title: Põhjarannik 24. septembril

maintext:
Põhjarannik 24. septembril
24. september 2016
* Ida-Viru valijate seas selget presidendi favoriiti pole. Täna toimuvate Eesti presidendi valimiste tasavägisust ja etteaimamatust peegeldavad ka Ida-Viru valijate eelistused, mis jagunevad enam-vähem võrdselt Marina Kaljuranna, Mailis Repsi ja Siim Kallase vahel. Mõne Ida-Virumaa häälega saab arvestada ka Allar Jõks.
* Eile esitas Jõhvi vallavalitsus uuendatud taotluse vene põhikooli renoveerimiseks. See vastab paremini haridus- ja teadusministeeriumi ootustele vähendada õppepinda, et see oleks kooskõlas vähenenud õpilaste arvuga.
* Riigikaitsekomisjoni seisukoht, et julgeolekukaalutlustel Ida-Virumaale tuulikuparke ei rajata, on arendajate hinnangul põhjendamata ja ebademokraatlik ning leida tuleb lahendus, et tuulikud saaksid elektrit toota, ilma et radari- ja raadioluuresüsteemid oleksid häiritud.


maintext:
Saksa mõjukas ajakiri avab saladuslikku Sillamäed
8. september 2016
“Linn, mida ei olnud” − sellist pealkirja kannab Sillamäe minevikku ja tänapäeva kajastav artikkel, mis ilmus sel nädalal Saksa ajakirja Der Spiegel veebiväljaandes.
“Maakaartidel maha vaikitud ja võõraste eest suletud: Eesti linna Sillamäed vähemalt ametlikult ei eksisteerinud. Sest see Läänemere-äärne linn oli Nõukogude tuumatööstuse keskus ja tänu sellele rangelt salajane,” algab artikkel, mis räägib nii sõjajärgsest ajast, kui sõjavangid salastatud tehase üles ehitasid, perioodist, mil Sillamäe õitses ja oli nagu riik riigis, ning Eesti taasiseisvumisest, kui riikliku seljataguseta jäänud inimesed piltlikult öeldes paradiisist välja visati.
Tundus eksootiline
“Milleks Eesti Vabariik?” küsisid toona paljud linlased. Näiteks Sillamäe muuseumihoidja Aleksandr Popolitov tunnistab Saksa ajakirjanikele, et on riigis pettunud.
“Samas ollakse kaugel sellest, et soovida Eestist eraldumist, nagu venekeelne elanikkond Ukrainas. Sest peaaegu igaüks tunneb kedagi, kes 1990. aastatel frustreerituna Eestist Venemaale kolis ja seda hiljem kibedalt kahetses,” seisab artiklis.
Autor Alexandra Frank ütles Põhjarannikule, et tal on Eestiga varasem side.
“Tosin aastat tagasi olin ühe Euroopa Liidu vahetusprogrammi raames mõned kuud Postimehe toimetuses ja olen sellest ajast saadik Eestist sageli kirjutanud. Eriti sel ajal, kui Eesti astus Euroopa Liitu. Olen kirjutanud Eestist veel reisiraamatu ning seetõttu sattusin ka Sillamäele. Leidsin, et linn on eelkõige oma ajaloo tõttu väga huvitav. Lääneeurooplase vaatevinklist eksootiline.”
Frank lisas, et on tahtnud Sillamäe ajaloost jutustada juba üle kümne aasta. “Mõtlesin, et Eesti taasiseseisvumise 25. aastapäev on selleks hea ajend.”
Koos kolleegi, fotograafi Maria Feckiga käis ta artikli jaoks materjali kogumas aasta tagasi. Frank selgitas, et ajalooliste sündmuste puhul ilmuvaid artikleid valmistataksegi aegsasti ette. Sillamäe kajastus ilmus ajaloorubriigis “Eines Tages”.
“Algul pidi artikkel ilmuma taasiseseisvumispäeval, 20. augustil, aga just täna [teisipäeval − toim.] esitleti uuenenud veebilehte Spiegel.de. Seetõttu on seal eriti palju liiklust. Meie lugu, mis sisaldab peale fotode ka videoid, nihutati just sellele päevale, et see pälviks rohkem tähelepanu,” rääkis Frank.
Ei otsinud katastroofi
Ajaloolane, Vaivara Sinimägede muuseumi spetsialist Ivika Maidre on üks intervjueeritavatest, kes artiklist läbi käib. “Päris hea lugu on!” kommenteeris ta.
Maidre jagas nii enda arvamust Sillamäest kui oli abiks venekeelsete vestluskaaslaste tõlkimisel.
“Mõtlesin, kas midagi läheb tõlkes kaduma, aga seda ei juhtunud. Ajakirjanik peegeldas tagasi seda, mida talle räägiti. Usun, et artiklist saab päris huvitava pildi linnast, mida pärast sõda ei eksisteerinud isegi maakaardil. Kaardile jõudis linn alles siis, kui elanike arv ületas 10 000 piiri.”
Maidre kogemuste järgi tulevad välisajakirjanikud tavaliselt katastroofi otsima, et oma auditooriumi vapustada.
“Mulle meeldis, et see lugu katastroofiks ei keeranud. Ajakirjanikul oli silma ja kõrva, et oluline välja noppida. Eestiski ju kogu aeg arutame, mis asi see Sillamäe on. Näiteks minule on Sillamäe jätkuvalt suletud linn, ei eesti ega vene, vaid ikka nõukogude. Ka Sillamäe inimesed, kes jäid ühel hetkel riikliku toeta, on mures, kes nad siis on,” arutles ajaloolane.
Maidre sõnul paistab, et uus põlvkond on selle endale välja mõelnud. “Seda näitab hästi Anton Makarjevi (linnavalitsuse arenguosakonna spetsialisti) tsitaat: “Ma ei tunne end venelase ega eestlasena, pigem seguna neist mõlemast. Me oleme Eestimaa venelased inglise muusikamaitsega.””
Saksa keele oskajad saavad artiklit lugeda aadressil http://www.spiegel.de/einestages/sillamaee-die-geheime-stadt-zentrum-der-sowjetischen-atomindustrie-a-1105752.html.
Der Spiegel on ka varem Ida-Virumaa elu kajastanud. Kaks aastat tagasi külastas Narvat ajakirja Der Spiegel reporter Jan Puhl, et uurida, kas Ida-Eestis võiks puhkeda samasugune konflikt nagu Ukrainas. Puhl tunnistas tookord Põhjarannikule, et separatistlike püüdluste puudumine oli talle selge juba enne Eesti piirilinna sõitu. Kohapeal sai ta selles veenduda ja ka oma lugejatele pajatada.

fasttext_language: et


title: Narva raadiostuudio tähistas juubelit

maintext:
Narva raadiostuudio tähistas juubelit
12. september 2016
2. septembril sai Eesti Rahvusringhäälingu Narva raadiostuudio 20aastaseks. Juba kaks aastakümmet alustavad linnaelanikud oma päeva kohalike uudistega, mida edastavad Raadio 4 Narva stuudio ajakirjanikud.
Praegu on Puškini tn 12 asuvas stuudios viis töötajat. Ning alati on keegi käepärast võtta.
“Me ei peida end kellegi eest. Meie linn on väike ning siin tunnevad kõik kõiki,” tõdeb Narva stuudio peatoimetaja Galina Šustrova. “Alati on keegi kohapeal olemas. Vahel on ajakirjanikud siin ka pärast tööpäeva lõppu ja isegi puhkepäevadel. Meie kollektiiv koosneb tõelistest töönarkomaanidest: need on uudishimulikud, vastutustundlikud ja innukad inimesed. Teistsugused meie juurde püsima lihtsalt ei jää.”
Šustrova juhib Narva stuudiot alates selle asutamisest. Esimesi tööpäevi meenutades ütleb ta, et ei osanud algul ettegi kujutada, et nii suure vastutuse koorma enda peale võtab.
“Raadio 4 alustas tööd 1993. aastal. Aasta hiljem paluti mul, toona Narvskaja Gazeta ajakirjanikul, hakata kohalikust elust raadio jaoks ülevaateid tegema ja neid telefoni teel edastama. Hiljem anti minu käsutusse aparatuur ja hakkasin tegema reportaaže. 1996. aasta kevadel aga kutsus Raadio 4 peatoimetaja Mary Velmet mind enda juurde ja ütles, et tahaks mind näha juhtimas regionaalset stuudiot, mille nad kavatsevad Narvas avada. Mulle meeldis ajalehes töötada ning ma nõustusin küll aitama, nii kuidas saan ja oskan, kuid mitte stuudiot juhtima. Nõnda leidsingi korteri, olin remondi juures abiks… Pärast seda aga, kuidas ma ka vastu ei punninud, räägiti mulle ikkagi auk pähe. Muidugi oli alguses hirmus, kuid Raadio 4 juhtkonna toetus oli tuntav juba esimestest sammudest. Stuudio interjööri töötas välja toonane Eesti Raadio arendusdirektor Hannes Valdma.”
Narva stuudio loomise eesmärk oli venekeelse elanikkonna integreerimine Eesti ühiskonda, ehkki Šustrova sõnul tollal selliseid sõnu ei kasutatud.
“Kuid kõik mõistsid, et siinsed inimesed peavad teadma, mis meil riigis toimub.”
Praktika õpetas
Kohe esimesel aastal tuli teatrist Ilmarine stuudiosse toimetaja Jüri Nikolajev. Ajakirjanduskogemust tal küll ei olnud, kuid Šustrova sõnul olid tal olemas peamised omadused: entusiasm, terasus ning heal tasemel vene ja eesti keele oskus.
“Tal lausa silmad särasid,” meenutab Šustrova. “Mis siin salata: kõikidest meie töötajatest oli vaid minul ajakirjanduskogemust, mille olin saanud ajalehes töötades. Kuid raadioajakirjanik peab peale sõnakunsti valdama ka tehnikat, nii et võib öelda, et meisterlikkuse saladusi omandasime me kõik koos praktika käigus.”
Aleksei Gorpintšenko liitus meeskonnaga aasta hiljem, Svetlana Tšehhova 17 aastat tagasi.
Üks nooremaid kollektiivis on Sergei Rõmar, kes tuli nende juurde poolteist aastat tagasi. Ta on lõpetanud Venemaa riikliku teatrikunsti instituudi (GITIS) ning Galina Šustrova sõnul on see suur pluss, kuna süžeede ettevalmistamisele läheneb ta tänu sellele väga loominguliselt.
Aasta tagasi vahetas Mihhail Komaško välja stuudios 19 aastat töötanud Aleksei Gorpintšenko (kes nüüd töötab raadios Ehho Moskvõ ja on Raadio 4 koosseisuväline korrespondent). Peterburi riiklikus televisiooni ja kino ülikoolis omandatud haridus on Gomaškole abiks, kuid sellest hoolimata on paljusid ametialaseid peensusi ja kavalusi talle õpetanud kogenud kolleegid.
“Juba on tulnud ka stressi kogeda: kord sain kümme minutit enne saate algust teada, et pean otse eetrisse minema,” räägib ta. “Ei teagi, miks nii juhtus, kuid fakt on see, et materjali mul polnud. Ja siis läks kiireks…”
Kolleegid võtsid selle olukorra videosse ning naljatlevad nüüd, et Mihhail läks ajalukku. Tegelikult aga on igaühel neist nii mõnigi säärane vahejuhtum meenutada…
Kuulajad ükskõikseks ei jää
Kui vaja, siis on Galina Šustrova ja tema kolleegid valmis stuudios istuma kas või hommikuni, sest saade peab tulema kvaliteetne. Ning neil on hea meel, kui kuulajad ükskõikseks ei jää: kui palutakse neil otse eetris arvamust avaldada, siis on telefon vahel lausa punane. Enamasti on helistajad heasoovlikud, kuid vahel tuleb ette ka midagi muud…
Mis on kahe aastakümnega muutunud?
“Üldjoontes mitte midagi,” ütlevad Galina Šustrova ja tema kolleegid. “Püüame sündmusi endiselt operatiivselt kajastada, kuid elu ise on kõvasti muutunud. Varem võtsid kuulajad edastatavat infot kui aksioomi: kui raadiost nii öeldi, siis nõnda ongi. Praeguseks on “tingimusteta uskujate” põlvkond minevikku jäänud. Oleme alati püüdnud edastada arvamuste mitmekesisust ja teeme seda ka tulevikus. Tahame näidata, et mingit viimase instantsi tõde pole olemas ning tuleb austada ka teiste inimeste arvamusi. Mõned teemad on väga valusad ning nendele püüame läheneda delikaatselt, näiteks sõda Ukrainas.”
Šustrova sõnul pöördusid inimesed esimestel aastatel abi järele sagedamini kui praegu. “Linnavalitsuse kohta räägime palju nii head kui halba. Ametnikud kuulavad meid ja reageerivad ka. Varem oli rohkem võimalusi kaasata koosseisuväliseid korrespondente, praegu saab seda teha ehk ainult vabatahtlikkuse alusel. Kahe aastakümne jooksul on kõike ette tulnud. Stuudio taheti isegi kinni panna, kuid kuulajad kogusid selle kaitseks allkirju.”
“Praegu tuleb uudistele teistmoodi läheneda. Kõiki sündmusi kajastatakse operatiivselt internetiportaalides, seepärast peavad ajalehed ja raadio pakkuma seda, mida internetist ei leia: kommentaare, mõtteid…” räägib Šustrova.
Tagasiside − kriitika ja toetus
Kuidas tehtud tööd hinnata? Muidugi tagasiside põhjal. Ning seda saab narvalaste sõnul eelkõige otse eetrisse tulevatest kõnedest.
“Alati helistatakse,” kinnitavad Narva stuudio töötajad. “Kui mõni teema on inimestele hingelähedane ja huvipakkuv, siis tullakse ka stuudiosse. Paberi peal kirju ei saadeta, meilisõnumeid aga küll.”
Narva raadiostuudio auditoorium on suur: kõrged reitingud ja arvud näitavad, et nädalas on Narva stuudiol kuulajaid 140 000 – 167 000.
Võimalus tunnetada ja edastada
Svetlana Tšehhovale meeldib selle töö juures kõige rohkem pidev liikumine. Galina Šustrova sõnul on nad kirjutanud ligikaudu kakskümmend projekti, mille raames on külastanud Eesti eri paiku.
“Näiteks juunis käisime kaptenite külas Käsmus ning tegime merekultuuriaastale pühendatud saateid. Sõit Pärnusse aga oli meilegi suur üllatus − niivõrd on linn viimaste aastatega muutunud.”
Mõnikord paluvad pealinlased Narva kolleegidel endale mõni teema sokutada. Ja nemad on alati valmis aitama, seepärast pole ime, kui neil vahel stuudiosse ööbima tuleb jääda…
Millised saated kõige paremini õnnestuvad?
Sellele küsimusele ühest vastust ei ole. Galina Šustrova sõnul on igal saatel oma auditoorium. Ning edu ei sõltu ainult saatejuhist, vaid ka stuudiokülalistest. Neid on Narva stuudios olnud aga palju: nii lihtsaid inimesi, ametnikke kui välismaalasi ja isegi presidente.


