authors:
Ahto Lobjakas
Foto
Peeter Langovits

description: Kõik uus on hästiunustatud vana. 2016 läheb ajalukku Brexiti ja Donald Trumpi aastana, aga seda mitte uue alguse, vaid vana naasmisena, kirjutab kolumnist Ahto Lobjakas.

title: Ahto Lobjakas: pilves parved

maintext:
Internet tekitab sarnase olukorra: ta loob masse, parvedena käituvad üksikisikuid. Jutt mullidest loob mulje mingi eelistatava ühtsuse võimalikkusest. Kuid see on illusioon, ehk ohtlikki. Parve ühtsus on täiesti olemas, võimeline rullima üle igast individuaalsusest, aga ta pole ratsionaalne – ega mõistlikult kontrollitav.
Massid on alati heitlikud, emotsionaalsed. Parvesolijad suhtlevad üksteisega: teistmoodi, kui me võime olla harjunud, aga põhimõtteliselt samamoodi nagu Vana-Roomas. «Inimesed imestavad, miks nende lapsed teevad endast 10 000 pilti päevas. Millest nad aru ei saa, on, et nad ei salvesta pilte, vaid nad räägivad.» See tähelepanek pärineb Snap Inc. juhilt Evan Spiegelilt.
Sellises ajaloolises laias joones peituvad omad ohud. Peamine neist on praeguste poliitiliste mullistuste võtmine ühe üleilmse nähtusena. Trump ja Brexit ei kuulu maailmale. Mulje, et nad esindavad sama globaalselt protsessi nagu Alternative für Deutschland Saksamaal, Marine Le Pen Prantsusmaal, Jobbik Ungaris või EKRE Eestis, on äärmiselt petlik. Need on reaktsioonid globaliseerumisele, aga reaktsioonidelt omakorda ei saa teha üldistusi.
Trump ja Brexit kuuluvad mõlemad angloameerika poliitilisse kultuuriruumi, mida iseloomustab kaheparteiline poliitiline polaarsus, võimude lahusus (ennekõike kohtu- ehk juriidilise võimu iseseisvus) ja parlamentaarse demokraatia pikk ajalooline järjepidevus. Nii Trump kui ka Brexit tulid binaarsest valikust, ühiskondade ligilähedase pooleksjaotumisena. Pealiskaudsel vaatlusel näivad sellised ühiskondlikud pooldumised ohtlikumad kui poliitilise skaala murenemine paremast või vasakust servast.
Lähem vaatlus näitab aga, et USA ja Suurbritannia on sõltumuslikud, ajalooliselt isepärased ühiskonnad, mille institutsioonid ühelt poolt soosivad tähtsate valikute tõstatumist jah/ei valikutena, samas laskmata ühiskondadel destabiliseerida või püsivalt lõheneda. Institutsioonid on arenenud nii, et vastandlike valikute tulemusi võimalikult konstruktiivsel (vigadest õppival) moel akumuleerida ja vajadusel korrigeerida.
Võib isegi öelda, et vastandumine on seal ühiskondliku enesekaemuse poliitiliselt tingitud vorm. Kaheparteilisus ei kujuta endast ei Suurbritannias ega USAs mingit abstraktset ideoloogilist vastasseisu. Vastamisi on alati võim ja vastane, vahekohtunikuks suveräänne kohtuvõim. Ajalugu ütleb meile, et vastupidiselt eeldatule on mõlemad ühiskonnad äärmiselt stabiilsed. Mõlemad elasid 20. sajandi üle evolutsiooniliselt, sisemiste kataklüsmideta. Mõlemad olid võitja poolel vastasseisudes omal ajal ülimodernsete totalitaarsete režiimidega.
Pole juhuslik, et USA ja Suurbritannia on kultuuriliselt ja keeleliselt globaliseerumise võitjad. Mõlemad elavad kõigi märkide järgi üle ka poliitilise kultuuri naasmise suulisuse lätete juurde, kuna viimasest nende institutsioonid lõppkokkuvõttes pärit ongi («parlament» on sõnajuurelt rääkimise koht).
Mandri-Euroopas näeme kirjeldatu peegelpilti. Proportsionaalsed valimissüsteemid ja konsensuspoliitika on süsteemina suulisuse poolt palju haavatavamad. Poliitilised parteid esindavad ideoloogilisi alternatiive, ideoloogiate lagunedes kaob pind nende jalge alt. Koos parteidevahelise tasakaalu kadumisega satuvad löögi alla poliitilised süsteemid tervikuna. See ei tähenda muidugi, et Saksamaa või Prantsusmaa kohe kokku kukuksid.
Kõik märgid näitavad, et äärmuslikel, heitlikel vaadetel on nendes ühiskondades ees väärtuspõhine lagi ning peavooluparteid suudavad äärmused poliitikast isoleerida. Küll aga osutavad praegused mullistused Lääne-Euroopas (ja sealt pärinevate poliitiliste süsteemidega Ida-Euroopas) samadele nõrkustele, mis mandril kulmineerusid 1930. aastatel.


description: 1.) Millist sündmust lõppevast aastast peate Eesti poliitilises elus olulisimaks?2.) Mis valmistas kõige enam pettumust?3.) Kas meenub ka midagi naljakat?

title: Postimees 1993. aastal: kolm aastalõpuküsimust riigikogulasele

fasttext_language: et


authors:
Peeter Langovits
Foto

description: Lumesadu, mis algas reedel, 13. detsembril 1996, muutus nädala lõpuks ka ilmaennustajatele ootamatult lumetormiks, mis räsis peamiselt Tallinna ja selle ümbrust. Tuisuga maha sadanud ligi 40 cm paksune lumikiht tekitas kaose liikluses, põhjustas hulga liiklusõnnetusi ja elektrikatkestusi. Häiritud oli ka laevaliiklus saartega ja Tallinna lennujaama tegevus.

title: Peeter Langovitsi tagasivaade: lumetorm tõi valged jõulud


authors:
Kerstin Meresma
Foto
Liis Treimann Pm Scanpix Baltics

description: Mõne päeva eest oli mul juhus kuulda peaminister Jüri Ratase inglise keeles antud pressikonverentsi ja sellest ei jäänud meelde muud tähelepanuväärset kui puhas häbitunne.

