma energia nendele objektidele. Pealegi jäävad alati alles eratellijad, ja nemad tahavad enamasti esemete restaureerimist, teisisõnu soovivad nad asju kasutada või asja selle algses ilus igapäevaseks imetlemiseks eksponeerida.
Sellega oleme oma pika jutu Kalev Uustaluga maha pidanud. Nüüd võtab kuraator Sille Siidirätsep, kes on seda vestlust pealt kuulanud ja nii mõnegi hea kommentaariga rikastanud, mu enda käe kõrvale ja viib maja peale tuurile. Esimesena sammumegi digilaborisse, kus parasjagu askeldab natuke häbeliku moega Jaanus. Muide, maja peal jalutuskäiku tehes selgub, et Kanuti igal korrusel on oma soundtrack – esmalt maandume igihalja rokiklassika pessa, järgmisel korrusel jätkame neoetno lainetel ja kolmandal korrusel tuleb alternatiivsema maiguga poppi.
Sõltuvus objekti suurusest
Küsin Jaanuselt, kuidas on parasjagu töös punaplakat tema juurde jõudnud ja mis ta sellega nüüd teeb. Tuleb välja, et korra aastas esitavad muuseumid Kanutile oma tellimuse. Sille süveneb tellimustesse, hindab seejärel kolleegidega, kui palju Kanut aasta jooksul teha jõuab, ning koostab selle põhjal tööplaani. Kui tööd sisse hakkavad tulema, vaatab ta need üle ja teeb töögraafiku. Näiteks vajadusel konserveeritakse digiteerimist vajav töö eelnevalt – plakati puhul silutakse murdekohti ja puhastatakse see tolmust, et masinaid mitte rikki ajada –, tehakse objektile arvutis eelvaade, määratakse faili suurused ja digiteerimine võibki alata.
Digiteerimise kestus sõltub objekti suurusest. Kui tuleb skannida pigem väikest asja, siis kulub keskmiselt kaks minutit, pikemate töödega võib kuluda tubli pool tundi. Vaatame ekraanilt, kui suur on punaplakati suurus – 369 mega, ütleb ekraan. Sealjuures on plakati digiteerimine pigem lihtne töö. Keerulisemaks läheb asi näiteks maalidega. „Siis tuleb valgust eraldi sättida,“ seletab Jaanus. Veelgi keerulisem on asi n-ö kolmemõõtmeliste objektidega. Nende puhul piirdutakse enamasti teose üles pildistamisega – töö alul, vahepeal ja päris lõpus.
Pärast vaatame ka teistele korrustele. Näen, kuidas Ingrid puhastab sajanditaguse Ericssoni telefoniaparaadi ümbrist roostest ning Kristina konserveerib eelajaloolise väljanägemisega maali raami („Parem on mitte mõelda, mis on nende asjade väärtus“). Jolana näitab mulle Pika Hermanni tipus lehvinud Eesti lippu ja Aire 20. sajandi algusest pärit kaussi, mille mina olen pilgu järgi hinnanud 2000. aastate algusesse. Viljaril on käsil Viljandis avastatud laemaal, mis sai omal ajal üles Eesti esimese vabariigi väljakuulutamise puhul ja jäi seejärel enam kui pooleks sajandiks peitu („See avastati täiesti juhuslikult sealt laest, seepärast ongi nii ära rapitud“). Helmut jällegi osutab restaureeritud ratastoolile, mis jääb dünaamilisuselt küll tänastele alla, ent on oluliselt elegantsem. Ning lõpuks piilun paberiosakonnast vaadet Raekoja platsile, mis on tõeliselt vapustav.