title: Järve külas ehitatakse kergliiklusteed

maintext:
Järve külas ehitatakse kergliiklusteed
15. september 2016
Novembri teisest poolest alates ei pea Järve mõisa alleel liiklejad enam autodega ühte teed kasutama.
Kohtla vald on kavandatavale Järve külast algavale 960 meetri pikkusele kergliiklustee jupile, mis allee kõrval kulgedes Jõhvi − Kohtla-Järve kergliiklusteele välja jõuaks, varem juba kahel korral ebaõnnestunult raha taotlenud. Tänavu mindi kolmandale katsele, küsides raha Ida-Virumaa linnapiirkondade jätkusuutliku arengu programmist.
30. augustil andis EAS teada, et taotlus rahuldatakse. Pisut üle 208 000 euro maksvat projekti toetatakse kuni 176 815 euroga, valla kanda jääb 31 202 euro suurune omaosalus.
“Ehitus juba käib,” ütles Kohtla vallavanem Etti Kagarov eile. “EAS oli nõus, et võisime hanke välja kuulutada kohe, kui eeltaotlus oli kooskõlastatud − projekt oli meil valmis juba siis, kui taotluse sisse andsime.”
Ehitusleping osaühinguga Estamet allkirjastati 16. augustil, tööde tegemiseks on ehitajal aega kolm kuud.
Kagarovi sõnul algab uus tee Järve küla majade juurest ning kulgeb pargi kõrvalt ja edasi piki alleed maanteeni, täpsemalt selle kõrval oleva kergliiklusteeni.
“Kasutajaid on sellel teel kindlasti palju: tervisejooksjad, rulluisutajad, koertega jalutajad, jalgratturid, põllumajandusühistusse tööle käijad. Praegu liiguvad nad mööda alleed ning pargi kõrval olevat kitsast ja käänulist rada, aga autode liiklust arvestades on see üsna ohtlik. Ka Kohtla-Järve linna elanikud hakkavad seda kindlasti kasutama, nii jooksjad kui rulluisutajad.”
Kergliiklustee saab täies ulatuses valgustuse, selle serva pannakse ka mõned pingid ja prügikastid.
Kevadel pidas plaani Kose-Pannjärve kergliiklustee esimese etapi ehk Kurtna lõigu ehitamisega algust teha Illuka vallavalitsus. Nüüd ütles vallavanem Oleg Kuznetsov, et sel aastal ehituseni kindlasti ei jõuta, küll aga tuleval aastal.
“Umbes kahekilomeetrine Kurtna lõik saab siis kindlasti valmis, ilmselt rohkemgi,” lubas ta.


maintext:
Lüganuse külaselts taastab laupäeval ajaloolise laadatava
9. september 2016
Laupäeval Lüganusel peetava maarahva laadaga taaselustatakse selle kandi laadatraditsioon, mis soikus 1940. aastal nõukogude võimu tulekuga.
“Viimane Lüganuse kihelkonna laat peeti 1940. aasta kevadel, aga see oli juba kommunistliku võimu märkidega − puhkpilliorkestril ei lastud enam ühte ja teist ja kolmandat lugu mängida. Nii et viimane õige laat oli 1939. aasta sügisel,” on Lüganuse valla põliselanik Ants Nurk ajalugu uurinud.
Esimene laat peeti Lüganusel kas 1908. või 1910. aastal, sealt edasi ikka igal kevadel ja sügisel. Laadal kaubeldi kõigega, mida talumajapidamises vaja võis minna: põllutööriistad, loomad kanadest hobusteni, puidust tünnid ja pütid, vankrimääre, reed ja vankrid, vili ja põllusaadused.
Ants Nurga isa ostis omal ajal laadalt tiibeti koera − väga tark koer olevat olnud.
“Palagani tehti ka, laadatolad olid kohal; mööda Eestit liikus erisugustel laatadel ringi vanker, mille peal istus 160kilone naine, keda siis näidati rahvale. Orkester mängis alati − Lüganuse puhkpilliorkester oli siis juba olemas,” rääkis Nurk.
77 aastat pole Lüganusel laata korraldatud. Kirbuturgu viimasel kolmel-neljal aastal küll − ja need on üsna edukalt läinud.
Nüüd käis Vendi aiandustalu peremees Aare Vent välja mõtte, et võiks ajaloolise laadatraditsiooni taas ellu äratada. Lüganuse küla seltsi teised liikmed haarasid mõttest kinni ja asusid usinalt korraldama.
“Eesmärk oli saada platsile viiskümmend müüjat − see arv on juba täis,” rõõmustas külaseltsi juhatuse liige Anne Kalamäe. “Paneme rõhku käsitööle, selle müüjaid on päris palju tulemas − kaltsuvaipade tegijatest kohalike vorstimeistriteni. Kohapeal saab näha, kuidas küülikuvillast lõnga tehakse. Loomi saab laadal päris palju näha − peale küülikute kindlasti ka hobuseid ja lambaid ja kanu, Konju mõisa talu lubas kohale tulla nii kitsede kui alpakadega. Mingeid loomi saab kindlasti osta ka, aga rohkem on vaatamiseks. Toilas tegutsev firma tuleb kohale oma trumlist mööbliga, muidugi on kohal ka puukoolid.”
Meelelahutusliku poole pealt saab uudistada päästeameti ja politsei tegevust − nemad tulevad välja oma tehnikaga −, samuti kaitseliidu tehnikat ja relvi. Kaitseliit pakub ka sõdurisuppi. Kirikus saab vaadata Ants Nurga koostatud ajaloonäitust, ikka Lüganuse ajaloost.
Muidugi kuuluvad laada juurde loterii ja oksjon ning päeva lõpetav simman. (PR)


title: Sotsid on taas tegemas presidenti

maintext:
Sotsid on taas tegemas presidenti
20. september 2016
Praegu ametis oleval Eesti presidendil Toomas Hendrik Ilvesel on tugev sotsiaaldemokraatlik taust − oli ta ju isegi endine Eesti Sotsiaaldemokraatliku Partei esimees ja eurosaadikuna kuulus Euroopa sotsialistide parteisse.
Kuigi Eiki Nestor jõudude vahekorda objektiivselt hinnates valimiskogus kandideerima ei kibelenud ja sotsid seekord valimiskogus oma kandidaati ei esita, võib järgmine president olla siiski suures ulatuses nende nägu.
Küsimus, kelle selja taha lähevad ligemale poolesaja sotsidest presidendi valija hääled, oli viimastel nädalatel kujunemas põneva ja etteaimamatu lahendusega presidendiralli määravaks kaalukeeleks.
Vastus tuli eile õhtul Toompeal toimunud sotsiaaldemokraatide ligi kolm tundi kestnud koosolekul. See andis trumbid pihku Marina Kaljurannale. Valimised on küll salajased ja küllap on sotsidest valijameeste seas neidki, kes võivad hääle ka mõne teise oma lemmikkandidaadi toetuseks anda, kuid sotside poolt erakonnana Kaljuranna selja taha asumine annab talle üsna tugeva kindlustunde teise vooru jõudmiseks.
Eilsel koosolekul osalenud Kohtla valla valijamees Toomas Nõmmiste avaldas arvamust, et vähemalt 80 protsenti kui mitte rohkem sotsidest valijamehi peab kinni kokkuleppest hääletada Kaljuranna poolt. Koosolekul osalenute meeleolu otsuse üle olnud tema sõnul ilmselgelt hea.
Mis hakkab saama teises valimisvoorus, on küll jätkuvalt küsimärk, kuid Kaljurand poleks ka seal kindlasti autsaideri rollis.


maintext:
Vene tuntud toiduajakirjanik testis Ida-Viru söögikohti
17. september 2016
Nika Ganich alustas Eesti toidu teejuhi tegemist Ida-Virumaal ja pani siin ka eelmisel nädalal punkti. Moskva toiduajakirjanik lahkus siinsetest söögikohtadest heade muljetega, kuid leidis, et väljas einestamiseks on endiselt liiga vähe võimalusi.
Ida-Viru turismikoordinaator Kadri Jalonen rääkis, et Nika Ganich alustas Eesti toidu teejuhi koostamist 19. augustil just Ida-Virumaal.
Päriselt maitses
“Esimesena käisime degusteerimas-fotografeerimas Wironia restorani steiki, Saka mõisa restorani jäätist, Purtse linnuse räime, Mimino trahteri hinkaleid, Valge Hobu trahteri leiba ja Konju juustu. Talle päriselt maitses. Konju mõis oli ajakirjaniku erisoov, sest teda huvitab ka toidu tootmine. Konju oli 48. kitsefarm, kus ta käinud oli,” vahendas Jalonen.
Eelmisel nädalal tegi Ganich tiiru Narva ja Narva-Jõesuu restoranidele.
Valitud söögikohad ja toidutootjad jõuavad raamatusse “Geografia na vkus”, mida on tehtud ka teistes riikides, sedakorda EASi (ettevõtluse arendamise sihtasutuse) toel Eestis.
Raamatu koostajate soov oli, et toidukohtade valik oleks võimalikult lai ja need pakuksid erisuguseid maitseelamusi kõrggastronoomiast igapäevase toiduni. Mida eripalgelisem, seda parem. Sellest lähtudes pakkus Ida-Viru turismiklaster välja n-ö meie maakonna lipulaevad.
Ka võõrustamise reeglid olid paigas: söögikoht pidi valima ja valmistama oma menüüst ühe toidu ning andma kaasa selle retsepti. “Peakokad seda reeglina teha ei taha, aga saime kaubale,” kommenteeris Jalonen.
Ganich soovis kohtuda söögikoha peremehe, tegevjuhi või peakokaga. Kuigi ta pildistas ka ise toitu ja interjööri, pidid võõrustajad saatma järele häid pilte oma fotopangast. Ja mitte ainult oma söögikohast, vaid ka ümbrusest.
“Mulle oli uus kogemus olla söömise assistent,” naeris professionaalset toiduajakirjanikku saatnud Jalonen. “Nika on kena sire naisterahvas ning loomulikult ei jaksanud ta kõike ära süüa. Saime toitu jagada.”
Tervitasid hurraaga
Nika Ganich tunnistas Põhjarannikule, et kohtus ja vestles Eestimaad läbi sõites rohkem kui 150 inimesega. “Ma proovisin kõike, millega meid kostitati. Tihtipeale käisime läbi seitse kohta päevas. Võib ette kujutada, et see polnud sugugi lihtne. Aga kõik, kellega me kohtusime, suhtusid sellesse ettevõtmisse hurraaga ja võtsid meid vastu väga soojalt. Tahaks kõiki selle eest tänada!”
Mahukasse gastronoomilisse teejuhti kogub Ganich Eesti paremate toidukohtade ja -tootjate kirjeldused ning oma vahetud muljed. Ühtlasi on see retseptiraamat. “Me kogusime kokku täiesti unikaalse materjali,” kommenteeris ta.
Ida-Virumaal meeldisid Ganichile mitmed söögikohad, näiteks kaluritalu Narva-Jõesuus ja kohvik TÜ Muna Narva kolledžis. Jõhvis jätsid hea mulje nii Wironia kui Mimino. “Muuseas, ma olin juunis Gruusias ja lõpetasime äsja töö Gruusia köögi programmi kallal telekanalis Кухня ТВ. Seetõttu võin täie vastutustundega öelda, et Mimino on suurepärane Gruusia restoran kvaliteetse ja maitsva toiduga.”
Samamoodi hindas ta Eesti toitu trahteris Valge Hobu. “Mulle meeldis ka Purtse linnuses ja Konju kitsefarmis. Viimasesse on ideaalne sõita lastega, sest seal on tõeline taluloomaaed: kitsed, lehmad, haned, alpakad.”
Kiitis vett ja leiba
Omamoodi lugu oli Narva linnuse restoraniga Rondeel, kuhu toidu teejuhi koostaja ei tahtnud esialgu jalgagi tõsta.
“Olin seal varem käinud ja arvamus sellest kohast polnud just kõige parem. Ja kuidas ma üllatusin, kui nüüd sinna uuesti sattusin! Rondeelis toimetab uus andekas peakokk Indrek Kõverik. Ta on koostanud uue menüü, sellise, mida säärane koht vajab, kasutades kohalikke toiduaineid ja ohtralt loomingulisust.”
Näiteks tõi Ganich esile suupiste − komplimendi ebatavalisel leival −, mis näeb välja nagu vana nahk ja millele on asetatud kohalikud delikatessid: kitsejuustupallid, marineeritud seened, silmud. “Nimi on ka naljakas − A5/380. Meeldis veel hartšo, mille retsepti võtsin raamatu jaoks. Loodan tulla Ida-Virumaale taas jõuluvaheajal ning kindlasti läheme sõpradega õhtustama Rondeeli, et tutvuda sealse talvise hooajamenüüga ja süüa verivorsti, mida peakokk lubas.”
Ootamatu avastus oli toiduajakirjanikule ka Narva-Jõesuu spaahotelli restoran Kuurort.
“Seal on imeline kokk ja sealses köögis teatakse värskete toiduainete väärtust. Aga mis kõige tähtsam − neil on ebatavaliselt maitsev vesi, millest nad toitu valmistavad. Absoluutselt puhas ja ilma igasuguste lisanditeta. Sanatoorium ammutab seda spetsiaalsest puurkaevust, maa-alusest järvest, mis on umbes 40 meetri sügavusel. Seda vett lihtsalt tasub juua!” kiitis Ganich.
Tuttav lapsepõlvest
Ida-Virumaa on moskvalannale tuttav lapsepõlvest, seetõttu nautis ta nii käidud kohti kui uusi avastusi.
“Viibin siin sageli puhkusel ja armastan seda kanti. Ei saa mainimata jätta, et Ida-Virumaal on toimunud suured muutused paremuse poole, aga mulle tundub, et siin on endiselt vähe kohti väljas söömiseks. Kohvikute ja restoranide valik on väga piiratud. Pole hubaseid kohti, kus tassike kohvi juua. Narva-Jõesuu rannikul on ainult üks restoran vaatega merele − see on väga kummaline. Arvan, et siia sobiks hooajarestoranide formaat, nii et restoran või kohvik avatakse suveperioodiks ja aastavahetuseks, kui turiste käib rohkem.”
Eesti maitsete geograafia loodab Ganich valmis saada juba aasta lõpuks. Esialgu elektroonilise versiooni. “Jaanuaris-veebruaris anname selle trükikotta ning järgmisel kevadel loodan raamatut koos sõprade ja partneritega Tallinnas esitleda,” ütles Ganich, lisades, et Venemaal jõuab raamat müügile suurematesse raamatupoodidesse.


title: Kes vastutab?