title: Kerstin Meresma: Eesti poliitiku võõrkeele purssimine teeb häbi

maintext:
Selline puine ja arusaamatu pudikeel, ühisnimega Ratase osa USA senaatori John McCainiga koos peetud pressikonverentsist, ei ole mingil moel esinduslik. Üritust saabusid lähinaabrite kõrval kajastama hiinlased, Reuters, AP ja teisedki rahvusvahelised uudistekanalid. Eesti ambitsiooniks on kuuluda lääneriikide leeri, kuid oskamata soravat ja arusaadavat rahvusvahelist suhtluskeelt – inglise keelt – jääb paratamatult mulje, et meie puhul on tegemist väikese idablokki kuuluva endise kommunistliku üritajaga.
Ja ärgu härra Ratas ennast nüüd eriliselt puudutatuna tundku. Tema puhul on tegemist vaid üksiku näitega, mis viimasena kõrva juhtus kriipima. Meie juhtivate poliitikute hulgast võiks selliseid näiteid tuua rohkem, kui tunnistada tahaks ja sooviks. Arusaadavalt on mõnel juhul tegu teatud vanusegruppi kuuluvate isikutega, kes lõpetasid kooliõpingud arvatavasti enne Eesti taasiseseisvumist või selle varastel algusaastatel, kui inglise keele õppimise võimalused olid piiratud. See pole aga vabandus.
Praegusajal ei saa enam keeli oskamata – Tallinnas eriti – ettekandjakski kandideerida. Kuidas lubame selist mööndust riigi esindajatele?
Eeskujud on kõrgete ametnike näol olemas. Endine Poola peaminister ja nüüdne Euroopa Ülemkogu eesistuja Donald Tusk lõpetas avalikult inglise keeles rääkimise, sest tema keeletase oli ebapiisav. Oma osa selles mängisid ka Poola tollase presidendi naeruvääristavad märkused. Edaspidi kasutas Tusk tõlki ja ülemkogu eesistujaks saades parandas oma keeleoskust.
Eestit esindavatel riigimeestel ja -naistel võiks ja peaks olema võimalus keeleoskust samuti õpetaja abil parandada. Esinduslikud ametikohad ei tule üllatusena ja isegi kui see nii peaks juhuslikult olema, jääb alati võimalus kasutada tõlki, et ennast ja kogu oma riiki ebameeldivustest säästa ja jääda meelde professionaalse ning asjalikuna. Tõlgi kasutamine pole häbiasi.
Pole midagi parata. Väikeriigina on suur osa meie sisepoliitikast seotud välispoliitikaga. Sõltume suurel määral Euroopa Liidust ja NATOst, ehk inglise keeles tuleb asjaajamist ette palju ning pingutame selle nimel, et nende rahvusvaheliste organisatsioonidega oleks seotus pigem suurem kui väiksem. Mis kasu on aga kõigest sellest, kui poliitareenil napib keeleoskust, et nende inimestega suhelda.
Tuleval aastal saab Eestist ELi eesistuja. Selleks viksitakse ja poleeritakse meie linnu ja räägitakse erinevatest poliitilisest eesmärkidest. Jääb üle vaid loota, et ajaks, mil kogu maailma pilgud on Eestile suunatud, ei pea enam punastama, kui mõni kohalik poliitik suu lahti teeb.


authors:
Raul Rebane
Foto
Elmo Riig Sakala.

description: Publitsist Raul Rebane teeb tagasivaate Eesti poliitikat 2016. aastal enim mõjutanud sündmustele ja arengutele, samuti kirjutab sellest, mis mõjutab meie poliitikat tuleval aastal.

title: Raul Rebane: tegelik võim 2017

maintext:
Sageli peetakse võimuks administratiivset võimet panna meid teatud viisil käituma. See on kitsas lähenemine, hoopis tugevam on mõjuvõim. See ei torka nii silma, tal pole mundrit, aga meie käitumist ja valikuid mõjutab ta ikkagi. Selle loo eesmärk on välja tuua neli nähtust, millel on Eesti üle suur võim 2017. aastal.
1. Edgar Savisaare valija
2013. aasta kohalikel valimistel võitis Keskerakond kogu Eestis väga suurelt, 199 876 häälega, IRL jäi teisena maha koguni 85 000 häälega. Sellest 200 000 häälest tuli Tallinnast 115 000 ja Ida-Virumaalt 35 000, ehk kahe keskuse peale kokku 75 protsenti. Seejuures Tallinnas sai Edgar Savisaar üksi fenomenaalsed 40 000 häält.
Kas tema tulemus oli seotud tasuta ühistranspordi, puhaste tänavate ja toreda linnaarenguga või on seal taga midagi muud, on vaidlusküsimus. Selle loo hüpotees on, et see on midagi muud, ja see muu on suure osa valijaskonna usk Edgar Savisaare idaideoloogiasse.
Taustaks on lihtne demograafiline fakt, et erakonna peamine häältesaak tuleb peamiselt venekeelsetest piirkondadest. Kindlasti kandub sügisestel kohalike volikogude valimistel osa hääli edasi ustavustõendina erakonnale, teise ja väga suure osa usaldus tuleb pärast Savisaare taandumist uuel juhtkonnal välja teenida.
Just nendele valijatele meeldimise vajadus ongi 2017. aasta poliitika otsustaja, sest nende jaoks on vahetunud ainult juht, mitte ideoloogia. Usaldust saab teenida maailmavaateliselt sarnaste oluliste sõnumite edastamisega. Need on juba esil: venekeelne haridus, vene keele staatus rahvastevahelise suhtlemise keelena, «putinlepingu» mittelõpetamine ehk on vajadus edastada oma peamisele sihtgrupile meeldivaid teateid. 14. detsembri Tallinna TV «Meedia keskpunktis» kõlanud ettepanek muuta vene jõulud Eesti Vabariigi riigipühaks on lihtsalt üks pärl ketis.
Igasugune vähegi oluline muudatus selles Eesti kohta tohutus häältemassis, mida Keskerakond eelmisel korral sai, võib tähendada võimusuhete muutumist kogu riigis ja siin suuri riske ei võeta. Iga hääl loeb. Mingi aeg saab teravatest teemadest tähelepanu kõrvale juhtida lubadustega parandada elukvaliteedi, maksudest ja muust sarnasest rääkimisega, aga kuskil tuleb ideoloogia aeg. Siis läheb huvitavamaks.
Edgar Savisaart võib õnnitleda, tema aastate jooksul visa tööga loodud toetajad on võtnud vangi mitte ainult oma erakonna uue juhtkonna, vaid ka koalitsioonipartnerid. Need peavad riigilaeva tasakaalu nimel nüüd tegema näo, et neile see kõik meeldib. Kas see meeldib ka nende erakondade senisele toetajaskonnale, jääb aja otsustada.
2. Euroopa Liidu eesistumine
Igale jõule on vastujõud ja ootamatult on see Euroopa Liidu eesistumine algusega 1.07.2016. Brexiti tõttu varasemaks tulnud aeg satub nüüd kohalike valimiste aega ja on hea uudis Keskerakonnale. Vajadus Euroopa ees ilus välja näha on tähtis ja lükkab edasi paljud konfliktid. Kõik on hirmsasti hõivatud ja pole aega tühja pärast tüli kiskuda. Koalitsiooni püsimise nimel tehakse palju, isegi kui selleks natukene südametunnistust väänata. Opositsiooni ja meedia kriitika võib sel ajal ka mitte eriti võimsalt kõlada, sest saada Eesti pildi peale sülitaja risk on täitsa olema.


authors:
Indrek Pällo
Easi Singapuri Välisesindaja
Foto

description: Üsna kindlalt võib väita, et sotsiaalmaksu protsendimäära minimaalne muutus või alkoholiaktsiisi kergitamine ei aita meil kuidagi kõrgema lisandväärtuse pakkumiseni jõuda. Kuidas seda aga teha, võiks õppida maailma edukaima majandusega väikeriigi, Singapuri pealt.