maintext:
Kes vastutab?
5. september 2016
Juba kevadel oli selge, et nii see lõpeb. Optimistlikele lubadustele vaatamata ei jõua ükski uus riigiettevõtte tellitud parvlaev mandri ja Saaremaa ning Hiiumaa vahelist ühendust pidama 1. oktoobriks, mil lõpeb leping eelmise vedaja ehk Saaremaa laevakompaniiga.
Vähe sellest, juba kevadel oli selge ka see, et mõneks kuuks ei ole asenduslaevu võtta mitte kellegi muu kui sellesama põhjalikult ärasolvatud eelmise vedaja käest ning see solvumine läheb maksma mitmeid miljoneid.
Tõsi, tundub uskumatu, et mitmest miljonist sai sujuvalt ligi 10 miljonit. Eurot. Kroonides oleks see summa üle 150 miljoni krooni.
Aga nagu tabavalt tõdes üks pika staažiga poliitik, poliitilised valikud sellistes asjades on imelihtsad. Mitte mingid miljonid pole võrreldavad olukorraga, kus 1. oktoobri hommikul poleks üksi laev saarte suunas ja sealt mandri poole väljunud. Majandusminister, kelle ametiajal nii juhtub, astuks tagasi ning ilmselt ka selle ministri kolleegid − kogu valitsus − peaksid häbiga lahkuma.
Ühesõnaga, kuna see oli hästi teada ka pikaajalise riigiga äri tegemise kogemusega Vjatšeslav Leedol ja Olav Miilil, siis õnnestuski esmalt müüa nelja miljoniga teibiga parandatud laev ja kuu aega hiljem riigiettevõttele peale sundida 12kuuline rendileping laevale, millele leiab kasutust maksimaalselt kuue kuu ulatuses.
Peab selgelt ütlema, et Tallinna Sadama ning selle parvlaevaäri tarvis loodud tütarettevõtte juhtidele pole suures plaanis midagi ette heita. Siis kui nemad tulid, liikus piduriteta rong juba väga suure hooga. Võimalik, et mõni eluaeg Läänemerel laevade prahtimisega tegelnud mees oleks saanud kuskilt mõne laeva pisut odavamalt, kuid see on pigem kena lootus. No ja Valdo Kalm oleks 5,5 miljoni euroni ulatuva lisakulu avalikustamiseks korraldatud pressikonverentsil võinud jätta ütlemata lause: “Heas seltskonnas ei sobi rahast rääkida ja meil on väärtuspõhine organisatsioon.” Ikkagi riigile kuuluv ehk avalik ettevõte, kui juba väärtuste peale jutt läks.
Kellele siis etteheiteid teha, kes vastutab?
On juba tavaks saanud, et kõikides parvlaevaühenduse hädades peaksid nagu vastutama endised majandus- ja kommunikatsiooniministrid Palo, Parts ja Atonen. See on ebaõiglane ja vale, vähemalt suuremas osas. Küsimus ligi 10 miljoni lisakulu tekitajast on aga õige ja tegelikult on vastutajad väga lihtsalt tuvastatavad.
Vaatame kronoloogiat, aga ärgem alustagem 2006. aastast, mil tänavu septembriga lõppeva lepingu allkirjastas tollane Andrus Ansipi valitsuse majandusminister Edgar Savisaar. Läheme kohe aastasse 2013, kui Juhan Partsi juhitav majandusministeerium oli üle aasta pidanud kõnelusi neid liine teenindavate laevade ostuks. Paraku kokkulepet ei saavutatud. Septembris otsustas (ikka veel Ansipi) valitsus Partsi ettepanekul hankida Tallinna Sadama omandisse uued laevad, et neid konkursi teel leitavale operaatorile rentida.
Tol hetkel oli laevade valimiseks aega kolm aastat.
Paraku hakkas Neinar Seli juhitud Tallinna Sadama nõukogu venitama ning isegi pärast seda, kui Tallinna Sadama ainuaktsionär andis novembris otsese korralduse, ei juhtunud sisuliselt midagi. Pärast kevadist valitsuse vahetumist juhtusid hoopis vestlused sidrunite teemal. Leedo polnud nõus, kuid ka neile vestlustele ja kompamistele kulus oma aeg ning alles 2014. aasta juuni keskel võttis valitsus uuesti suuna Tallinna Sadama kaudu laevade omandamisele. Eks see on ka põhjus, miks tollane majandusminister Urve Palo praegu leiab, et “praamiliiklus toimib ja läheb ainult paremaks”. Kes tahaks tunnistada, et ta lihtsalt lollitati ära?
Ometi läks veelgi aega. Kõigepealt pikendas Tallinna Sadama nüüd juba Remo Holsmeri juhitud nõukogu lausa viieks aastaks tavalise kolme asemel juhatuse liikmete Ain Kaljuranna ja Allan Kiili volitusi. Alles pärast seda, 15. septembril, teatas riigiettevõte, et peab laevade leidmiseks läbirääkimisi ning ehituslepingud said Poolas ja Türgis sõlmitud 31. oktoobril. Nüüdseks teame, et siis oli juba hilja ja lepingud olid tellija poolelt viletsad, kuna tellija esindajal olid muud huvid.
Vastutajad on selged: lisaks Kaljurannale ja Kiilile on need Seli ja Holsmer.


maintext:
Venemaa režiim võib juba olla agoonia staadiumis
15. september 2016
Põhjarannik vestles nädal enne uue riigiduuma koosseisu valimisi teeneka poliitikaanalüütiku Lilia Ševtsovaga, kes leiab, et Venemaa lootus ei peitu end ammendanud isevalitsemissüsteemis, vaid uuenenud kodanikkonnas, kellest enamik ei vaja enam isakest tsaari.
Vestleme teiega vahetult enne Avatud Eesti fondi korraldatud konverentsi “Venemaa Euroopas: mida toob tulevik?”. Milline saab olema teie peamine sõnum seal?
Eelkõige puudutab teema, mida hakkame president Ilvesega foorumil arutama, desinformatsiooni ning seda, miks Euroopa ei suuda Vene desinformatsioonile ja propagandale vastu seista. Praegu elab Venemaa, kus asun, üle väga keerulist ja dramaatilist hetke. Kogu isevalitsemise ressurss on ammendunud, süsteem ei suuda ühelegi − ei siseriiklikule ega välisele − väljakutsele vastata, aga siiski − ja see on meie aja dramaatiline paradoks − see süsteem mitte pelgalt ei jää ellu, vaid suudab ka ära hirmutada Lääne liberaalsed demokraatiad ja lahendada edukalt oma taktikalised küsimused.
Veel enam: paljuski jääb ta ellu just Lääne arvelt − mitte vaid energia müügist Euroopale ja teistele lääneriikidele, vaid Lääne šantažeerimise arvelt. Me näeme sellist XXI sajandi fenomeni: ära väsinud tsivilisatsioon, ära elanud süsteem jääb oma oponendi arvel ellu, aga Lääs ei suuda sellele kuidagigi vastulööki anda. See on intellektuaalselt mulle üks peamisi probleeme. Väga paljud räägivad Putinist, aga mis see Putin siia puutub?! Juba Jeltsini ajal oleks pidanud teema tõstatama. Asi pole personaalias, asi pole Kremlis, asi on selles, et eksisteerib oma aja ära elanud tsivilisatsioon, mis pärineb juba XVI sajandist, aga mis jääb ellu XXI sajandi tehnoloogia ning samuti liberaalse demokraatia arvelt.
Mainite, et Lääs ei suuda Vene propagandale vastu seista. Miks see teie meelest nii on? Samas tuleb ju märkida, et Lääs pole ühtne, vaid tegu on erisuguste riikidega ning suhtumine mainitud propagandasse ja desinformatsiooni on erisugune…
Kahtlemata on Lääs erisugune: on Põhja-Euroopa, on Balti riigid oma spetsiifilise seisukohaga, on Poola ja Ida-Euroopa. Näiteks Poola ja Ungari on kaks eri galaktikat. On USA ühes oma positsiooniga, on Vahemere regioon koos oma välispoliitikaga. Aga kui kõne all on kollektiivne Lääs, mille huve väljendavad eelkõige Saksamaa ja USA, suured mängijad, võib öelda, et ta on halvatud.
Miks ei suuda Lääs Venemaa “pehmele jõule” vastu seista? Pehme jõud peitub võimekuses manipuleerida. Tegu pole vaid desinformatsiooniga, Kremli nn pehme jõud hõlmab ka Lääne eliitide hõivamist. Kui Gerhard Schröder töötab Gazpromi heaks, on see tema hõivamine. Venemaa pehme jõud hõlmab ka Lääne ühiskonna hõivamist. Kõik mu Lääne ekspertidest sõbrad ootavad ja loodavad igal aastal, et neid kutsutakse Valdai foorumile, kus nad kuulavad tähelepanelikult Kremli analüütikuid. On ka teisi hõivamise vorme.
Nagu näha, saavad ka Lääne äärmusparteid − Marine Le Pen Prantsusmaal, Nigel Farage Suurbritannias, AfD (Alternative für Deutschland) Saksamaal − Kremlilt toetust. Minu küsimus teile on, miks Lääs seda teha võimaldab. Külma sõja aegadel seda polnud. Kas see on naiivsuse tulemus − et Lääne liidrid, eksperdid, ärieliit ei adu, kellega neil on tegemist? Või on kõne all erahuvid? Schröder saab tõenäoliselt kõrget palka, Marine Le Pen finantseerib oma parteid laenude abil Venemaa pankadest − ilmselt on sellelgi tähendus. Aga miks kaotas Lääs 25 aastat pärast N. Liidu lagunemist oma maine ja moraali, on minu küsimus teile, sest teie elate Läänes. Miks?
Kas saame rääkida mingist saatuslikust hetkest, mil nn kollektiivne Lääs seoses Venemaaga murdus?
Arvan, et see juhtus 1990. aastate alguses, kui Läänes tehti poliitiline ekspertviga ning kollektiivne Lääs asus Jeltsinit kriitikavabalt toetama. Ja toetati võimul olnud Vene liberaale, kui nood ütlesid: “Tegime liberaalse revolutsiooni, ehitame liberaalset Venemaad!” Tegelikult ehitasid nad uut monarhiat, uut isevalitsust. Lääs ei pannud seda tähele. Minu sõbrad ja kolleegid kirjutasid raamatuid Jeltsini liberaaldemokraatlikust revolutsioonist, nad kujutasid teda kui revolutsionääri. Nad aplodeerisid Tšubaisile ja teistele, kes viisid läbi röövelliku erastamise ning nn pandioksjonid (vene keeles залоговые аукционы; tegu oli ühe privatiseerimise meetodiga Venemaal, tehingute seeriaga, mida kasutati 1995. aastani ja mille tulemusena läksid mitme suurkompanii − nagu Yukos, Norilski Nikkel, Sibneft − riiklikud aktsiapaketid kommertspankade omandusse − T.K.).
1996. aasta presidendivalimised olid, muide, manipulatsiooni ja võltsimise musternäidis. Kuna valimised toimusid kommunistidega mõõtu võttes, leiti sellele õigustus. Kui Jeltsin andis võimu üle “pärijale” − nagu putinlikus isevalitsemises −, ei protestinud Läänes selle vastu eriti keegi. See on ajalugu, see algas 1993. aastal parlamendi tulistamise ja uue, isevalitsejaliku konstitutsiooni vastuvõtmisega. Ilmselt siis paljud petsid ennast.
Veel arvan, et tohutu süü on Prantsusmaa tollasel presidendil (Nicolas Sarkozy − toim.) ja teistel liidritel, kes pärast 2008. aastat ning pärast osa Gruusia territooriumi okupeerimist − Gruusia kaotas neljandiku oma territooriumist ja nüüd seisavad Vene tankid 35 kilomeetri kaugusel Thbilisist − ei teinud midagi. Pärast 2008. aastat alustas Obama Medvedeviga “ümberlülitamist” − nagu midagi poleks juhtunud.
Fakt, et Lääs lõi Gruusiale käega, andestas kõik, andis Kremlile carte blanche`i, tegemaks mida iganes. Ma isegi ei süüdista Putinit tema hilisemate sammude pärast, sest ta oli peibutatud sellest, et talle öeldi: “Kõik, mis sa teed, andestatakse.” Sestap tekkis Kremlil veendumus, kindlus, et ka edaspidi võib sama teed minna. Vahest oli see ekslik veendumus, aga Ukrainani viis Gruusias tehtu.
Kui räägime ühiskonna arengust pärast N. Liidu lagunemist − kuidas näiteks Eestil õnnestus saavutada palju parem tulemus kui Venemaal?
Kõrvalt vaadatuna tundub, et Eesti on üks väheseid riike, mis on olnud euroopalikes reformides edukas. Miks see Venemaal ei õnnestunud? Muidugi on Venemaa määratult keerulisem. Venemaa on eelkõige metropolia, imperiaalne ning sellest johtuvate traditsioonidega − st meil on erisugune taust ja erisugused lähtepunktid.
Aga reformida impeeriumit, mis pealegi on territoriaalselt integreeritud − mis pole nagu Suurbritannia ja Prantsusmaa, kel oli lihtsam kolooniaist vabaneda ja kapitalistlikule teele asuda −, on raskem. Teiseks pole Venemaa ajaloos kunagi toimunud edukaid liberaalseid reforme ja kunagi pole seal olnud liberaalseid valitsejaid. Aga sellised reformid on siiski osas riikides aset leidnud ja seda mäletatakse. Poola mäletab pluralismi, teiegi mäletate oma pluralistlikku minevikku − Venemaal selliseid traditsioone polnud.
Kolmandaks on Venemaa unikaalne süsteem − isegi Hiinaga võrreldes. Hiinal on tuhandeaastase riigi kogemus, mis sisaldab väga olulist moraalse vastutuse elementi ja efektiivset meritokraatiat. Meil pole liidritele tabusid ja meritokraatiatraditsiooni. Seega nii ajalugu kui traditsioonid on igasuguste reformide vastu.
Peale selle polnud meil 1991. aastal, kui N. Liit lagunes, liberaalset eliiti ega reformimeelset tiiba, nagu oli Ungaris, Poolas. Kõige hullem, et Vene liberaalide-demokraatide enamus toetas Jeltsinit kui lunastajat − st nad tegid 1991. aastal taas panuse ainuvõimule. See diskrediteeris hilisemaid liberaalsete reformide katseid. Võib kõnelda ka muudest põhjustest.
Oli selline inimene nagu Juan José Linz (1926-2013), üks liberaalse demokraatia teoreetikuid, kes oli ühtlasi nõunik ühe edukama transformeerumise juures − Hispaanias pärast Franco režiimi kokkukukkumist. Ta ütles erisuguste transformeerumiste analüüsi põhjal, et on rida riike, mille ajalugu on olnud ebademokraatlik, kel pole reformide traditsiooni − kas need olid Jaapanil?! −, aga siiski suudavad nad asuda demokraatlikule teele. Sest traditsiooni puudumist saab tema sõnul asendada poliitilise tahtega, kui liider ja reformaatorid pakuvad ühiskonnale agenda ning asuvad seda ausalt järgima. Meil ei leidunud 1991. aastal ei sellist gruppi ega säärast liidrit. See on meie probleem.
Üks on kindel, et Venemaal pole miski kunagi kindel, kõik võib äkki ja väga kiiresti muutuda. Kas teil on lootus oma kodumaa tuleviku suhtes?
Tunnen end ebamugavalt, vastates küsimusele lootuse kohta, sest lootus on emotsionaalne, eksistentsiaalne, milleski utopistlik mõiste.
Ja literatuurne?
Kogu Vene kirjandus ja muusika on põhinenud lootusel ning lootusetusel. Siiski. Lootus on igal tsivilisatsioonil − kui tsivilisatsioon kaotab lootuse, ta hävib, nõnda on kogu aeg olnud. Nimetatud juhtumil pole lootus seotud isevalitsemissüsteemiga, mis degradeerub ja, võimalik, on jõudnud agoonia staadiumi. Lootus on seotud ühiskonnaga.
Vaidlen pidevalt Richard Pipesiga, ühe parema Venemaa-spetsialistiga USAst, kes on kirjutanud raamatud, kust Lääne eliit juba viimased 25 aastat Venemaa-alaseid teadmisi ammutab. Tema leiab, et venelased on absoluutselt lootusetud, et geneetilistel põhjustel suudavad nad elada vaid kellelegi alludes.
Ent elu Venemaal viimase 25 aasta jooksul kõneleb sellest, et isegi kui rahvus on lõplikult formeerumata, peitub temas täiesti uue geneetilise koodi otsing. Venemaalased on kogu aeg enamuses hääletanud liidri poolt − Jeltsini ja Putini poolt −, kes põhimõtteliselt on välja käinud ka liberaalseid loosungeid.
Venelased on rasketel hetkedel isegi tänavale tulnud, ehkki mitte miljonite kaupa. 2011. aastal tuli neid Moskvas tänavatele mitusada tuhat. Mida venemaalased praegu räägivad? Neil valitseb peas kognitiivne dissonants. Ühest küljest nad nagu toetaks liidrit, aga teisest küljest ainult 20 protsenti − see on hämmastav number! − ütleb, et toetub täielikult riigile.
Teised ütlevad põhimõtteliselt, et saaksid ka ilma hakkama. Tähendab, see rahvus oma enamuses on loobunud senisest − tundub geneetilisest − vene koodist, st toetumisest riigile, riigist sõltumisest. Selles peitubki rahvuse lootus.
Praegu on Venemaa liberaalid ja teised käesoleva režiimi oponendid lõhenenud, sest paljud ei poolda lähenevatel valimistel osalemist, aga osa ka kandideerib seal. Mis on teie seisukoht?
Olen ses küsimuses pikka aega kõhelnud, sest mulle on olnud lähedased sõber Garri Kasparovi vaated ses küsimuses. Ta leiab, et valimised legitimeerivad võimu ja neis ei tohi osaleda. Olen praeguseks sellest seisukohast eemaldunud ja leian nüüd, et peab üritama osaleda.
Peab ärgitama inimesi: käin oma maja mööda, palun minna meie jaoskonda valima ja hääletada selle inimese poolt, kes esindab meie piirkonnas Parnassi. Teen seda, sest leian, et need valimised enam ei legitimeeri võimu ja neid tuleb ära kasutada. Võim kardab valimisi − tähendab neis on midagi. Kolmandaks − meil, Venemaal, pole teist võimalust oma probleemidest legaalselt kõnelda. Seetõttu leian, et ei ole enam mõtet kuuluda “diivaniparteisse”.


title: Kohtla-Järve ja enklaavlinnaosad

maintext:
Kohtla-Järve ja enklaavlinnaosad
17. september 2016
Viivikonna asumi lahkumine Kohtla-Järvelt ja liitmine Vaivaraga on teema, mis on jutuks olnud juba aastaid. Ja see tundubki loogiline, kuid Vaivara vald on siiani tõrkunud, rääkides, et jutuks võib see tulla, kui sealne elamufond ja taristu korrastataks ning näiteks mahajäetud majade lammutamine ei jää hiljem Vaivara kanda. Nüüd on Vaivara ise teinud liitmisettepaneku, kuigi samamoodi ootab nii riigilt kui Kohtla-Järvelt kaasfinantseerimist.
1990ndate esimesel poolel oli Viivikonna jäänud õnnetult omapäi ning siis pöördusid elanikud ise Kohtla-Järve poole palvega võtta Viivikonna ja Sirgala asula linna tiiva alla. Kohtla-Järve võttiski armulikult ning sai juurde veel ühe ebaloomuliku enklaavlinnaosa Oru, Sompa ja Kukruse kõrval. Ka kolme viimase liitmisest loogilisema tulemuse nimel on räägitud, kuid eri aegadel on neis olnud küll sotsiaalseid, küll kommunaalmajanduslikke probleeme, nii et ega õieti pole keegi neid endale tahtnud.
Nüüd on aga küsimus, kas Kohtla-Järve on enam nõus neid vabatahtlikult loovutama. Sest on ju linn enda maksumaksja rahaga teinud sinna korralikke investeeringuid taristu korrastamiseks, hüljatud hoonete lammutamiseks jne. Ja kuigi need linnaosad pole teab kui suured, elavad seal siiski maksumaksjad, kes aitavad linna eelarvet täita. Siin muidugi aitab puhas matemaatika: kui linna kulutused nende enklaavide ülalpidamiseks on suuremad kui sealt laekuv maksutulu, oleks need kasulik loovutada. Aga küllap ka naabrid oskavad arvutada.


title: Põhjarannik teisipäeval, 6. septembril

maintext:
Põhjarannik teisipäeval, 6. septembril
6. september 2016
* Eesti rahvuskoondises 143 mängu pidanud ja peatreenerina Tallinna Levadia kahel korral meistritiitlini tüürinud Marko Kristal asub nüüd juhtima Kohtla-Järve JK Järvet, mille esindusmeeskond heitleb praegu esiliigasse püsima jäämise eest. Kristali sõnul on tema pikaajaline eesmärk aidata Kohtla-Järvel toimima panna tugeva püramiidiga jalgpalliklubi, kus käiks vilgas noortetöö ning mille esindusmeeskond võiks mõne aasta pärast tõusta meistriliigasse. “Kohtla-Järve on Eesti mõistes jalgpalli arendamiseks küllaltki suur koht. Loodetavasti valmib siin mõne aasta jooksul ka nüüdisaegne staadion,” sõnas ta.
* Sel nädalavahetusel toimus Ida- ja Lääne-Virumaal Kirde maakaitseringkonna õppus “Põhjakonn”, kus kaitseliitlased Viru, Alutaguse, Järva, Jõgeva, Tallinna ja Rapla malevast ning kaitseväelased Scoutspataljonist harjutasid koos liitlastega Suurbritanniast, Ameerika Ühendriikidest ja Leedust üksuste ning staapide vahelist koostööd lahingutegevuse läbiviimisel. Paari tuhande osalejaga õppusel kasutusel olnud soomukeid, jalaväe raskerelvi ja automaatkäsitulirelvi tutvustati ka kohalikele inimestele Avinurmes ning Iisakus.
* Tänase Põhjaranniku kultuuriküljel on intervjuu Jõhvi kontserdimaja direktor Piia Tammega, kes räägib, mida põnevat algaval hooajal Ida-Viru kultuuritemplis näha ja kuulda saab. Tulevad nii Eesti kui Valgevene riiklikud sümfooniaorkesterid, Teatro di Milano balletietendusega “Pähklipureja”, Pranstusmaa ja Rootsi džässmuusikud, Estonian Dream Big Band koos Tanel Padariga, Kõrgõztani ülimenukas popbänd Gorod 312, Venemaa tuntuim naerutaja Maksim Galkin ja palju muud huvitavat.
* Aidu Veespordikeskuse rajamise eestvedaja Hardi Murula lahkus sihtasutuse juhatusest ja nüüd peab sama ametit Aidus nii autosafareid kui veematku organiseeriv Imre Poom. “Minu aeg seal sai lihtsalt läbi,” põhjendas Murula oma lahkumist. 2013. aastal valmis sõudekanali süvend ning 2014. aasta kevadest on Aidu karjääriala ja kaevatud sõudekanal täitunud rohekassinise veega ning objektist saanud inimeste lemmiksihtpunkte Ida-Virumaal. “Paraku on paljud asjad ka põhjendamatult kaua veninud: lõpuni ei ole jõudnud keskuse arendamiseks vajalike maade üleandmise protsess, mistõttu pole ka võimalik teenuste pakkumiseks vajalikku taristut rajada,” ütles ta. Erisugustel põhjustel ei ole Aidu veespordikeskusel õnnestunud müüa teenuseid sellisel määral, et tagada piisav sissetulek, mis võimaldaks tegevjuhi või juhatuse liikme palkamist.


maintext:
Riik toob kaitseväe narvalastele lähemale
3. september 2016
Sel nädalal Narva malevkonna uue majaga tutvunud kaitseväe juhataja kindralleitnant Riho Terras lubab, et kaitsevägi läheb narvalastele lähemale ning hakkab ennast neile tutvustama nende oma keeles ja meeles, lootuses, et piirilinlased hakkavad Eesti riigikaitsesse panustama senisest rohkem.
Külastasite täna mitmeid riigikaitselisi objekte. Milline sõnum teil neile oli?
Tutvusin täna kaitseliidu Narva malevkonna uue hoonega ning kohtusin maleva ja malevkonna juhtidega. Arutasime, kuidas suure Narva linna elanike seast senisest rohkem inimesi kaitseliitu saada, aga ka seda, kuidas nii kaitseliitu kui kaitseväge Narva inimestele rohkem omaks teha.
Selleks, et paremini omaks saada, tuleb kaitseväge tutvustada ja minna inimestele lähemale. Nii määrasime alates oktoobrist sinna kompaniiülemaks uue instruktori, kapten Aleksandr Lupanovi, kes praegu teenib kaitseväes suurtükipataljonis. Ta on Narvast pärit poiss, kes hakkab narvalastega rääkima nende oma keeles ja meeles just eesmärgiga kaitsejõude inimestele senisest paremini tutvustada. Tutvustamine on oluline, sest neid asju, mida ei tunta, kardetakse, aga kui teatakse, siis enam ei kardeta.
Peale selle külastasin täna veel vanglaametit ja kohtusin vanglate asekantsleri Priit Kamaga, et arutada võimalikke koostöökohti laiapõhjalise riigikaitse raames. See oli väga huvitav ja valgustav kohtumine, kus me rääkisime, kuidas saaksime väljaõppeliselt üksteist toetada ja kriisiolukordades üksteise ressursse kasutada.
Käisite ka Viru jalaväepataljonis. Kas siit kandist pärit mehena oli teil neile eriti häid uudiseid?
Viru pataljoniga on kõik väga hästi. Siia on investeeritud, see näeb uhke välja. Tore, et ka liitlased siia vahel ära eksivad.
Võrreldes selle ajaga, kui ma 1992. aasta maikuus pataljoni Vene vägedelt üle võtsin ja siin esimene ülem olin, on olukord siin teine. Samas palju on küll muutunud, aga palju, sealhulgas mõned näod, on jäänud samaks.
Liitlaste peamine peatuskoht on Tapa. Palju nad Viru pataljoni jõuavad ja millises osas see siinset väljaõpet muudab?
Väljaõpe hakkab rohkem muutuma siis, kui Eestisse tuleb Briti pataljon. Seni on Viru jalaväepataljonis käinud lühemaid väljaõppetsükleid tegemas poolakad ja praegu on siin sakslased. Aga kindlasti on neid tulijaid tulevikus veel ja pataljon peab olema valmis koos liitlastega õppusi läbi viima ka tulevikus.
Liitlaste kohalolek Eestis on iseenesestmõistetav ja täiesti tavapärane igal pool. Nii on ameeriklased Inglismaal, prantslased Saksamaal ja vastupidi.
Jõhvis on väljaõppeks väga head tingimused. Poolakad, kelle peatuskoht oli just Viru jalaväepataljon, andsid väga head tagasisidet ja olid väga rahul, kiites Jõhvi külalislahkust.
Viru jalaväepataljoni on tehtud palju investeeringuid. Tuleb neid lisaks?
Viimastel aastatel on siin palju tehtud: uus kasarm, söökla, spordihall, lasketiir, käib tehnikahalli ehitus. Tulemas on veel vana kasarmuhoone remont ja pärast seda ilmselt siin mõnda aega midagi ei tehta, sest tingimused on väga head.
Samuti on investeeritud raha Sirgala harjutusväljakusse ja seda tehakse ka tulevikus.


maintext:
Kas Solovjovi lugu avab volikogu silmad?
2. september 2016
See, et Kohtla-Järvele on vaja lähitulevikus uus linnapea leida, poleks tohtinud linnavolikogule üllatusena tulla.
13 aastat linnavalitsust vedanud Jevgeni Solovjov oli juba varem kahes kohtuastmes korruptsioonikuritegudes süüdi mõistetud. Võis eeldada, et tema ametis hoidmisega ei saa lõputult venitada, sest varem või hiljem see otsus ka jõustub. Et riigikohtu meelest ei olnud süüdimõistva otsuse menetlusse võtmine põhjendatud, jõudis “varem” siiski oodatust veidi kiiremini kätte. Nüüd tuleb linnas võimu üle kontrolli omavatel juhtfiguuridel jõuda ruttu selgusele, kellele see ametikoht usaldada.
Ühelt poolt peab tulevane linnapea olema linna valitsemise üle mõjujõudu omavatele isikutele kuulekas ega tohiks senises valitsemissüsteemis mingeid äkilisi pöördeid ette võtta. Samas peab Eesti suuruselt viienda linna meer olema kindlasti võimekas omavalitsusjuht, kes suudaks riigis võimulolijatega võrdsel tasemel suhelda ja linna huvide eest seista. Sellistele nõudmistele vastavaid juhte pole sugugi lihtne leida. Pealegi pole kaugeltki kõik, kes eelduste poolest sobiksid, huvitatud Kohtla-Järve-suguse mainega linna tulema.
Nüüd, mil lõpuks ka jõustunud kohtuotsus käes, on volikogu poolt äärmiselt oluline tunnistada, et selle juhtumi puhul pole tegu vaid Solovjovi isikliku vääratusega, vaid korruptiivse valitsemissüsteemiga. Kui selle tõsiasja ees silmad kinni pigistatakse, siis pole kahjuks põhjust loota põhimõttelisi muutusi ka uuelt linnapealt ega uut hoogu linna arengule.