title: Indrek Pällo: kuidas Eesti majandusele hoogu anda? Singapurist saab nõu

maintext:
Viimasel ajal on tõdetud, et Eesti majandusel ei ole sees seda minekut, mis varem. Ka president Ilves nentis oma kuulsas fraasis, et see, mis tõi meid siia, ei vii meid enam edasi. Viimaste aastate Eesti keskmise palga kasv on teinud rõõmu töövõtjatele, kuid söönud ettevõtete kasumeid. On olemas oht, et need ettevõtted, kes kiire palgakasvuga kohaneda ei suuda, pankrotistuvad ja välisettevõtted kolivad ära. Ainuke võimalus sellises olukorras säilitada head palgataset Eesti inimestele ja kasvatada ettevõtete kasumeid, on pakkuda keerukamaid tooteid ja teenuseid, mille eest kliendid eksporditurgudel on nõus rohkem maksma. Teisisõnu tuleb pakkuda kõrgema lisandväärtusega tooteid.
Maksumängudest kasu ei ole
Kuidas siis kõrgema lisandväärtuseni jõuda? Kas kosmeetilised ja vähem kosmeetilised maksumuudatused aitavad Eesti majandusel jõuda kõrgema lisandväärtuse pakkumiseni?
Üsna kindlalt võib väita, et sotsiaalmaksu protsendimäära minimaalne muutus või alkoholiaktsiisi kergitamine ei aita meid mitte kuidagi selle eesmärgi poole. Euroopa Liidu või laenuraha betooni ja asfalti valamine on küll hea ja aitab infrastruktuuri parandada ning annab tööd ehitajatele, kuid jällegi ei aita seda va lisandväärtust tõsta. Mõju majanduskasvule on samuti vähene ning ühekordne.
Mida peaks siis tegema, kui infrastruktuuri arendamise mõju on vähene ja maksude muutmine ei anna soovitud tulemust?
Eesti peaks välja valima eelisarendatavad majandusharud või isegi veel kitsamalt segmendid nendes harudes, mis on võimelised pakkuma kõrget lisandväärtust ja kõrge tasuga töökohti. Kui me liigume pisut eemale dogmast pakkuda kõigile sarnaseid tingimusi olenemata sellest, kas tegu on nurgapoe või kõrgtehnoloogilise ettevõttega, siis saame hakata ka looma atraktiivset pinnast meie poolt valitud valdkondade arengule.
Ehitame tee ja elektriühenduse vaid teatud sektorite ettevõteteni, mitte iga küsijani. Loome eelisarendatava sektori õitsenguks vajaliku seadusandliku keskkonna ja maksuerisused. Suuname toetused ja riiklikud programmid just meie sõelale jäänud sektoritesse.
Mis kõige tähtsam, seda kõike ei saa teha ilma välja arendamata sektorile vajalikku kvalifitseeritud tööjõudu. Selle jaoks on vaja luua uusi teaduskondasid ja õppekavasid kõrgkoolides, võib-olla isegi uusi ülikoole. Tarvis oleks koolitada Eesti spetsialiste välismaal ja tagada nende naasmine ning luua praktikaprogramme eestlastele välisettevõtetes. Meie tööjõuturg tuleks igal juhul avada välismaistele eelisarendavate sektorite spetsialistidele ja mitte võrdsustada neid pagulastega või lihttöölistega. Riigil on seda tegelikult suhteliselt lihtne reguleerida targa immigratsioonipoliitika ja töölubadega. Seejärel on juba võimalik meelitada iga valdkonna suured välisinvestorid Eestisse, sest nemad tühja koha peale ei tule, vaid ainult sinna, kus on soodsad tingimused ja olemas õige kvalifikatsiooniga tööjõud.
Võtame õppust maailma edukaimatest majandustest
Tutvudes maailma kõige edukama majandusega väikeriigi Singapuri näitega, siis nimelt eelnevalt kirjeldatu on neile edu toonud. Meil ei ole vaja ratast leiutada, vaid vaadata teiste riikide varasemat kogemust. Singapur on nullist välja arendanud sellised majandusharud, mida seal varasemalt ei eksisteerinud, kuid mis pakuvad väga kõrge lisandväärtusega väljundit.


description: Mööduv aasta polnud maailmas kindlasti selline, millele kõigutamatu heldimusega tagasi vaadata ja pidulikult öelda, et maailm on nüüd turvalisem, äraseletatum ja kenam paik.

title: Juhtkiri: meelekindlust!

maintext:
Just keerulistel ja segadust tekitavatel aegadel ongi kõige rohkem vaja meelekindlust, oma väärtuste mõistmist ja mõtestamist, ühtehoidmist, igapäevast otsustamis- ja tegutsemisjulgust ning tahtmist ja oskust leiutada uut. On vaja külma närvi, kainet ja sihikindlat tegutsemist, et olla homme (natuke) paremas positsioonis kui täna.
Need, kes tõttavad iga autoritaarsete režiimide rahmeldamise ja veriste vägitükkide peale teatama, et demokraatlike õigusriikide «olemuslik nõrkus» on nüüd paljastatud, on väga halvad nõuandjad. Neilt tuleks esimese asjana küsida, milliseid pikaajalist edu kindlustavaid näitajaid nad oskavad nimetada, milles autoritaarsed režiimid on vabast maailmast paremad.
2016 on olnud järjekordne sõjakuritegude aasta. Aga see oli ka aasta, mil rahvusvaheline kriminaalkohus mõistis Bosnia serblaste kunagise liidri Radovan Karadžići 40 aastaks vangi genotsiidi ja teiste inimsusevastaste kuritegude eest ning mõistis sõjakuritegudes, inimsusevastastes kuritegudes ning seksuaalses vägivallas süüdi Kongo Demokraatliku Vabariigi endise asepresidendi Jean-Pierre Bemba. Kohus, mille tagas Aafrika Liit, mõistis inimsusevastaste kuritegude eest eluks ajaks vangi Tšaadi endise presidendi Hissène Habré. Tõsi, rahvusvahelise õiguse asjatundjad on alati hoiatanud, et ei tasu panna ülemääraseid lootusi konventsioonidesse kirjutatud paragrahvidele. Need üksinda ei hoia ära jubedusi, inimeste tapmist, laibakuhilate kerkimist, kui pole poliitilist tahet ja selle taga olevat jõudu. Ometi näeme neist süüdimõistmistest, et õigus ja õiglus võib siiski tabada neid, kes on oma justkui kõigutamatul võimupositsioonil arvanud, et võivad karistust kartmata teha mida tahes – tappa, vägistada, hävitada.
Jah, paraku paljud jubedad teod maailmas jäävadki karistamata. Ometi peavad karistuse võimalust arvestama needki, kes on nüüd visanud põgenikke varjavatele haiglatele ja koolidele pomme, raiunud maha päid ja mürgitanud väikseid lapsi. Ja me näeme nende juttudest, keerutamistest ja hirmudest nende taga, et nad selle võimalusega arvestavadki.
Vabal maailmal ei tasu aga uinutada end rahuloluunele ega järgida kahetsusväärseks praktikaks saanud kommet väikese mõjuga probleemide detailikesi üha suuremaks luuletada. Ei ole mõtet end rahustada arvumaagiaga – näiteks on ju 21. sajand. Me ju näeme, milline barbaarsus, surm ja häving on võimalik, kui lastakse lahti rahu ja korda tagavatest institutsioonidest. Näeme, mis võib juhtuda, kui lakkavad toimimast mehhanismid, mis lasevad vabadel inimestel tegutseda nii, et nad üksteisele liiga ei teeks. Me näeme, mis võib juhtuda, kui riigid ja kogukonnad ei raatsi kulutada ei raha, tööd ega meelekindlust selleks, et end kaitsta. Väike Eesti on rääkinud sedasama läbi aastate oma sõpradele ja olnud ses osas eeskujuks.
Tänasest lehest leiate arutlused ja mõttemängu: mis juhtub meie ühiskonnas siis, kui peame kaitsekulutusi veelgi suurendama? Postimees on ühes lõppeva aasta varsemas juhtkirjas juba öelnud: me peame selle võimalusega arvestama ja vajadusel seda ka arukal viisil tegema. Ja me peame panustama piisavalt diplomaatiasse – nii maailma mõistmise, sõbrasuhete arendamise kui väikese Eesti suuremaks tegemise mõttes.


description: Peaminister Jüri Ratas andis aasta lõpul Postimehele südamliku ja avameelse intervjuu. Rääkisime temaga Stenbocki majas inimsuhetest, pidevast võistlemisest iseenda ja teistega.

title: POSTIMEHE ERISAADE Südamlik aastalõpuintervjuu peaminister Jüri Ratasega

maintext:
Inimesed, kes teiega koos töötavad ütlevad, et teile meeldib neid üllatada. Kui paljusid inimesi te sel aastal üllatanud olete?
Ma ei teagi.. Tean vaid, et mulle ei meeldi, kui minu abikaasa mulle üllatusi teeb, sest siis ei kontrolli nagu olukorda.
Eks see ole üllatusterohke aasta olnud, eriti töises plaanis väga paljudele. Eesti poliitikas on see olnud üllatusterohke aasta kõigile – kõik, mis sai alguse presidendi valimiste ajal.
Mul oli võimalus intervjueerida teid täpselt kaks aastat tagasi, siis veel mitte peaministrina. Üllatasite toona tervet saatemeeskonda ja seda meenutatakse siiani.
Jah, ma mäletan seda. Olin toona Korvpalliliidu vabatahtlik, või siis president. Tänan, et tulite selle üllatusega kaasa. Korvpalli jaoks oli toonane sündmus suur võidukäik ja väljakutse, selles mõttes oli ka antud saatel suur roll, pileteid osteti üle 25 000.
Kas saate peaministrina endale eksprompt käike enam lubada? Riskida enda tõsiseltvõetavusega?
Soovin ikka teha neid käike, mis ei ole ka mu lähimatele ametikaaslastele teada. Sellist poisilikku lähenemist on mõnikord vaja.
Teatud hetkedel peab oma isiklikku elu üritama korraldada peaministriameti kõrval. Hiljuti abikaasa helistas ja ütles, et meil on võimalik viia lapsed vanavanemate juurde – kas me läheksime kinno? Ma ei tea kui suur üllatus see oli, aga päevakavas seda igatahes polnud. Vaatasime toredasti kolmekesi koos abikaasa ja ihukaitsjaga filmi kinos ja kõigile meeldis.
Teie lähedasemad kolleegid räägivad, et üks teie lemmik lauseid olla, et «vale mees ei tohi teha õiget asja». Mida see tähendab?
Me iga kord arvame, et kui konkurent – mõni teine erakond – algatab initsiatiivi ja ütleb, et see on väga hea, siis me ei saa seda läbi lasta, sest siis kõik Eestimaa inimesed edaspidi valivad seda erakonda.
Enamus inimesi üldse ei tea, missuguse otsuse taga on üks või teine erakond. Nende jaoks on küsimus, kuidas nende igapäevaelu kulgeb. Seega ma arvan, et ei pea vastu seisma sellele, mis ei ole konkreetselt meie idee.
Jäärapäisust ja trotsi tuleb inimeste igapäevases suhtluses ikka ette. Samas elame ajal, kus headest ideedest on puudus. Kui palju te sellega kokku puutute?
Emotsionaalses ja isiklikus plaanis mõnikord ikka tunnetad sisemiselt, et aga miks mina ei tulnud selle hea mõtte peale? Küsimus on, kas sa siis lähed selle ideega kaasa või hakkad vastu töötama. See eeldab suuremeelsust ja oleneb lastetoast.
Sul on vaja partnereid ja meeskonda, sest 21. sajandil ei mängi ükski naine või mees üksinda suurt rolli.
Vaata ja kuula videost, miks peab Jüri Ratas aastat 2016 enda jaoks hoopis ebaõnnestunuks ning millal ja miks ta pöördub ta Jumala poole.
Saame teada, milles võistleb peaminister iga päev iseendaga, kui palju on tal sõpru ning mida peab elus olulisimaks varaks.


authors:
Mihhail Lotman
Semiootik
Irli Liige
Foto
Kuvatõmmis Videost

description: Oma kuulsaks saanud intervjuus ütles president Kersti Kaljulaid, et jõulud ei ole seotud kirikuga: «Jõul on üks vana sõna, mis seostub pööripäevaga». Sellega tekitas ta suurt entusiasmi ühtede lugejate ja nördimust teiste seas. Siiski ei ole nii tugevad tunded seoses selle väljaütlemisega vist õigustatud – presidendi sõnades on tõde, kuid mitte kogu tõde, kirjutab semiootik Mihhail Lotman (IRL) oma blogis.

title: Mihhail Lotman: jõulude kolm palet - leiame lisaks kristlusele veel palju muudki

maintext:
Tõepoolest, jõulud, nagu ka selle eestikeelne nimi osutab, on seotud Skandinaavia 'juli' või 'joliga', mis on tõesti vana sõna, kuid mitte eesti, vaid germaani oma. Nimi on seotud Odini ühe nimetusega, Jólneriga. Kuid Jul on kahtlemata seotud pööripäevaga ja mitte näiteks Jeesuse sünniga. Probleem on aga selles, et pööripäev on kas 21. või 22. detsembril (sellel aastal nimelt 21.), jõulud aga Eesti riigipühana on 24.–26. detsember. Aeg on lähedane, aga mitte päris seesama.
Sellegipoolest on tänapäeva jõulukommetes Eestis – ja ka paljudes teistes Euroopa kultuurides – olulisel määral ka jul'i traditsioone. Nimelt pidulaud, kuhu kuulub kindlasti rasvane liha ja kääritatud viljajook (praeguse laagriõlle tüüpi kääritamise tehnoloogia on veidi teine, ehkki õlle nimetus ise on samuti tulnud indoeuroopa tüvest 'alu', vrd inglise 'ale', islandi öl, läti 'alus' jne).
Ohter söömine oli seotud põhjarahvaste nappide toiduvarudega, mõnikord koguni näljaga. Talv tuli üle elada ja pööripäev oli selles oluliseks ajaliseks tähiseks.
Jõuaks, jõuaks jõulud tulla, Et saaks jälle vorsti võtta, Oma käega ossi süüa! Siin tõepoolest puudub igasugune seos kiriku ja Jeesuslapse sünniga. Juba neoliitikumi ajast pärinevaid vanemaid pööripäevaga seotuid artefakte leidub keltide ja germaanide aladel. Neist vanimaks loetakse Gosecki ringi Saksamaal, kuulsaim on aga inglise Stonehenge, mille kõik funktsioonid ei ole veel kindlaks tehtud, kuid selge on see, et see oli seotud muuseas ka pööripäevade (nii talvise kui suvise) tuvastamisega.
Talvise pööripäeva päike Briti saarte kuulsas megaliitehitises Stonehenge / Scanpix


authors:
Mart Sander
Foto

description: Eestis on alanud sõjakate ateistide kärarikas kapist väljatulek, nendib viimaste sündmuste põhjal laulja, näitleja ja telemees Mart Sander.

title: Mart Sander: kapist välja ja paraadile!