title: Haldusreformi ei tohiks juhtida hirm

maintext:
Haldusreformi ei tohiks juhtida hirm
17. september 2016
Täna oleme olukorras, kus suheldes omavalitsusjuhtidega haldusreformi teemal, on praktiliselt kadunud küsimused “isiklik tool või töökoht”, sest see kompvek, mida on pakutud, on väga maitsev. Täna ei ole enam omavalitsuste töötajate, juhtide hirmu, tänaseks on reaalne vastuseis elanike poolt.
Aga vastuseis elanike poolt on seetõttu, et selles protsessis juhib meid hirm. Juhib hirm alates isiklikust pinnast, et kui me ei tee vabatahtlikult seda otsust, siis võin ma tööta, hüvitiseta olla. Juhib hirm, et selles protsessis mitte vabatahtlikult ühinedes jääme ilma arendusrahast ehk ma olen igavesti süüdlane selle protsessi pärast kohalike kogukondade ees.
Seetõttu ongi meie kaebuse eesmärk ja mõte riigikohtusse minnes, et tegelikult lahutada ära kaks protsessi. Vabatahtlik ühinemine, mille poolt ma olen, mida ma ka ise oma vallas teen, ärgitan ja juhin, on täiesti loomulik ning normaalne. Aga järgmise nelja aasta jooksul võiks sisuliselt läbi mõelda sundliitmise etapi ning omada selleks ajaks juba teadmisi, et otsustada ja julgeda pärast vastutada.
Kas põhiseaduse vaimu ja eesmärgiga on kooskõlas see sundliitmine? Vaivara valla näide. Vaadakem rahandusministeeriumi tabeleid, millega täna nii-öelda näidatakse või püütakse presenteerida võimekust või võimetust. Seadus nõuab näiteks lastekaitsespetsialisti olemasolu. Lastekaitsespetsialist on meil olemas. Seadus nõuab riikliku järelevalve teostamist. Menetlusteenistus on meil olemas. Nõuab seda, teist ja kolmandat. Need asjad on meil olemas.
Neto võlakoormus on poole peal, me saame endaga ülihästi hakkama, meil on võimalik jätkata iseseisvalt, aga me oleme alustanud vabatahtlikku protsessi Narva-Jõesuu linnaga. Kui mõlemaid pooli see rahuldab, siis me läheme vabatahtliku protsessiga ka lõpuni, olgugi et Vaivara valla elanik või kodanik või kogukond kaotab lähitulevikus finantsiliselt väga tugevasti.
Pikemas perspektiivis on see loomulikult mõistlik, arendada piirkonda ühtselt ja vaadata selle peale ühtselt. Aga meil jääb puudu ca 300 inimest ning juba saime me regionaalsest komisjonist kirja, et peaksime kaasama sinna ringi täiendavalt omavalitsusi. Millised on meie võimalused? Illuka vald, kuhu ei lähe ühtegi teed läbi kaevanduste, peaksime sõitma Illuka valda läbi Jõhvi.
Toila vald, meie naaber, kes peab läbirääkimisi Jõhvi, Kohtla, Kohtla-Nõmmega ehk Rakvereni välja. Kas see tuleks sealt mõistlik? Hirmu, seadusest tulenevat hirmu arvestades peaks tegema ja tuleks ära teha. Aga kas see on kohaliku kogukonna mõttes mõistlik? Ei ole.
Meil jääb üle Narva või Sillamäe linn. Väike vald ja kaks valikut ühineda suurlinnaga. Meie inimesed ei taha seda. Igaüks võib võrrelda Narva ja Sillamäe finantsilisi näitajad meie omadega ning siit tulenevalt ka võimekust. See, kes on piirkonnas kõige võimekam, on pandud sellisesse kahvlisse, et igal juhul ta võimetuks teha.
Marko Pomerants − suur kummardus talle − on kunagi algatanud Ida-Viru tegevuskava, mis oleks ka abiks olnud nendesamade omavalitsuste võimekuse tõstmisel, sest inimeste tulek tänu riigiametite, riigiasutuste ja julgeolekuasutuste tulekule Ida-Virumaale oleks kindlasti elavdanud seda piirkonda. Samuti andnud tõuke ka rahvusliku koosluse võib-olla mingil määral muutmiseks, võib-olla ka kvalifitseeritud tööjõu ja nende heade professionaalsete ametnike palkamiseks, kes riigiametitega kaasa tulevad.
Sisuliselt, teate, mis on selle Ida-Viru tegevuskava tulemus tänaseks? On −2 ju. Selle protsessi ajal on tulnud vanglate amet Jõhvi, ära on läinud Illuka pagulaskeskus ja ARKist oleme kõik kuulnud. Ehk millest me räägime?
Riik käib oma tahtmise järgi oma rada. Meid ära kuulamata tuleb ka meile ütlema, et te olete võimetud, me peame teid naabritega kokku panema, sest te ei saa hakkama. Tuletades meelde meie maksusüsteemi, siis millest on meie võimetus tingitud?
Igaüks oskab siin saalis ju ka ise öelda. Ma ütlen märksõnad, mida ma tavaliselt ka seminaridel ikka puudutan: perearstipunktid, päästekomandod, politseikonstaablid, postkontorid, pangakontorid, sularahaautomaadid, maapoed. Edasi töötukassa, ARK, kohtud, haiglad, ühistranspordivõrk, maa korraline hindamine, kodualuse maa maks, looduskaitsealune maa, lendorav, Rail Baltic, teede rahastamine ja käibemaksu tõus, mis vahepeal toimus.
Tähendab iga selle sammu taga on kaugenemine kohalikust omavalitsusest, millegi äravõtmine kohalikust omavalitsusest ehk riigi teenuse või riigiettevõtte teenuse kadumine. Riigi teenuse asemele tuleb keegi kuskilt ja see keegi on seesama vallamaja uksel vastu tulev volikogu liige või vallaametnik. Ehk kõik see, mis on ära võetud, tuleb meil ju sisuliselt tagada vabatahtliku töö alusel või meie enda kohalikest maksudest tulenevalt.
Kas on ära kasutatud kõik võimalused, et meie olukorda omavalitsustes parandada? Kohalike omavalitsuste liidud on tegelikult naljanumber, sest me räägime omavahel, et ehk tõenäoliselt on 2017. aastal matused, sest kui protsess jätkub, omavalitsusliitude õigusliku staatuse täiendamist ette näha ei ole, tekivad ka muud asutused, ühendametid, ühendasutused.
Ma ei ütle, et see halb on − see on hea, ideaalne −, aga see on nüüd see moment. Ma ei tea sellest veel mitte midagi ja teie ka ei tea sellest veel midagi, mida see meile tähendab. Ehk me teeme täna seda, mida me ei tea. Hirmust, ahnusest − saan aastapalga ja mis edasi tuleb, jumal teiega.
Veikko Luhalaidi riigikogus peetud ettekanne, kui riiklikult tähtsa küsimusena oli arutusel haldusreform.


title: Põhjarannik, kolmapäeval 14. septembril

maintext:
Põhjarannik, kolmapäeval 14. septembril
14. september 2016
* Mäetaguse põhikoolis on sellest õppeaastast esimesena Ida-Virumaal kasutusel e-õpilaspilet, mis avab ka kooli välisukse ning on bussis kasutatav sõidukaardina. Üks funktsioon on sel nutikal plastkaardil veel: sellega saab end koolisööklas einestama registreerida. Kooli direktor Veera Sibrik on rahul, et kaardi kasutuselevõtt tagab kooliperele turvalisuse. Sinnamaani oli kooli välisuks avatud ka neile, kel sinna asja polnud. “Koolipere turvalisus on mulle primaarne ning ma ei saanud sellist pilti rahulikult vaadata,” ütles Sibrik.
* Eesti Energia tahab Narva lähedal Auveres asuvas vanemas õlitehases Enefit140 hakata õli tootmise toorainena kasutama põlevkivi kõrval ka purustatud autorehve. Rehvidest õli kättesaamist üritasid 15-20 aastat tagasi nii Eesti Energia ise kui ka Viru Keemia Grupp, kuid tookord ei kandnud need ponnistused vilja ei tehnoloogilistel ega majanduslikel põhjustel. Plaani õnnestumine aitaks muuhulgas aga lahendada küsimuse, mida hakata peale praegu Eestis vedelevate kümnete tuhandete vanade rehvidega.
* Kui suurem osa omavalitsustest on valinud presidendi valijameheks volikogu esimehe, siis Illuka saadikud otsustasid seda tööd tegema saata hoopis oma pesamuna – Narva jõe äärest Kuningakülast pärit 23aastane Kristo Kesleri, kes õpib Tartus maaülikoolis loodusturismi.
* Veel kaks aastat tagasi kulus jõhvilanna Hillevi Velbal maratoni läbimiseks üle nelja tunni − sel pühapäeval Tallinna maratonil aga tegi ta seda rohkem kui tund aega kiiremini ja sai kaela Eesti meistrivõistluste pronksmedali. Sellest aastast Eesti rekordiomaniku Jane Salumäe juhiste järgi treenima hakanud 37aastane Jõhvi lasteaias Kalevipoeg töötav kahe lapse ema tahab järgmisel maratonil alistada ka kolme tunni piiri. Seekord jäid sellest mõned minutid puudu.
* Põhjarannik vestles nädal enne Venemaa uue riigiduuma koosseisu valimisi teeneka poliitikaanalüütiku Lilia Ševtsovaga, kes leiab, et Venemaa lootus ei peitu end ammendanud isevalitsemissüsteemis, vaid uuenenud kodanikkonnas, kellest enamik ei vaja enam isakest tsaari. Ševtsova toob esile praeguse Venemaa fenomeni: “Kogu isevalitsemise ressurss on ammendunud, süsteem ei suuda ühelegi − ei siseriiklikule ega välisele − väljakutsele vastata, aga siiski − ja see on meie aja dramaatiline paradoks − see süsteem mitte pelgalt ei jää ellu, vaid suudab ka ära hirmutada Lääne liberaalsed demokraatiad ja lahendada edukalt oma taktikalised küsimused.”


title: Tulevikuplaanidest peab rääkima

maintext:
Tulevikuplaanidest peab rääkima
19. september 2016
Plaanitavas ühinemisjärgses Alutaguse valla keskuses Iisakus on haldusreformi tõttu tõusnud esimene pahameeletorm: osa lastevanemaid ei pea loogiliseks kolida lasteaialapsed välja praegusest lasteaia ja vallamaja ühishoonest, et teha ruumi eeldatavalt suurenevale ametnikkonnale. Vallavõimudel on muidugi oma argumendid, milles võib näha oma loogikat, ja pealegi on see väidetavalt vaid paberile kantud stsenaarium, mis ei pruugigi realiseeruda, kui raha pole.
Tegelikult võib ka selles väikeses konfliktis näha oma loogikat. Kui omavalitsusi ootavad ees nii suured muutused, et korraga on viie valla asemel üks, siis ei saa kõik toimuda nii, et reform ka tavainimesi kuidagi ei puuduta. Sest tegemist ei ole mitte vallavalitsuste reformi, vaid palju laiema ümberkorraldusega. Seetõttu saame ilmselt ka tulevikus siit-sealt kuulda rahulolematusest ühe või teise muudatusega, mida see reform kaasa toob. Ja seda hariduses, kultuuris, sotsiaalvaldkonnas − kõikjal, millega kohalik omavalitsus kokku peab puutuma. Kuigi praegu väidetakse vastupidist, siis kindlasti muutuvad osale inimestele mõned teenused praegusega võrreldes halvemini kättesaadavaks, kuna pakkuda igal pool endistes vallamajades täisteenust ei tundu ühel hetkel enam otstarbekas.
Muidugi ei saa ühinemislepingutega kogu tulevikku uues omavalitsuses ära määrata, seda teeb paljuski kujunev reaalsus, aga inimestele olulised asjad tuleks siiski enne järgmisi valimisi vähemalt lahti rääkida. Kui Iisaku juhtumi juurde tagasi tulla, siis oli pahameel paljuski seotud sellega, et ei räägitud nendega, keda muudatus kõige otsesemalt puudutab.
Info jagamine on tähtis ka seetõttu, et kui haldusreform eeldab rahvaküsitlusi, siis peab rahvas võimalikult hästi teadma, mille poolt või vastu ta hääletab. Ent kui inimestel pole mingit ettekujutust, mismoodi vald tulevikus toimima hakkab, on neil ka keeruline seisukohta võtta.


title: Kasvava töötempo valusad tagajärjed?

maintext:
Kasvava töötempo valusad tagajärjed?
14. september 2016
Ida-Virumaal ei ole vajadust üle korrata, et kaevandus on töökoht, kus on suuremad riskid. Sellele vaatamata on lähiajaloos olnud mitmeid aastaid, kus on läinud korda raskemaid tööõnnetusi ära hoida.
Ent samas on olnud ka täiesti musti perioode, kus üks ränk õnnetus, kus on ka inimesed hukkunud, on halastamatult järgnenud teisele.
On see lihtsalt juhuste ja asjaolude kokkulangevus või mingi seaduspärasus, millel on oma sügavamad põhjused, mis pealispinnale ei paista? Loomulikult on enamiku sääraste õnnetuste otsene põhjus ohutustehnika nõuete eiramine. Ent oluline on ka aru saada, miks selliseid riske võetakse ja kuidas järgmisi võimalikke õnnetusi ära hoida.
Eesti Energia on suutnud viimastel aastatel oluliselt tõsta töö efektiivsust. Ka kaevandustes toob sama koguse põlevkivi maa seest välja mitu korda väiksem arv mehi kui palju aastaid tagasi. Töö on muutunud intensiivsemaks ja viljakamaks, abiks võimsamad masinad. Ägedama töötempo ja toimunud õnnetuste vahel on loogiline seos, kuigi iga konkreetse juhtumi puhul on faktipõhiselt neid keeruline otseselt välja tuua.
Vaatamata sellele, et uued masinad ja seadmed peaksid vanadest olema märksa ohutumad, on paaril-kolmel viimasel aastal ikkagi juhtunud põlevkivikaevandustes nii palju raskeid õnnetusi, et see paneb küsima, kas senises töökorralduses ei tuleks mahvi mõnevõrra vähemaks võtta. Hukkunud ja sandistatud töötajad on liiga kallis hind üha suurematesse kõrgustesse kerkiva tööviljakuse eest.


title: Kohutav õnnetus Mäetagusel

maintext:
Kohutav õnnetus Mäetagusel
30. september 2016
Kolmapäeval hukkus Mäetagusel 11aastane koolipoiss, kui talle sõitis sõiduteel otsa kõnnitee ja mänguväljaku ehitamisel tööd teinud kahveltõstuk.
Õnnetus juhtus veidi enne kella üht päeval keset Mäetaguse asulat koolimaja ja rahvamaja vahele jääval sõiduteel. Saatuse irooniana käib selle tee ääres parajasti nii kõnnitee kui laste ja noorte mänguväljaku ehitamine ning saatuslik tõstuk tegi tööd just samal objektil.
Selg ees tõstukile ette
Koolis oli just lõppenud õues toimunud kehalise kasvatuse tund ja osa poisse oli jäänud välja mängima. Politsei teatel jooksis 11aastane poiss selg ees teele ja jäi seal parajasti liikunud kahveltõstuki ette ning suri sündmuskohal.
Politsei teatel oli tõstuki roolis 23aastane mees, kel puudus tõstuki juhtimise õigus. Mänguväljakut ja kõnniteed ehitava Viljandis registreeritud firma Kivipartner projektijuht Rivo Kaju ei olnud eile valmis selgitama, kuidas oli võimalik, et asjakohase loata inimene tõstukiga töötas.
Millise kiirusega sõiduk liikus ja muud õnnetusega seotud asjaolud olid politsei pressiesindaja Leana Loide sõnul eile selgitamisel.
Psühholoogid on toeks
Mäetaguse abivallavanema Kairi Soomeri sõnul oli selline kohutav õnnetus ränk šokk kogu väikesele kooliperele, kus kõik õpilased ja õpetajad tunnevad üksteist väga hästi. “On selge, et nad vajavad praegu toetust, ning püüame neile seda pakkuda ja valu leevendada niipalju, kui see sellises olukorras võimalik on,” rääkis ta.
Hukkunud poiss elas Kiikla külas ja õnnetust nägid pealt kolm-neli tema klassikaaslast.
Soomeri sõnul oli eile koolis tööl psühholoog, kes sai esimesena oma abi pakkuda. Täna peaks kooli tulema seitse-kaheksa psühholoogi, kes kõnelevad õpilaste ja ka õpetajatega nii eesti kui vene keeles. Reedel tuleb Tartu kriisiabikeskusest appi psühholoog, kes on spetsialiseerunud just õnnetusejärgsele nõustamisele.
Homsest jätkab kool Soomeri sõnul tavapärast tööd. “Hommikul on mälestusminutid. Osa pärast tunde kavandatud tegevusi jääb ära. Mõned psühholoogid jäävad kooli veel mitmeks nädalaks, kuna toimunu jäljed ei kao hingest niipea,” rääkis ta.
Jõhvi politseijaoskonna juht Kalle Kuusik tuletas meelde, et liikluses võib vaid hetkeline tähelepanematus pealtnäha ohututes tingimustes tuua kaasa ülirasked tagajärjed. “Lapsed ei taju liikluse ohtusid nii hästi kui täiskasvanud ja seetõttu tuleb need regulaarselt lastega üle rääkida, kuid ka ise täiskasvanuna head eeskuju näidata ning sõidukijuhina laste läheduses ettevaatlik olla,” ütles Kuusik.


maintext:
Mäetaguse põhikool võttis Ida-Virumaal esimesena kasutusele e-õpilaspileti
15. september 2016
Mäetaguse põhikoolis on sellest õppeaastast kasutusel e-õpilaspilet, mis avab ka kooli välisukse ning on bussis kasutatav sõidukaardina.
Üks funktsioon on sel nutikal plastkaardil veel: sellega saab end koolisööklas einestama registreerida.
Funktsioone võib lisada
Koolilõuna on lastele tasuta, seal pole piiksutada vaja, nagu koolirahvas e-õpilaspileti kasutamist kuuldava piiksu pärast nimetab. Küll aga läheb kiipkaart käiku, kui 5.-9. klasside õpilased lähevad pärast tunde einestama. “Enne tuli oma nimi kausta kirja panna, nüüd piiksutad,” selgitas 7. klassi õpilane Natalja ning kinnitas oma klassiõdede Henriette ja Liisaga kui ühest suust, et e-õpilaspilet on üks vahva kaart.
Esimeses klassis õppiv Livio, kel pole sööklas e-kaarti vaja kasutada, tahaks seda aga kangesti teha. “Kui ma suureks saan, siis hakkan piiksutama,” teatas ta kokatädile otsustavalt.
Praegu täidab e-õpilaspilet Mäetaguse põhikoolis seega kolme lisafunktsiooni − läbipääsukaart, sõidukaart ühistranspordis ja söögikaart −, kuid neid võib lisada veelgi. “Tulevikus võib e-õpilaspileti võtta kasutusele ka raamatukogus ning avada sellega garderoobi ust,” märkis kooli majandusjuhataja Maarja Saatman.
Välisukse avab e-õpilaspilet koolipäevadel hommikul kella poole kaheksast õhtul poole kuueni, kui koolis tegutsevad huviringid on töö lõpetanud. Vajaduse korral saab nii päevi kui kellaaegu muuta.
Elektroonilised kaardid väljastati ka kooli personalile, kes kasutab seda läbipääsu- ja sööklakaardina. “Töötajad said kaardid kätte juba augusti lõpus, nii et meil oli aega testida,” nentis Saatman, kelle sõnul vajab kaardi kasutamine sööklas ja bussis veel natuke timmimist.
Turvalisus primaarne
Tallinnas, kus e-õpilaspilet võeti esimesena kasutusele, on sellele üle minemas kõik koolid. Mäetaguse põhikool, kus on 128 õpilast ja üle 40 töötaja, on Ida-Virumaal esialgu ainuke, kelle töötajatel ja õpilastel elektrooniline kaart taskus. “Kui see töötab ideaalselt Gustav Adolfi gümnaasiumis, kus on üle 1000 õpilase, saame meie ammugi hakkama,” sõnas Mäetaguse põhikooli direktor Veera Sibrik.
Sibriku sõnul said nad e-kaardi kasutusele võtmiseks kindlustunde just Gustav Adolfi gümnaasiumist. “Sealt kinnitati meile, et see kaart õigustab end igati ning töötab laitmatult.”
Sibrik on rahul, et kaardi kasutuselevõtt tagab kooliperele turvalisuse. Sinnamaani oli kooli välisuks avatud ka neile, kel sinna asja polnud. “Koolipere turvalisus on mulle primaarne ning ma ei saanud sellist pilti rahulikult vaadata,” ütles Sibrik.
E-kaardi süsteemi kasutuselevõtt läks koolile maksma 3700 eurot. Sibrik märkis, et see summa tundub suur, kuid valvuri palkamine oleks rohkem maksma läinud. Pealegi toimib e-kaart mitte ainult läbipääsukaardina, vaid tal on mitu funktsiooni.
Lisaks nutika plastkaardi kasutamisele liitus Mäetaguse põhikool sellest õppeaastast ennetava programmiga “Kiusamisest vabaks!”. “Ma olen väga rahul, et need kaks asja arenevad paralleelselt,” sõnas Sibrik, “et kool oleks turvaline ja et siin poleks kiusamist.”


title: Oodates uut talve

maintext:
Oodates uut talve
7. september 2016
Möödunud talvel saavutasid uudised Kohtla-Järve kütteprobleemidest üleriigilise mõju. Kuigi tegelikult oli probleem juba vana, aitas selle laiemale tõstatamisele kaasa nii eri taseme poliitikute kui õiguskantsleri Ülle Madise sekkumine.
Õiguskantsler, kelle poole pöördusid selles küsimuses nii korteriühistud kui ka europarlamendi saadik Yana Toom, võttis tekkinud olukorra oma erilise tähelepanu alla ning algatas ka sellekohase töörühma loomise. “Minu teada on töörühm ministrite tasemel tehtud ja õiguskantsleri büroo hoiab sel protsessil silma peal. Samuti on meie nõunikud võtnud ühendust ministeeriumidega ametnike tasemel, et selgitada neile selle probleemi ulatust. Meie teada on see ulatus Ida-Virumaal umbes sada kortermaja ja selle teadmisega on meil siin nii mõndagi inimest õnnestunud jahmatada,” sõnas ta tänavu veebruaris Põhjarannikule antud intervjuus.
Nüüd on uus kütteperiood taas tulemas ja tegelikult ei olnud suvised uudised soojarindelt sugugi lohutavad, kuigi linnavõimud ütlevad, et nüüdseks on mitmete tegevuste tulemusena võlgnike hulk oluliselt vähenenud.
Ent kas see kõik annab kindlust, et eelolevatel talvedel midagi sellist jälle juhtuma ei hakka, kus sajad süütud inimesed oma korterites külmetama peavad? Asi pole tegelikult pelgalt eelolevas talves, vaid pikemas perspektiivis üldse: kuidas kutsuda korrale neid omanikke, kes oma seadusest tulenevaid kohustusi lihtsalt ei täida? Ehk suudab riik nüüd selle poolest seadusandlust siiski lõpuks tõhustada.


title: Ma ei peta neid, kes minusse usuvad

maintext:
Ma ei peta neid, kes minusse usuvad
12. september 2016
Olen otsustanud, et küsin endale valimiskogu liikmete toetust, et kandideerida Eesti Vabariigi presidendiks.
Viimase nädala jooksul, pärast Reformierakonna juhatuse enamuse otsust mind valimiskogus mitte toetada, olen sügavalt mõelnud, mida ja kuidas edasi. Milline oleks see tee, mis ei viiks mind vastuollu minu isiklike põhimõtetega? Mul ei ole kombeks valida kergemat teed. Ma ei karda vastutust ega ole selle eest kunagi põgenenud. Kuigi raskeid hetki on olnud. Nagu meil kõigil.
Võtsin endale lõppeva nädala jagu mõtlemisaega ja olen selle aja jooksul saanud uskumatult palju julgustust: telefonitsi ja meilitsi, Setust ja Saarest, väga erinevatelt inimestelt. Sealhulgas ka valijameestelt, kes väljendasid valmisolekut seada mind valimiskogus üles presidendikandidaadina.
Kõige selle eest tahan öelda: suur, suur aitäh kõigile toetajatele üle Eesti. Teie seas on nii omavalitsuste kui ka kultuuri-, äri-, hariduse-, spordi-, põllumajanduse ja teiste valdkondade esindajaid, sealhulgas ka riigikogu liikmeid. Teie hulgas on eri päritoluga ja emakeelega inimesi, noori ja vanu, mehi ja naisi.
Teid ühendab see, et te loodate ja usute minusse. Järelikult pean ka mina uskuma, töötama ja veel kord töötama selle nimel, et seda usaldust, mis meil tekkinud on, õigustada. Tänu teile on minu senine teekond olnud erakordselt inspireeriv ja edasiseks jõudu andev. Tänu teile võin ma öelda, et rahva arvamus loeb, sest ainult tänu teile olen ma täna seal, kus ma olen. Ma tänan teid kogu südamest.
Ühtlasi esitasin täna [reedel] peaministrile välisministri ametikohalt tagasiastumise avalduse. Olen veendunud, et ei ole õige jätkata välisministrina Reformierakonna juhitavas valitsuses, samal ajal konkureerides Reformierakonna kandidaadiga. Ma loodan, et välisteenistus saab väärika ja pühendunud ministri.
See otsus ei olnud lihtne, sest saan aru vastutusest, mis kaasneb välisministri tööga. See samm oli raske ka isiklikel põhjustel. Täna lõpeb minu rohkem kui 25aastane välisteenistus, mis on olnud minu töö, minu hobi, minu kutsumus, minu elu. Aga ma ei saa minna vastuollu oma südametunnistuse ja põhimõtetega.
Mis kallutas mind sellist otsust tegema?
Esiteks − see lai toetus, mida eri inimesed sõltumata rahvusest, soost või erakondlikust kuuluvusest on mulle kuude kaupa väljendanud, ei ole lihtsalt üks meeldiv tänukiri või auhind, see on ka kohustus ja vastutus. Kandideerimata jättes petaksin kõiki neid, kes usuvad minusse ja loodavad, et saan mõjutada Eesti tulevikku just selles suunas, nagu soovivad ja ootavad Eesti inimesed. Ma ei peta neid, kes minusse usuvad.
Teiseks − valimine ja valituks saamine on vaba ühiskonna alus. Kandideerides kinnitan ma nii endale kui Eestile, et me oleme oma otsustes vabad. Selle põhimõtte mõistmine ei ole alati paraku nii üldarusaadav, kui tahaks uskuda. Meenutagem 2006. aasta presidendivalimisi, mil üks juhtiv poliitik soovitas kultuuriinimestel ja kodanikel oma liistude juurde jääda. Andes mõista, et nende liistude hulka ei kuulu valimises ja valituks saamises osalemine. Kodanikud ja valijamehed ähvardusest ei hoolinud, vaid rakendasid oma kodanikuõigusi. Ähvardamisega demokraatiat ei tehta.
Kolmandaks olen nüüdseks tõesti sõltumatu kandidaat, kuna minu taga ei seisa mitte ühtegi erakonda. Küll aga inimesed peaaegu kõikidest erakondadest ja igasuguste maailmavaadetega. Usun, et minu kõrval saavad seista kõik need, kes on väsinud lõpututest vastandumistest. Võin piltlikult öelda, et minu erakond on minu toetajad.
Neljandaks näen ja tunnen vajadust suurema ja kõikehõlmavama ühiskondliku dialoogi, kaasamise ja koostöö järele. Mulle on kohtumistel korduvalt öeldud, et presidendilt oodatakse oskust ja soovi kõnetada eri ühiskonnarühmi, erisuguste muredega ja eri emakeelt kõnelevaid inimesi, ka neid, kes on jäänud elu hammasrataste vahele. Ma olen valmis seda tegema, ma soovin seda teha ja ma oskan seda teha. Minu elu ja töö on suuresti seisnud oskuses märgata, kuulata, selgitada ning lahendusi leida, ka kõige keerulisemates olukordades. Ma ei lakka ka presidendina olemast Marina. President ei saa elada väljaspool meie igapäevast elu. Presidendi hääl ei tohi olla eliidi hääl.
Viiendaks − me elame keerulisel ja rahutul ajal ning ei ole oodata, et rahvusvaheline olukord lähiajal oluliselt muutuks. Kokkulepitud julgeolekukorraldus on pideva surve all, rahvusvahelist õigust püütakse väänata ja moonutada. Me elame maailmas, kus on üle 60 miljoni põgeniku. Me elame olukorras, kus terrorism ja ekstremism püüavad hirmutada meid ning muuta meie elu ja väärtushinnanguid. Me elame ajal, kui inimesed ei tunne ennast alati turvaliselt ja kindlalt ning muretsevad tuleviku pärast.
Sellisel ajal peab Eesti riigipeaks olema inimene, kes ei page probleemide eest. Riigipea peab seisma Eesti rahvuslike huvide eest ja ka teadma, kuidas ning kellega koos seda teha. Sõprade ja liitlastega koos oleme tugevad, üksi ja määramatusest tuge otsides osutume nõrkadeks. Eesti on minu ja meie ainus kodu. Olen kogu elu, ka kõige raskematel hetkedel teadnud ja tundnud, et olen koos Eestiga ja tahan olla koos Eestiga. Ma seisan kaljuna Eesti eest.
Minu otsus on tehtud. Edasine sõltub valijameestest ja -naistest. Soovin teile julgust teha selline valik, nagu just teie paremaks ja õigemaks peate. Soovin, et juhinduksite valiku tegemisel oma südametunnistusest ja soovist valida Eestile parim president.
Hea valimiskogu liige, ma soovin ja palun teie toetust: kui te olete valmis mind toetama ning kui ma ei ole veel teieni jõudnud, siis palun andke endast märku. Olen valmis kõigiga kohtuma ja rääkima. Nii nagu seni ja nii nagu edaspidi.