maintext:
Ateistidega on nagu homodega: kui kapiuksed avanevad, siis selgub, et neid on oodatust palju rohkem.
25 aastat tagasi, kui Eesti Vabariik taastas oma õigusjärgsuse, eeldati, et taastub ka Nõukogude okupatsioonist rüvetatud vaimsus. Alguses tundus, et nii see oligi. Kuid alahindasime eestlase ühte tugevat omadust: võtta halvast asjast halvim.
Pool sajandit nõukogude ajupesu on meisse päranduseks istutanud kaks kohutavat omadust: lipitseva pealekaebajalikkuse ja praaliva uskmatuse. Avalik ateism tardus mõneks ajaks jahedalt viisakasse usuleiguse unne, mida hoiti näiliselt segamatult, sest vastasel juhul oleks maailma kristlikud kultuurriigid võinud meid pidada nõukamatsideks. Ja seda ei saanud lubada.
Eriti, kuna need riigid, mille järgi me varmalt joondusime – Põhjamaad – olid KÕIK kirikuriigid. Jah: Rootsi, Soome, Norra, Taani, Island – kõigis neis maades käisid riik ja kirik käsikäes. Rootsi astus esimesena rajalt kõrvale, lahutades aastal 2000 kiriku riigist. Maailma üks õitsvamaid heaoluriike on tänaseks paraku oma kunagise hiilguse hale vari.
Euroopas on riik ja kirik ühendatud veel paljudes riikides: Inglismaal, Šotimaal, Monacos, Andorras, Liechtensteinis, Maltal, muidugi Vatikanis; pooleldi toimivad riiklikud suhted valitsevad Prantsusmaal, Kreekas, Ungaris, Bulgaarias ja Poolas. Neist mõnes riigis (eelkõige Inglismaal) on riigipea automaatselt ka kirikupea.
Sõnapaar «ilmalik riik» on praeguse presidendi propageerimisel muutunud ateistliku riigikorralduse tähistuseks. Võrdleme ennast siis siinkohal teiste ilmalike riikidega.
Jõulud on riigipüha kõigis Euroopa, Põhja- ja Lõuna-Ameerika ning enamikus Aafrika riikides. Tegelikult on ka ilmalikes riikides enamik riigipühi kiriklikud. Eestis on see protsent täpselt pooleks (6-6); Saksamaal näiteks on 15 riigipühast kiriklikud 11. Riigipühade austamine ja tähistamine riigipea poolt kuulub terve mõistuse järgi tema töökohustuste hulka.
Kuigi Ameerika Ühendriikide puhul on tegu samuti ilmaliku riigiga, vannutatakse president ametisse käsi piiblil ning fraasiga «So help me God» («selles aidaku mind Jumal»). Mitte ükski Ameerika president pole olnud ateist. USAs on usklikke 76,5 protsenti rahvastikust, neist kristlasi 70,6 protsenti. Ateiste loetletakse kolm protsenti. Jah, seal tasub ateistil elada vaikselt kapis.
Siiani elasid ka Eesti ateistid kenasti kapis ega tülitanud rahulikke kodanikke. Nüüd on nad leidnud endale suure eestkõneleja ning kapiuksed hakkavad kriginal avanema. Oh neid horde, kes sealt välja voolavad!
Voolavad suure lärmi ja käraga. Läbi aegade on rumalad inimesed rünnanud ja mõnitanud asju, millest nad aru ei saa. Seda suhtumist propageeris igati ka maailma suurima ateistliku kolossi, NSVLi ideoloogiamasin, mis Euroopa kristliku väikeriigi pooleks sajandiks rõvedale vaimsele prostitutsioonile alandas. Ateisti ja uskliku vahel ei saa samal põhjusel esineda ka dialoogi: Eesti ateist pole Euroopa või Ameerika ateist, kes peab oma mõtteid formuleerima, argumenteerima ja seletama.
Eesti ateist on kultuurmarksismi nukust võrsunud liblikas: edev, pinnapealne, üleolev. Ta tunneb enda taga massi jõudu – sest kas pole uhke olla maailma kõige ateistlikuma riigi võidutsev usupõlgur, kellel on nüüd lausa kõrgeim riiklik seljatagune? Milleks siis veel mingeid mõtteid vahetada, kui saad endast «madalamate» kohale liuelda ja neile lihtsalt pähe lasta?
Tegelikult näitab ateistide «online-kapist-väljatuleku-paraad» siiski soovi olukorda enda kasuks serveerida. Viimase aja tõsiseimad Euroopa-sisesed uuringud aastal 2010 (Eurobarometer Poll 2010) jagasid Eesti elanikud järgnevalt: inimesi, kes usuvad Jumalasse – 18%; inimesed, kes usuvad mingisse kõrgemasse jõudu või energiasse – 50%; inimesed, kes ei tunnista midagi mittemateriaalset (ateistid) – 29%. Euroopa Liidu vastavad näitajad olid 51%, 26% ja 20%.
Pew Research Centeri uuringud (2012) annavad Euroopa kristlaste osakaaluks 72 protsenti EU elanikkonnast. Sama uuring, mis vahepealset küsimust (kõrgemasse jõudu uskumisest) ei esitanud, sai Eesti agnostikute ja ateistide hulgaks 60 protsenti, mis viib Eesti koos Tšehhi Vabariigiga ainsa kahe riigi hulka, kus uskmatuid on rohkem kui usklikke.
Mõtleksin kaks korda, enne kui hakkaksin suurest uhkusest Tarzani kombel endale vastu rinda tagudes kriiskama. Mõni kõrvaltvaataja võib leida, et eestlane polegi maailma targim elusolend.


description: Masinavabriku Edu valukoja meister sm. Kirchbaum aitas juba Oktoobrirevolutsiooni päevil kindlustada nõukogude võimu kuuludes Viljandi Punakaarti. Esimese saksa okupatsiooni ajal viidi ta koos 300 Viljandi seltsimehega Hammersteini vangilaagrisse, kus ebainimlikes tingimustes pooled vangidest surid. Wilhelmi-aegse Saksamaa kokkuvarisemine võimaldas tal tulla Eestisse.

title: Postimees 1945. aastal: agitaator sm. Aleksander Kirchbaum


authors:
Mari Tõrv
Foto
Tlü Ai

description: Aastatuhandete tagusest ajast on meil õppida, et surnuga ümberkäimise viise on palju, mistõttu ei peaks me ka praegu kedagi hukka mõistma selle järgi, kuidas oma surnud lähedastega talitatakse. Tähtsam on võtta surma elu loomuliku osana, kirjutab arheoloog Mari Tõrv ajakirjas Riigikogu Toimetised.

title: Mari Tõrv: arheoloogi pilk aastatuhandete tagusele surmakultuurile Eesti alal