maintext:
Eesti Energia üritab rehvidest õli kätte saada
15. september 2016
Eesti Energia tahab Narva lähedal Auveres asuvas vanemas õlitehases Enefit140 hakata õli tootmise toorainena kasutama põlevkivi kõrval ka purustatud autorehve.
Eesti Energia kuulutas sel nädalal välja hanke 1000 tonni rehvihakke soetamiseks. Keskkonnaloa saamise korral on veel sel aastal kavas Enefit140 õlitehases alustada tööstuslikke katseid.
Varasemad katsed pole vilja kandnud
Eesti Energia juhatuse liige Margus Vals märkis, et aastatetagused katsed Tallinna tehnikaülikooli laboris ja Enefit140 õlitehases on olnud julgustavad. “Muudatusi toote kvaliteedis ja õhuheitmetes ei ole täheldatud. Kindluse saamiseks testime nüüd tööstuslikus koguses rehvidest õli tootmist, lisades põlevkivile kuni 10 protsenti purustatud vanu rehve,” kirjeldas Vals.
Eelmise sajandi lõpus ja uue alguses üritasid rehvidest õli toota nii Eesti Energia kui Viru Keemia Grupp.
Eesti Energia projektidirektor Veljo Aleksandrov tõdes, et 1990. aastatel peatati ettevõtmine peamiselt tehnoloogilistel põhjustel. “Rehvid sisaldavad metallikiude, mis peavad olema peeneks hakitud, et sobiksid õlitootmisseadmetesse. Toona oli problemaatiline metallikiudude pikkus, kuna ei olnud korralikke lahendusi rehvide hakkimiseks,” rääkis ta.
Kaks kärbest ühe hoobiga
Samas on rehvid Aleksandrovi sõnul väga tänuväärne ja kõrge õlisisaldusega toormaterjal õli tootmiseks. “Esialgu aga räägime kindlasti vaid testide läbiviimisest − kui testide tulemused tõestavad, et õhuheitmed jäävad meile ettenähtud normide piiridesse ja toote kvaliteet jääb samaks, siis saame edasi mõelda rehvidest õli tootmise jätkamisest,” sõnas ta, lisades, et ühelt poolt oleks võimalik lahendada jäätmeprobleem ja teisalt oleks see praeguste arvutuste järgi ka majanduslikult konkurentsivõimeline tegevus.
Majandusliku mõttekuse määrab suurel määral see, mis hinnaga õnnestub tooraine kätte saada. Samas ütles Aleksandrov, et kui katsed õnnestuvad ja tööstuslik tootmine osutub võimalikuks, ei välista Eesti Energia ka riigilt sellele keskkonda säästvale tegevusele toetuste küsimist.
Katsete käigus on Aleksandrovi hinnangul kõige olulisem veenduda, et rehvide lisamine põlevkivile ei mõjuta õhuheitmeid ega toodangu kvaliteeti. “Lahendamist vajab ka tooraine küsimus, rehvid peavad olema purustatud piisavalt väikeseks, et rehvides sisalduv metall ei mõjutaks õlitootmisseadmeid,” lausus ta.
Rehvihakke katseline kasutamine ei eelda Aleksandrovi sõnul lisainvesteeringute tegemist, kuna kasutatakse olemasolevaid pürolüüsiseadmeid. Esimesed tilgad “põlevkivi-rehviõli” peaks eeldatavalt tulema novembris.
VKG uuesti ei ürita
2001. aastal oli Viru Keemia Grupil tõsine kavatsus hakata rehvipurust õli tootma ja selleks osteti tehase õuele toorainet Belgiast ja Hollandist. VKG tolleaegne arendusdirektor Jaanus Purga rääkis, et esialgsed katsetused on näidanud häid tulemusi ja ta ei kahtle, et õli tootmine autokummidest õnnestub.
“Võttes arvesse, et vanade autorehvide utiliseerimise vajadus muutub kogu Euroopas aina aktuaalsemaks, on see meie jaoks kahtlemata perspektiivikas ettevõtmine,” ütles Purga Põhjarannikule 15 aastat tagasi.
Praegune VKG juhatuse liige tehnikadirektor Meelis Eldermann rääkis nüüd, et algsest optimismist hoolimata ei saanud rehvidest õli tootmisest siiski asja. “Sellega tekkis väga palju tehnoloogilisi probleeme, ka majanduslikult ei osutunud see otstarbekas,” sõnas Eldermann, lisades, et VKG ei plaani ka praegu hakata rehvidest õli tootma. “Me ei näe mõtet sellega jännata,” sõnas ta.
Samas märkis Eldermann, et omal ajal üritati õli toota eraldi üksnes hakitud rehvidest. “Võimalik, et kui lisada vaid kümnendik rehvipuru põlevkivile, on tulemused paremad. Kuid siis tekivad uued küsimused, mis tootega on tegemist ja kui keeruliseks läheb sellise kemikaali registreerimine,” arutles ta, leides, et keskkonnahoiu seisukohast on tegemist kindlasti vajaliku ettevõtmisega.


title: Lüganuse laat läheb kordamisele

maintext:
Lüganuse laat läheb kordamisele
14. september 2016
Laupäeval Lüganusel pärast 77aastast pausi peetud maarahva laat läks nii hästi korda, et nii korraldajad, müüjad kui ostjad on kindlad: järgmisel sügisel jälle.
Merle Krüüt Lääne-Virumaalt Rägavere vallast on ostjana laatadel palju käinud, müüjana oli Lüganuse laat temale esimene.
“Hakkasime endal tootmist arendama, kevadel ostsime taimed ja mõned loomad ka. Nüüd oli aeg ennast reklaamima asuda ja kontakte levitada. Lüganuse laat toimus just õigel ajal ja sinna polnud meil ka kaugele vaja sõita,” põhjendas ta.
Tomatid-kurgid võeti puhtalt müügiks kaasa ja need said imekiiresti otsa. Küülikud, kuked ja pardid olid rohkem reklaami jaoks ühes võetud. Üks küülik ja üks kukk leidsid küll kohapeal ostja ka, aga olulisemaks peab Krüüts arvukaid huvilisi, kellele tulevikule mõeldes kontaktandmeid jagati.
“Kassipojad võtsin ka kaasa − meie kassil oli kuus poega ja kõiki ju endale ei jäta. Viis kassipoega leidsidki laadal endale uue kodu,” rõõmustas ta.
Laada kohta ütles Krüüts, et oli väga mõnus üritus. “Ega ma küll oma leti tagant välja pääsenud rohkem kui korra sõdurisuppi tooma − rahvas oli kogu aeg ümber,” nentis ta. “Jäime väga rahule ja kindlasti läheme sinna tagasi.”
Väiksusel on võlu
Esimese laadal müümise kogemuse andis Lüganuse laat ka Hagbard Räisile, kes seni on oma mett muid võimalusi kasutades turustanud.
“Väga hea mulje jättis, eriti see, et kohapealne kaup oli ikka põhiline, nagu laadal olema peabki. Vaatasin ringi ka, ostsin toidukraami − ikka kohalike müüjate käest. Tuleval aastal lähen jälle.”
Puutööga tegelev Kohtla-Järve mees Toivo Moor on laatadel juba vana kala.
“Üks ilus pisike hästi organiseeritud laat,” andis ta hinnangu. “Samal päeval oli ka Tartus laat, kaalusin, kummale minna. Kuna Lüganuse on kodule lähemal, otsustasin selle kasuks − ja ma ei kahetse. Mitte millegagi ei olnud seal üle pakutud, ei Hiina kauba, isetegevuse ega müüjate arvukusega. Järgmistel laatadel, kuhu lähen, soovitan kindlasti kõigil oma tuttavatel tuleval aastal Lüganusele tulla.”
Moor ennustas, et Lüganuse laat kasvab suureks, märkides samas, et liiga suureks ei tohiks seda lasta.
“Üle saja müüja seal tulevikus näha ei tahaks, siis läheb juba liiale.”
Lootused kuhjaga ületatud
Lüganuse maarahva laada idee autor ja üks korraldajaid, Vendi talu peremees Aare Vent ütles, et on saanud tagasisidena nii tunnustust kui peapesu. Seda viimast kohalikelt elanikelt, keda liikluspiirangud häirisid. Igatahes pannakse Lüganuse talupoes nüüd välja vihik, kuhu kõik kohalikud elanikud võivad oma arvamuse kirja panna: mis meeldis, mis ei meeldinud, mida võiks aasta pärast teistmoodi teha.
“Kõik müüjad, kellega laada ajal suhtlesin, olid küll väga positiivse suhtumisega, paljud ütlesid, et oleks pidanud hoopis rohkem kaupa kaasa võtma, ei osanud arvata, et sel nii hea minek on. Eks laadale tullakse otsima ikka midagi sellist, mida tavalisest poest ei saa.”
Vendi sõnul said korraldajate lootused kuhjaga ületatud: “Rahvast oli palju, ilm oli lausa suviselt ilus, Püssi kultuurimaja juhataja Ingrid Härmi kokku pandud kultuuriprogramm fantastiline. Keskpäevastel tipptundidel oli parkla autosid täis ja plats rahvast täis. Hea, et otsustasime ala natuke laiemaks tõmmata, muidu oleks platsi peal väga kitsaks läinud.”
Fantastiline meeskond
Lüganuse külaseltsi juhatuse liige Anne Kalamäe ütles, et enamik müüjaid lubas tuleval aastal uuesti tulla. Siis juba suurema kaubakogusega, sest üllatavalt kiiresti said otsa nii vorstid, tekid-padjad kui puukoolide istikud.
“Õnneks on üle tee kooli park, kuhu saab laata laiendada,” märkis ta.
Aare Vent kiitis taevani Lüganuse külaseltsi inimesi, kes laada korraldamisel tohutu töö ära tegid, samuti toetajaid, kes neile veel tundmatu laada õnneloosi jaoks heal meelel üht-teist välja panid.
“Selline toetus on meile väga oluline. Kindlasti ei ole laada eesmärk tulu teenida, aga tänu toetustele ja kohamaksule tahame kulutused tasa saada. Ega me järgmisel aastal kehvemat laata saa teha, ikka parem peab tulema!”
Esimene kihelkonna laat peeti Lüganusel möödunud sajandi esimesel kümnendil, viimane 1940. aasta kevadel. Pärast rohkem kui kolmveerand sajandi pikkust vaheaega otsustas Lüganuse külaselts nüüd laadatraditsiooni taastada.


maintext:
Kohtla-Järvel on kütte eest võlgu üle 20 maja
28. september 2016
VKG Soojuse eilse päeva andmetel on soojussõlmed plommitud 27s kütte eest võlgu olevas majas, võla kogusumma on 27 500 eurot.
Küttehooaeg on kohe-kohe algamas, kuid esialgu pole selge, millal saavad sooja need majad, mis ei ole oma võlgu veel tasunud.
VKG Soojuse teatel võlgu siiski likvideeritakse. Kui möödunud nädalal olid soojussõlmed plommitud 30 majas, siis eilse päeva seisuga 27 majas: üks Jõhvis, ülejäänud Kohtla-Järvel. Tuletame meelde, et suve alguses oli selliseid maju üle viiekümne, võla kogusumma aga ulatus üle 130 000 euro.
VKG suhtekorraldusjuht Irina Bojenko ütles, et iga päev laekub võla katteks mõni summa ning kui võrrelda andmeid septembri alguses ja praegu, siis on võlad selle ajaga vähenenud 40 protsendi võrra.
Riskirühm
Bojenko rääkis, et riskirühma moodustavad Kohtla-Järve Järve linnaosas asuvad majad, millel on kõige suuremad võlad − üle 1000 euro. Tema sõnul ei ole selliseid maju palju ning praegu teevad soojusettevõtte töötajad nende, aga ka teiste majadega tööd, et probleemile lahendus leida.
“Vaatleme olukorda igas konkreetses majas eraldi. Usun, et mingitel juhtudel võib ettevõte majale võla tasumise ajatamist pakkuda,” rääkis ta. “VKG Soojuse huvides on, et ei korduks möödunudtalvine olukord, kus mitu maja jäi kütteta, ning et mitte üheski majas ei jääks inimesed külma ja torud kinni ei külmuks. Selle probleemi arutamiseks peetakse linnavalitsuses kohtumisi.”
Rohkem tähelepanu
Kohtla-Järve korteriühistute juhtide assotsiatsiooni juhatuse liige Jelena Mutonen ütles, et tänavu on hakanud linnavõimud võlgnike probleemidesse ja nende põhjustesse senisest tähelepanelikumalt suhtuma. Nad on veendunud, et korteriühistute juhid ei istu käed rüpes, vaid töötavad selle nimel, et võlgnikelt nende võlad välja nõuda.
“Kuid sageli jõuame ummikusse, kuna me ei saa võlga välja nõuda näiteks Venemaal elavatelt korteriomanikelt, samuti on suuri probleeme pangale kuuluvate korteritega,” märkis ta. “Kuid juba seegi on hea, et nendele probleemidele, mida varem peeti majasisesteks, pööratakse praegu ka linna ja valitsuse tasandil tähelepanu − seda oleme me taotlenud pikka aega.”
Nagu ka möödunud aastal, teeb assotsiatsiooni liikmeid eriti murelikuks olukord Uus tn 9 asuvas majas. Eelmisel aastal jäeti ka see maja kütteta, kuid erinevalt Vahtra tänava 23. majast, mis samuti sooja ei saanud ja muutus selle tagajärjel elamiskõlbmatuks, jäi see mingil moel ellu. Praeguseks on maja võlg Jelena Mutoneni sõnul ligikaudu 5000 eurot ning seda kohe või kolme-nelja kuuga likvideerida ei ole reaalne.


maintext:
Kanter võitis Sillamäel staadioni rekordiga
18. september 2016
Aleksander Tammert seeniori mälestuseks toimunud võistlustel püstitas Gerd Kanter kettaheites uue Sillamäe staadioni rekordi.
Täna Sillamäe staadionil toimunud kettaheitevõistluse võitis olümpiavõitja Gerd Kanter uue staadioni rekordiga 63 meetrit 28 sentimeetrit. Teiseks tulnud Martin Kupper heitis 59.28 jättes kolmandale kohale vanameister Aleksander Tammerti tulemusega 57.42.
Meeste kuulitõuke võitis Ats Kiisa tulemusega 15 meetrit ja 37 sentimeetrit. Aleksander Tammert teenis teise koha tulemusega 14.24.
Tänavu täitub 50 aastat Aleksander Tammert seeniori võidust kuulitõukes Euroopa Mängudel, mis olid Euroopa juunioride meistrivõistluste eelkäijateks. Nimetatud saavutus oli ka üheks Sillamäe võistluse ajendiks. Aleksander Tammert seenior oli ka esimene Eesti 18 meetri ületaja kuulitõukes, viiekordne Eesti meister ning Mexico olümpiahooajal 1968 tuli ta Nõukogude Liidu meistrivõistlustel hõbemedalile. Tema isiklik rekord kuulitõukes, 19.41, on Eesti kõigi aegade edetabeli seitsmes tulemus ning siiani arvestatav saavutus.


title: Põhjarannik 29. septembril

maintext:
Põhjarannik 29. septembril
29. september 2016
* Eile hukkus Mäetagusel 11aastane koolipoiss, kui talle sõitis sõiduteel otsa kõnnitee ja mänguväljaku ehitamisel tööd teinud kahveltõstuk. Õnnetus juhtus eile veidi enne kella üht päeval keset Mäetaguse asulat koolimaja ja rahvamaja vahele jääval sõiduteel. Saatuse irooniana käib selle tee ääres parajasti nii kõnnitee kui laste ja noorte mänguväljaku ehitamine ning saatuslik tõstuk tegi tööd just samal objektil.
* Eile Kohtla-Järve linnapeaks valitud Ljudmila Jantšenko kaalub volikogu opositsionääri Eduard Odinetsi kohtusse kaebamist solvavate väidete eest, mis kõlasid tema pihta eile istungisaalis enne hääletamist. Ainsa kandidaadi, viimased 20 aastat linnavalitsuse liikmena Kohtla-Järve rahandust juhtinud keskerakondlase Ljudmila Jantšenko poolt andis oma hääle 14 volikogu liiget, vastu oli kuus.
* Kiviõli, Sonda ja Lüganuse volikogu ühiskoosolek ei toonud uue omavalitsuse nime, kuid kokku lepiti matemaatiline valem, mis aitab volikogudes nimeküsimuse lahendada. Kiviõli regiooni omavalitsuste liitmisel tekkiva omavalitsuse võimaliku nimevariandina on läbi käinud nii Kiviõli ja Lüganuse kui alternatiivina Kesk-Viru, aga ka Virumäe ja Askele valla nimi. Kuna ühinemislepingus viidatakse just identiteedi säilimisele, siis pakutud uued nimed kõlavad võõralt ja seda edasi ei kanna. Kuna selget konsensust ei leitud, minnakse nimeküsimusega volikogudesse, kes peavad lõpliku valiku tegema. Selleks, et tulemus oleks õiglane, on välja mõeldud matemaatiline valem, mis võrdsustab volikogude liikmete arvu. “Kiviõli voliniku hääl korrutatakse 0,8, Lüganuse oma 0,91 ja Sonda oma 1,52ga,” ütles ühinemisprotsessi konsultant Mihkel Laan. Sellist lahendust ei ole ükski omavalitsus veel oma nime valimisel kasutanud. Koefitsiendi kasutamine on oluline eelkõige selleks, et ka Sonda häälel oleks kaalu (Sonda volikogu on 9-liikmeline, samal ajal kui Kiviõlis on volikogu liikmeid 17 ja Lüganusel 15).