maintext:
Inimese surma ei saa määratleda hetkega elukaarel, see on protsess (vt nt Kõivupuu 2015), mille käigus saab sotsiaalsest persoonist surnukeha (Nilsson Stutz 2003). Käsitlen inimkeha kui materiaalse kultuuri osa, mis on ühtaegu nii ajalooline ja kultuuriline konstruktsioon kui ka füüsiline tervik (Sofaer 2006). Sellisena on keha meedium, millega inimene tajub, kogeb ja muudab teda ümbritsevat maailma.
Surnukeha ilmnemine vallandab rea praktikaid. Neil matuserituaalidel on kaks eesmärki: (1) eemaldada kehtiva normi kohaselt surnukeha ja (2) tagada ühiskonna sotsiaalne kord (vt nt Hertz 2010; Palgi, Abramovitch 1984, 395). Ilmselt ei olnud see teisiti ka kiviajal, mil kütid-korilased omandasid pädevuse matusekombestiku osas matuserituaalides osaledes, mille reeglikohane toimimine lõpetas tekkinud kaose ja võimaldas inimestel eluga edasi minna.
(Surma)kultuur püsib ühetaolisena või muutub üksnes (kehaliste) praktikate ehk matuserituaalide kaudu. Sarnaselt teiste kultuuriliste praktikatega on matusega seotud toimingud ühiskonna toimimise strateegilised, manipuleerivad ja pragmaatilised viisid (Bell 1992, 82).
Kultuurilised praktikad on tähenduste loomise, tõlgendamise, levitamise ja kinnitamisega seotud tegevused, mis nõuavad osalejate aktiivset rolli (Raud 2013, 47). Need on allutatud reeglitele, mis on teada üksnes praktikates osalejatele (ibid., 47). Reeglid omakorda lubavad aegruumist sõltumatuid kordusi: ehkki igal üksikul matusel osalevad erinevad inimesed, säilib nende põhiosa. Viimane aga ei tähenda praktikate muutumatust per se.
Rein Raua (2013) järgi annavad metanormid ette aktsepteeritava muutuste ruumi (vt ka nt Berggren, Nilsson Stutz 2010, 177; Nilsson Stutz 2014, 713). Praktikad omakorda muudavad kogukonnaliikmeid ja nende arusaamu surmakultuurist. Lähtudes Juri Lotmani kultuurikäsitlusest näeme, et tempo, millega kultuurilised praktikad muutuvad, varieerub (Ucko 1969, 273; Lotman 2001, 23). Enamgi veel, ka matuserituaalide üksikud elemendid (nt hauapanuste iseloom, surnukehade asetamise viis vm) võivad muutuda erineva kiirusega. Nii muutub kultuur paralleelselt nii plahvatuslikult kui ka järkjärguliselt (Lotman 2001, 17jj, 131).
Kultuuri struktuuride püsivus näitab, et kogukond järgib ennustatavat normi; ennustamatus ilmneb aga plahvatuslikult ehk järsku (ibid.). Järkjärgulised muutused on kultuuris vähem märgatavad, seetõttu võib uurija arvata, et muudatusi ei toimunud või need ei ole olulised (ibid., 17). Ehkki suurem osa muutusi kultuuris leiab aset just järk-järgult, keskenduvad arheoloogid suurte ehk «revolutsiooniliste» muutuste kajastamisele eelkõige seetõttu, et need on materiaalses kultuuris selgemini nähtavad. Ent just see vaevumärgatav moodustab surmakultuuri tuuma ja on siinse kirjutise keskmes.
Mõeldes meie praegustele matusekommetele näeme, et arheoloogiliselt on võimalik rekonstrueerida vaid osa praktikaid (mitte kõik ei jäta käegakatsutavat jälge!) ja seega tabada vaid osa surmakultuurist. Ehkki saame uurida vaid väikest osa toonastest matusest, lubab just praktikate normidele allutatus teha üldisemaid märkusi küttide-korilaste surmakultuuri kohta võrdlemisi väikese valimi põhjal.
ARHEOTANATOLOOGIA – VÕTI MUISTSETE MATUSETOIMINGUTE REKONSTRUEERIMISEL
Ehkki matused on arheoloogia uurimisobjektiks olnud distsipliini algusest 19. sajandil, on seni keskendutud peamiselt haudadest leitud esemete ja hauakonstruktsioonide uurimisele. Surnukeha on olnud osteoloogide pärusmaa ja sedagi mitte surmakultuuri aspektist vaadatuna, vaid eelkõige keskmega kord elanud inimese füüsiliste omaduste nagu sugu, vanus ja haigused rekonstrueerimisel. Kuidas aga uurida kultuurilisi praktikaid, mis muutuvad järk-järgult ning mida seesugune näiline status quo räägib aastatuhandeid tagasi Eesti alal elanud inimeste surmakultuurist?


description: Püha öö, õnnistatud öö! Kui inimese tunded ja teod küll alati sarnased oleks, siis ei tunneks ilm valu ega häda. Vaikselt kirikus viibimise ja koduste visiitide tähe all möödus ka esimene püha. Liikumine suurenes uuesti teisel pühal, mil avati teater, kino ja teised asutused.

title: Postimees 1927. aastal: Oskar Lutsu saatuslikud pühad


authors:
Madis Vaikmaa
Foto
Eero Vabamägi

description: «Vahetunnis Postimehega» võeti sedapuhku ette Postimehe toimetuse kokku pandud aasta tähtsamate sündmuste edetabel ja nagu saates traditsiooniks on saanud, pöörati enim tähelepanu just poliitikat puudutavatele teemadele.

title: "Vahetund Postimehega": lõppeva aasta olulisim poliitsündmus on Edgar Savisaare taandumine

maintext:
Postimehe peatoimetaja asetäitja Aivar Reinapi sõnul on Edgar Savisaare taandumine Keskerakonna esimehe kohalt kahtlemata tähelepanuväärne sündmus, sest Savisaar on kogu aeg Keskerakonda juhtinud ning paljud ei kujutanud ette, et erakond suudab ka ilma temata eksisteerida. Tänu juhi vahetumisele sattus Keskerakond ka kõige ihaldusväärsema koalitsioonipartneri rolli.
Koos Keskerakonna tõusuga valitsusse langes Reformierakond opositsiooni ning kui keegi siinkohal peeglisse peaks vaatama, siis ikka erakonda ja valitsust juhtinud Taavi Rõivas. Postimehe arvamustoimetaja Marti Aaviku sõnul jättis Rõivas - erinevalt Jüri Ratasest - kasutamata võimaluse teha partneritele nii hea pakkumine, et keegi teine ei saa sellest etemat teha. Lisaks lasi Rõivas küpseda segadusel näiteks presidendikandidaadi ümber.
Postimehe peatoimetaja Lauri Hussari hinnangul võis Rõivas esiti isegi Marina Kaljuranda toetada, ent oli Siim Kallase jõulise avangu ja erakonna liikmete surve tõttu sunnitud ühel hetkel paati vahetama. Mis puudutab Reformierakonnale uue esimehe valimist ja kunagi ehk ka uue valitsuse moodustamist, siis Kristen Michalil kui rahastamisskandaali kesksel tegijal saab ilma veenvate selgitusteta peaministriameti pidamine üsna keeruline olema.
Millised olid ülejäänud teemad, mis Postimehe toimetuse hinnangul aasta olulisemate hulka kuulusid, saate kuulda Kuku raadio koduleheküljelt või siinsamas loos asuvast pleierist:
«Vahetund Postimehega» on Kuku raadio eetris igal kolmapäeval vahemikus 13.00-14.00. Saatejuhtideks on Postimehe peatoimetaja Lauri Hussar ja reporter Madis Vaikmaa.


authors:
Tuul Sepp
Foto

description: Lapseootel naised on ikka puutunud kokku hoiatusega, et pere hakkab nende karjääri segama, ent see ei pea sugugi vaid nii olema, kirjutab arvamusportaali kolumnist Tuul Sepp, kes on korraga nii teadlane kui ema.

title: Tuul Sepp: kas teaduskarjäär ja pereelu on ühitatavad?