maintext:
Kohtla-Järve linnapea valimine võib kaasa tuua kohtuasja
30. september 2016
Neljapäeval Kohtla-Järve linnapeaks valitud Ljudmila Jantšenko kaalub volikogu opositsionääri Eduard Odinetsi kohtusse kaebamist solvavate väidete eest, mis kõlasid tema pihta eile istungisaalis enne hääletamist.
Ainsa kandidaadi, viimased 20 aastat linnavalitsuse liikmena Kohtla-Järve rahandust juhtinud keskerakondlase Ljudmila Jantšenko poolt andis oma hääle 14 volikogu liiget, vastu oli kuus.
Kas rumal, pime või kaasosaline?
Enne hääletamist kutsus opositsiooni liider Eduard Odinets saadikuid üles mitte toetama Jantšenko saamist linnapeaks.
Odinets tõi esile, et viimased 20 aastat linna finantside eest vastutava Jantšenko silme all panid korruptsioonikuriteod toime endine linnapea Jevgeni Solovjov ja abilinnapea Jüri Kollo. “Kõik need arved, lepingud, aktid − kõik need asjad, mille eest Solovjov ja Kollo süüdi mõisteti, käisid ka proua Jantšenko käest läbi,” väitis ta.
Selline asi sai Odinetsi hinnangul toimuda kolmel juhul. “Kas proua Jantšenko on rumal inimene, et ta ei näinud ega kuulnud mitte midagi. Teine variant − proua Jantšenko on pime inimene, et ta 10-15 aasta jooksul ei märganud mitte midagi, mis siin majas toimub. Või kolmas variant − proua Jantšenko on kaasosaline,” sõnas ta, pöördudes teiste volikogu liikmete poole. “Ma usun, et ka teie ei taha linnapeaks inimest, kes on kas pime, rumal või kuritegude kaasosaline. Seepärast kutsun teid üles mõistusele ja mitte toetama proua Jantšenkot.”
Ljudmila Jantšenko oli selliste väidete peale nördinud. “See, mida Odinets ütles, on isiku solvamine ja ma veel kaalun, võib-olla pöördun ka kohtu poole. Selline väljendamine ei sobi ühele meesterahvale ega volikogu liikmele. See on ebaeetiline,” ütles ta Põhjarannikule.
Jantšenko: keegi ei varastanud
Rääkides Solovjovi-Kollo kohtuloost, väitis Jantšenko, et linnaeelarvest ei tasutud ühtegi makset, kui seal poleks olnud akti, ehitusjärelevalve kinnitust. “Kõike seda, milles korruptsioonisüüdistus seisnes, võib käsitleda kui vigu. Aga see ei olnud minu arvates selline kuritarvitus, millega keegi oleks midagi teeninud. Kohtuotsuses ei ole otseselt kirjas, et keegi oleks varastanud raha, nagu väidab Odinets. Ma arvan, et meie juristid uurivad seda asja. Härra Solovjovi isiklikule arvele ei ole sentigi kantud,” sõnas Jantšenko, lisades, et kahjuks ei õnnestunud advokaatidel tõestada, et uurimise all olnud tööd tehti tegelikult ära.
Jantšenko eile alanud ametiaeg ei saa kesta oluliselt kauem kui ühe aasta, sest tuleval sügisel on järgmised kohalikud valimised. Ta avaldas lootust, et aasta jooksul õnnestub Kohtla-Järvel käivitada mitmeid projekte, mis muudavad linna välisilme kaunimaks ning pakuvad elanikele rohkem sportimise ja vaba aja sisustamise võimalusi. “Need plaanid ei realiseeru veel ühe aastaga, kuid usun, et lähiaastatel saab Põhja mikrorajooni park kõnniteed, rattateed ja mänguväljakud. Ahtme linnaosa saab samasuguse ilusa keskuse, nagu on Järve linnaosas. Saame uue ujula, millest oleme aastaid unistanud, ja veel palju head,” sõnas ta.
Jantšenko tõdes, et ei nõustunud linnapea ametisse asuma kergelt. “Olen eluaeg tegelnud rahandusega ja see on minu valdkond. Linnapea kohustused on palju laiemad ja vastutus suur. Aga kuna mu noored ja hakkajad kolleegid lootsid minu peale, siis andsin nõusoleku töötada lühikest aega linnapeana,” sõnas ta.
Küsimusele, kas Jõhvi volikogu fraktsiooni Jõhvi − Meie Kodu esimehena pidas Jantšenko linnapea ametisse asumise üle nõu ka selle valimisliidu liidri, ärimees Nikolai Ossipenkoga, kes oli samuti Solovjovi süüasjas süüdistatav, kuid pääses kohtumõistmisest tervisliku seisundi tõttu, vastas ta: “Ei ole temaga arutanud ega rääkinud.”


maintext:
Londonis töötav narvalanna teeb Kreenholmi portree
5. september 2016
Narva kunstiresidentuuris töötab sel suvel kaks kuud kunstnik Maria Kapajeva, kes on sündinud Narvas, kuid elab ja töötab juba 10 aastat Londonis. Kapajeva kunstiprojekti keskmes on Kreenholmi manufaktuuri sotsiaalne pärand üleminekuajal: tekstiilivabriku endiste töötajate isiklik ja kollektiivne mälu pärast Nõukogude Liidu lagunemist.
Kuna Kapajeva on teemat uurinud 2014. aastast, kasutab ta oma töödes peale residentuuri jooksul kogutu ka varasemat materjali ja perekonnaarhiivi − kunstniku mõlemad vanemad töötasid Kreenholmis. Nii tutvustab kunstniku tegevust kunstiakadeemia Narva residentuur.
AGO GAŠKOV
info@pohjarannik.ee
Kuidas te Kreenholmi sotsiaalse pärandi teemani jõudsite?
Ma olen selle teema kallal töötanud kaks aastat. Hakkasin koguma Kreenholmi endiste töötajate mälestusi ja fotosid. Nüüd tulin ma selle materjaliga kunstiresidentuuri. Kogun materjali juurde ja teen Kreenholmi põhjal ühe suurema töö.
Te intervjueerisite inimesi tookord Narva kolledžis. Mis nendest mälestustest praeguseks on saanud?
Jah, Narva kolledž aitas mind tookord väga palju. Kõik mälestused on alles. Ma töötasin ka praegu nendega ja kogusin selgi suvel uusi materjale. Tulemus peaks olema valmis järgmisel aastal ja ma teen pärast selle töö lõpetamist näituse.
Kas näitus tuleb Narvas või kusagil mujal? Te töötate ju tegelikult Londonis.
Jah, ma töötan küll Londonis, aga näituse tahan korraldada Narvas. Siinsamas residentuuris, sest see on väga oluline hoone. See maja kuulus kunagi Kreenholmile. Selle näituse kallal on veel vaja palju tööd teha.
Kaks kuud olen ma seda siin väga tõsiselt teinud, aga mulle tundub, et aasta kulub veel ära.
Mis tööd näitusele panete? Fotod, video, midagi muud?
Sinna tulevad erisugused asjad. Ma töötan palju tekstiiliga. Osa asju jääbki siia, nendesse ruumidesse, neid pole võimalik kuhugi mujale viia. Kasutan vanu fotosid, mida Kreenholmi hoonete omanik Narva Gate mulle andis. On ka uusi fotosid ja videomaterjali, mis sai valmis tänavu suvel.
Selle kahe kuu jooksul oli Kreenholmis võimalik pildistada ja filmida suurepärast, ülemöödunud sajandi teises pooles valminud juugendlikku arhitektuuri ning tühje tootmishooneid. Mida teie jäädvustasite?
Mina kutsusin siia tantsija ja koreograafi Maarja Tõnissoni, kellega me siin koos töötasime. Tegime ühe filmi. Milline see tuleb, on praegu keeruline öelda, sest selle kokkulõikamine on järgmine etapp. See töö võtab väga palju aega.
Siin saalis, Kreenholmi kunagise valitsejamaja kõige suuremas ruumis, on neli mustvalget fotot, millel kujutatud kudumistelgi ja ketrusmasinaid. Mis te nende fotodega teete?
See on päris ootamatu tahk minu töös. Ma leidsin need fotod kunstiresidentuuri keldrist ja Narva Gate lubas mul neid oma töös kasutada. Jaanus Mikk Narva Gate´ist arvas, et nende põhjal saaks midagi teha. Need fotod on ilmselt pühendatud masinatele, mis lihtsustavad tööd. Tõenäoliselt on see olnud mingi sotsiaalreklaam. Need fotod on väga pleekinud, paistab, et nad on kaua aega kusagil väljas olnud.
Te olete teinud Kreenholmi endiste töötajatega 30 intervjuud. Mida inimesed teile rääkinud on?
Nad on rääkinud igasuguseid lugusid. Ma ei teadnud tööd alustades, mida nad rääkima hakkavad. Nad rääkisid oma tööst Kreenholmis, sellest, mida see neile tähendas ja kuidas nad ennast nüüd tunnevad. Kuidas mõjub neile see linn, kuidas neil tööl läheb.
Seda materjali on väga palju, seepärast võtab selle läbitöötamine väga palju aega. Ma arvan, et lõpuks jõuavad need intervjuud mõnda muuseumi, mis nende vastu huvi tunneb, aga ma ei oska praegu selle kohta midagi täpsemalt lubada.
Aga mingi tõuke oma töö jaoks te nendest intervjuudest ikka saite?
Jaa, nad innustasid mind selle teemaga tegelema. Ka seda videot, mis me koos Maarja Tõnissoniga üles võtsime. Nendes intervjuudes on palju huvitavaid lugusid, mis õhutavad seda tööd tegema.
Kreenholmiga on seotud tohutult palju. Kas te kujutasite ette, kui palju materjali võib saada, kui te selle töö ette võtsite?
Ei, absoluutselt mitte. Ma olen juba ammu tahtnud selle teemaga tegelda. Kreenholm on Narva jaoks olnud väga tähtis. Ma olen ise Narvast pärit ja minu vanemad töötasid Kreenholmis.
Ma tahtsin seda teemat käsitleda ka kogu Euroopa tööstuse arengu kontekstis. Kogu tekstiilitööstus ja mõned muudki tööstusalad on Euroopast viidud Hiina või Indiasse. Narva pole ainus selline juhus. Seepärast ma tahan selle teemaga töötada. Ma võin seda tajuda Narvas, aga teema on globaalne. Kõik, mis toimub seoses kapitalismi arenguga ja tööstuse üleviimisega kolmandatesse maadesse.
Kas teil on Kreenholmist kahju? Või on see asjade normaalne käik?
Siin ei ole küsimus selles, kas on kahju või mitte ja kas see on asjade normaalne või ebanormaalne käik. Siin oli väga palju muutusi, nii poliitilisi kui ka sotsiaalseid, ja tõenäoliselt oli see vältimatu, et nii läks.
Kunstnikuna võtan ma seda kui tõsiasja ning püüan analüüsida, miks see juhtus ja − mis peamine − kuidas see mõjutas neid inimesi, kes siin töötasid.
Aga siiski… Ma olen kindel, et te mäletate Kreenholmi tippaega, kui siin töötas peaaegu 15 000 inimest, ja näete neid hooneid nüüd, kui nad on täiesti tühjad. Mis tundeid see teis kui kunstnikus esile kutsub?
Muidugi mäletan ma viimistlusvabrikut, kuna mu vanemad töötasid seal. Mäletan neid masinaid. Muidugi on kurb, et kõik on nüüd tühi, justkui elutu. Muidugi tahaks, et seal valitseks elu. Need hooned, see avarus on niivõrd suurepärane, et seal peaks minu arvates elu käima.
Ma loodan, et Narva Gate ja linn leiavad mingi lahenduse, et seal jälle õhk liikuma hakkaks. Praegu seal õhk seisab. See on väga harjumatu, näha väljasurnuna paika, kus varem olid müra ja sebimine ning kõik elas.
Kreenholm polnud pelgalt tööstus. Seal töötasid ka väga head kangakunstnikud. Kas nende töid on teil võimalik kasutada? Kas see on teil kavas või pole selle vastu huvi?
Tänan selle küsimuse eest! See on just üks osa minu tööst. Minu ema oli üks nendest kunstnikest, kes Kreenholmis töötas. Ma kasutan oma töös tema kujundatud kangaid ja püüangi jutustada Kreenholmi lugu osaliselt ka oma ema loo kaudu.
Kui palju nende kunstnike töödest on säilinud? Ma loodan, et vähemalt osa on alles.
Kõik näidised on säilinud. Kunstnikud said alati oma tööde albumid. Narva muuseum digiteerib praegu Kreenholmi kangaste kogu, mille Kreenholm muuseumile üle andis, kui firma suleti, ja ma loodan, et peatselt saab muuseumis seda kogu ka näha.
Te olete kogunud väga palju materjali: intervjuusid, videoid… Kas äkki ei juhtu, et see matab teid? Et seda on tohutu palju?
Jah, materjali on tõesti väga palju. Valik on väga keeruline, aga ka see on osa loomingust. Ma olen aru saanud, et kahest kuust jäi väheks.
6. septembril teen ma ühe esitluse, kuhu on kõik oodatud. Näitan seal, mis ma olen seni teinud ja millega edasi töötan. Ma loodan, et aastaga saan näituse materjali valmis ja saan näidata lõplikku varianti.
Niisiis, aasta pärast näitate oma tööd siin, Narvas? Järgmisel sügisel saab Narvas Joala tänav 18 näha teie vaadet Kreenholmi ajaloole?
See ei ole nüüd küll vaade Kreenholmi ajaloole. Aga 6. septembril saate kuulda ja näha, mida ma teinud olen. Pigem siiski näha kui kuulda.
Õhtul kella viiest kaheksani on residentuur kõigile avatud ja ma teen lühikese ülevaate, ringkäigu oma väljapaneku juures ning seletan, millega ma tegelen ja mida ma üleüldse kunstnikuna teen.
Milliste teemadega te kunstnikuna veel olete tegelenud?
Ma töötan mitmesuguste vahenditega, aga peamiselt olen fotograaf. Mind paeluvad sotsiaalsed teemad, eriti naise rolli muutumine tänapäeva ühiskonnas.
Kas teile ei tundu, et naise roll võib Euroopa islamiseerumise tõttu oluliselt muutuda?
Ma arvan, et religioonide lõimumine on vältimatu. Seda tuleb võtta positiivselt. See on kultuurivahetus, mis meid rikastab. Isolatsioon põhjustabki probleeme, ka sõdu.
Me peame vaatama, mida on siia tulevatelt inimestelt õppida ja mida meie neile õpetada saame, milline uus kultuur sellest kõigest sünnib. See on vältimatu protsess.
Muide, ka Narva on kogu oma ajaloo jooksul olnud kultuuride piiril. Kas te seda oma töös Kreenholmiga ka tunnetate?
Mina tunnetan seda väga tugevalt. Seegi on väga oluline osa minu tööst. Ma kasvasin justkui piiri-inimene. Ma olen kogu aeg tundnud piiri olemasolu, seda, kus läheb kultuuride ja riikide või mille iganes piir. Kreenholmil on piiriga oma seos, aga seda ei suuda ma väga põhjalikult puudutada, sest siis ma mattun väga paljudesse nüanssidesse.
Aga see on ju huvitav.
Muidugi on see huvitav ja ma loodan, et on ka neid kunstnikke, kes sellega tulevikus tegelema hakkavad.