maintext:
Teadusmaailma lipulaev, ajakiri Science avaldab lisaks tõsiteaduslikele artiklitele ka kergemat lugemist, blogipostituste stiilis arvamusavaldusi ja teadlaste kogemuslugusid. Hiljuti avaldati seal lugu sellest, kuidas on võimalik korraga teha teadust ja kasvatada lapsi.
Autor kirjutab, kuidas teda lapseootuse ajal teadusasutuses hoiatati, et ta ei laseks pereelul oma tööd segama hakata. Ta kirjeldab, kuidas püüd pere- ja teadlaseelu lahus hoida viis teda üha suurema frustratsioonini ja tundeni, et ta pole hea kummalgi rindel. Lahendus saabus siis, kui ta otsustas teha soovitatule vastupidist – lasta pereelul mõjutada oma karjääri ja karjääril pereelu. See tähendas, et ta õppis oma aega kasutama võimalikult efektiivselt, disainima tõhusaid eksperimente ning valima välja uurimisprobleeme, mida tõesti tasus uurida. Samal ajal sai tema tütrest talle innukas assistent välitöödel.
«Lubades lastel mõjutada minu teadusetegemist õppisin, et teadlaseelu on väga hästi võimalik pereeluga kombineerida ning lisaks võidavad sellest nii lapsed kui teadus.»
Pereelu teeb efektiivseks
Tema lõppjäreldusega nõustun ma sajaprotsendiliselt. Teadlasekarjääri on väga hästi võimalik pereeluga ühitada, ning tehtava teaduse kvaliteet võib sellest sageli isegi võita. Näen paljude lastetute noorteadlaste töös ebaefektiivsust, mida nad endale lubada ei saaks, kui nad peaksid samal ajal ka pereeluga arvestama.
Siinkohal on paslik jagada oma kogemust. Mina sain oma esimese lapse magistrantuuri ajal. Võtsin aasta ülikoolist puhkust, kuid tuleb tunnistada, et lapsega kodus olemine muutus mõne aja jooksul igavaks – esimesel aastal mõned lapsed ju magavad suure osa ajast. Nii vedasingi ma laborist koju mikroskoobi ja hakkasin lapse uneajal lugema varasemate katsete raames valmistatud mikroskoobislaididelt rohevintide valgeid vereliblesid. See oli ajamahukas ja rutiinne töö, aga samas just midagi sellist, mida on võimalik kodus vabadel momentidel teha. Nendest andmetest kasvas välja mu magistritöö ning lisaks ka kaks teadusartiklit, mis läksid hiljem minu doktoritöösse.
Mu teine laps sündis juba doktoriõpingute ajal. Taas leidsin ma võimalused korraldada oma elu nii, et teaduse tegemisse katkestust sisse ei tulnudki. Muidugi mängis olulist rolli juhendaja toetav suhtumine ning taustajõud abikaasa ja laste vanavanemate näol. Lisaks oli vaja vaid julgust ja pealehakkamist. Neljanädalase pojaga käisime koos Brasiilias konverentsil, ning beebi rahulik loomus võimaldas temaga ka laboritööd tegemas käia.
Kolmas laps sündis umbes poolteist aastat pärast doktoritöö kaitsmist. Nüüd, peaaegu kolm aastat hiljem, oleme kogu perega USAs Arizona kõrbelinnas Phoenixis, ning naudime võimalusi, mida pakub järeldoktorantuur välisriigis. See on suurepärane kogemus kogu perele – lapsed saavad suhu teise keele ning nende maailmapilt avardub, kogu pere naudib võimalust matkata Ameerika arvukates rahvusparkides (Suure Kanjonini on meie juurest vaid paaritunnine sõit).
Pärandus lastele
Teadlaseelu võimaldab tööeluga ühitada paindlik graafik – pole suurt vahet, kas ma töötan arvutiga kodus või kontoris. Lapsi on võimalik kaasa võtta välitöödele, mis on nende jaoks hindamatu kogemus saada vahetu kontakt loodusega. Minu lapsed on saanud nii talvistel välitöödel siidisabu paitada kui ka kevadistel kajakapoegade koorumist jälgida. Lisaks reisimisvõimalustele on kontakt loodusega parim pärandus, mille neile lapsepõlvest kaasa anda saan.
Muidugi on teadlasekarjääri ja pereelu ühitamine väljakutse rahalisest küljest. Seetõttu ei jõua ma ära oodata, millal riik doktorantidele miinimumist suuremat vanemahüvitist maksma otsustab hakata. Me ju tahame, et noored andekad inimesed lapsi saaksid. Praeguses karjäärietapis saan aga juba ilma lisatööd tegemata keskenduda teaduse tegemisele.
Ma tean, et mul on olnud õnne, kuid samas mängib väga suurt rolli ka julgus lihtsalt asi ette võtta ja loota, et küll kuidagi hakkama saab. Alguses ei peagi täpselt teadma, kuidas. Elu ise õpetab.


description: Raske on leida sessinases maailmas mõnda närusemas seisus inimrühma, kui seda on islamiusulised. Heitkem pilk üle maailma.

title: Juhan Mellik: hoidkem moslemitele pöialt

maintext:
Saudi Araabias elavad inimesed režiimi all, mis keelab naistel autojuhtimise, mis piitsutab regulaarselt teisitimõtlejaid ning mis korraldas veel hiljuti avaliku konkursi, et leida karistuste täideviimiseks uus ja pädev riiklik timukas.
Sellesama režiimi õhurünnakud on muutnud elu põrguks naaberriigis Jeemenis.
Kõik see ei takista Ameerika Ühendriike Saudi Araabiale ulmeliste summade eest relvastust tarnimast. Kuhu jäävad jutud demokraatiast ja inimõigustest?
Sama kehtib teiste Pärsia lahe naftariikide kohta. Migrandid teevad musta töö, kohalik eliit mõnuleb musta kulla otsas. Demokraatiat ei kuskil.
Olukorda Süürias pole vist vaja hakata üle kordama. Nagu ka Tšetšeenia liidri Ramzan Kadõrovi juhtimisstiili.
Kesk-Aasia moslemiriike valitsevad türannid, kes on kehtestanud islamiäärmusluse vastu võitlemise ettekäändel kõige ahistavamad repressioonid.
Indias on saanud moslemitevastased pogrommid tavapäraseks osaks lähiajaloost; neist ühe eest lasuvat kaasvastutus nüüd ka peaministriametit pidaval Narendra Modil.
Myanmaris kiusatakse moslemitest rohingjasid taga sel määral, et seda on vahepeal tahetud nimetada ka genotsiidiks. Kiusajateks seekord budistid.
Tagatipuks pidev terrorism. Nii Euroopas ja Ameerikas kui kõige rohkem veel moslemimaades endis.
Kui kõik see ei tekita kibestumust ja pettumust, siis mis veel tekitab?
Kuulen juba vääramatut seisukohta: islam ongi vägivallausk! Islam ei lasegi luua demokraatiat ega toimivat rahumeelset ühiskonda! Ometi on maailmas mitmeid näiteid sellest, kuidas islam ja modernne ühiskond saavad ilusti omavahel läbi.
Miks siis indoneeslased oskavad rahulikult elada? Tegu on muide maailma suurima moslemiriigiga. Nagu oskab ka Maroko.
Selleks et nende eeskuju järgiksid ka teised moslemid laiemalt, tuleks anda neile võimalus. Võimalus, mida ei paista kahjuks mitte kusagilt. Tõstku käsi see inimene, kes oleks nõus maksma kallimat bensiinihinda selle nimel, et lihtsal inimesel kusagil Pärsia lahe ääres oleks parem elu, mida ta ei sisustaks fantaasiatega enda õhkimisest?
Kui moslemeid poleks olemas, tuleks nad välja mõelda. Kellega veel saaksid hirmutada meie maailmalõpukuulutajatest ning valge mehe hukust kõnelevad prohvetid?
Ennetades niinimetatud rahvuslaste hüsteeriat: ei, ma ei taha moslemeid Euroopasse juurde tuua. Neid on siin juba piisavalt. Ma sooviks pigem, et probleemidega tegeletaks pigem nende kodumaal, et ei tekiks soovigi lahkuda.
Mis omakorda ilmselt tähendab, et seda ei juhtu kunagi. Liiga kaugel, liiga kulukas, liiga võõras, liiga palju võtab aega. Mis tähendab, et närune elu jätkub nii moslemitel kui meil endil.


authors:
Peep Pahv
Foto

description: Eesti spordi suurimad sündmused lõppenud aastal ning veel üks Eesti sporti eeldatavalt tugevalt mõjutav sündmus.

title: Eesti spordiaasta 2016 5 + 1 mõjukaimat sündmust

maintext:
1. Ott Tänaku pisarad Poola ralli finišis
Poola kruusateedel oli Ott Tänak vaieldamatult maailma kiireim rallimees. Näis, et Tänaku ja kaardilugeja Raigo Mõlderi ajalooline esimene võit on juba käeulatuses, kuniks… eelviimasel kiiruskatsel purunenud rehv nad teiseks kukutas. Viimane kiiruskatse ei muutnud enam midagi. Senise karjääri parim tulemus, aga ikkagi nii paganama valus.
«Mul ei ole midagi öelda… see koht ei tähenda mulle praegu midagi,» sõnas Tänak pisaratega võideldes. Mõni hetk hiljem tõusis suurimatest suurimaks valitsev maailmameister Sebastien Ogier, kes jalutas finišialast eemale sammunud Tänakule järele, tõstis ta oma õlgadele ning tõi teiste juurde tagasi kui võitja. Kõik teadsid, et see oli Tänaku võit, mille ebaõnn temalt varastas. Võit, milleni ta ükskord jõuab niikuinii!
2. Rasmus Mägi jooks olümpia finaalis
Taasiseseisvumise järel polnud seda suutnud ükski eestlane. Viimati jõudis nii kaugele 5000 m jooksus Enn Sellik, sügaval nõukogude ajal. Jutt käib jooksuala olümpiamängude finaalist. Ajalooline ja erakordne hetk – Rasmus Mägi Rio olümpia 400 m tõkkejooksu finaali kõige sisemisel rajal.
Selle hetke suurust tajusid kõige sügavamalt kogenud kergejõustikusõbrad. Need, kes olid veel aastate eest kõigest unistustes mänginud mõttega, et ükskord võiks sellises jooksus osaleda ka mõni oma mees. Nüüd oli poolfinaalis riigi rekordi jooksnud Mägi kohal ja pakkus sealgi vägeva elamuse. Pisut vähem kui 50 sekundit totaalset naudingut pealtvaatajale, meeletut pingutust jooksjale endale ning kõige krooniks olümpiamängude 6. koht. Vägev!
3. Martin Kupperi napp medalita jäämine
See oli üks erakordne kettaheite võistlus. Rio olümpiamängude lõppvõistluse viie vooru järel oli Martin Kupper seitsmendal kohal. Viimasel katsel lennutas ta aga kahekilost ketast 66.58 ja tõusis teiseks! Kas tõesti üllatusmedal? Viimases voorus oli püssirohtu teistelgi meestel. Esmalt tõrjus Daniel Jasinski ta kolmandaks ning kohe seejärel kullaväärilise heite teinud Christoph Harting neljandaks. Nii jäigi. Kui meenutada, siis oi kui mitu valusat neljandat kohta kohe pähe tuleb… Palju!
Kuigi medalita, oli see Kupperi jaoks läbimurdevõistlus. Tõsi, ta pole veel nii stabiilne kui legendaarne Gerd Kanter oma parimatel päevadel, kuid asjaolude sobival kokkulangemisel võib vägilasemõõtu Kupperi poolt teele saadetud ketas lennata väga kaugele.
4. Sõudmise neljapaadi olümpiapronks
Sõudjate olümpiamedali teeb eriliseks selle meeskonna lugu. Pärast neli aastat tagasi Londonis saadud valusat neljandat kohta meeskond lagunes. Ühed tahtsid üht ja teised teist… Õiget õnne aga ei leidnud neist keegi. Õnneks mõistsid ka mehed ise, et nende jõud peitub koostöös ning oma egod suudeti allutada meeskonna omale. Treener Matti Killingu juhtimisel alustati uut teekonda.
Rio olümpia finaali ajaks oli juba selge, et kui seegi kord jäädakse medalita, oleks tegemist totaalse läbikukkumisega. Tegelikult ei tekkinud ka võistluse ajal kordagi kahtlust, et Eesti võiks jääda medalikolmikust välja. Ei jäänudki. Selles finaalis nappis emotsioone raputavat draamat ning viimaste tõmmeteni käivat sentimeetrite mängu, kuid sündmusena on olümpiamedali võitmine alati suurejooneline ja oluline.
5. Ragnar Kalvani hüpe superklubisse
Kui vaadata kogu maailma jalgpalli, pole Ragnar Klavan esimese suurusjärgu täht. Aga ta on suurepärane jalgpallur, kes teinud vägeva karjääri ning jõudnud välja paljude jalgpallurite jaoks unistusteliigaks olevasse Inglismaa meistriliigasse. Ja mitte lihtsalt liigasse, vaid selle seltskonna ühe legendaarseima klubi, Liverpooli ridadesse. Ta on meie oma mees!
Eesti on nii väike spordimaa, et mõne võistkonnaala esindaja jõudmine absoluutsesse tippliigasse on erakordne sündmus. Varasemast on võrreldavaga hakkama saanud Martin Müürsepp ja Mart Poom. Nüüd siis Klavan, tänu kelle eeskujule unistab nii mõnigi poisipõnn täiesti tõsiselt sellest, kuidas ise kunagi Liverpooli särgis platsil ringi lipata.
Liiga poolest on Klavanil tipp saavutatud. Saaks nüüd veel Inglismaalt ka mõne medali…
***
61:60
Napimatest napim võit, häältega 61:60, andis tuliseks kiskunud valimiskampaaniate järel Eesti Olümpiakomitee presidendi tooli ärimees Urmas Sõõrumaale. Toona veel korvpalliliidu presidendiks olnud ja poliitkarjääri teinud Järi Ratas jäi tühjade pihkudega… kuniks pool aastat hiljem tõusis ta poliitkombinatsioonide tulemusena hoopis peaministriks.
Kas Sõõrumaa võit oli terve spordi võit? Nüüd, üheksa kuud hiljem, on sellele küsimusele veel raske vastata. Midagi käegakatsutavat pole veel tehtud. Või kui on, siis tegelikkuses pole seda näha. Jääme ootama.


authors: Simon Bellis Sportimage Pa Images Scanpix

title: Suures mängus sees

maintext:
Läbi aastate on 15 Eesti jalgpallurit kroonitud mõne välisriigi meistriks. Kõige kaalukam tiitel on seni ette näidata Eesti koondise kaptenil Ragnar Klavanil, kes krooniti 2009. aastal AZ Alkmaari ridades Hollandi meistriks. Nüüd Inglismaal pallival Klavanil on sel hooajal suurepärane võimalus jõuda veel suurema saavutuseni.
Klavani liitumine Liverpooli jalgpalliklubiga on olnud lõppeval aastal üks Eesti kõlavam spordisündmus. Meie vutipubliku suureks rõõmuks on eestlane tõusnud viimasel ajal meeskonnas kandvasse rolli ja täitnud seda ülimalt edukalt.
Premier League’is ootab nüüd ees tihe pühadeaeg ja seejärel hooaja teine pool, kus Liverpool ja Klavan on ühed tugevamad pretendendid Inglismaa meistritiitlile – tiitlile, mille võitjat teatakse nii Põhja- ja Lõuna-Ameerikas, Aafrikas, Aasias, Austraalias kui ka loomulikult Euroopas.


authors:
Mart Kivastik
Foto
Silja Paavle

description: Mida teha viinakuradiga? Mitte midagi, vastab kirjanik Mart Kivastik  – las igaüks elab oma elu nõnda, kuidas paremaks peab.

title: Mart Kivastik: mida teha viinakuradiga?

maintext:
Praegu oli just Vene uudistes lugu sellest, kuidas Irkutski haiglates vaagub kolmkümmend inimest hinge, kuna jõid sisse mingit vannilisandit. Viina ei jaksanud osta.
Pärast lähemat uurimist selgus, et see mürk oli siiski mõeldud joomiseks, aga kuna ametlik alkohol on kõrgesti maksustatud, siis müüsid kavalpead seda viina kodukeemia sildi all hästi odavalt. Kogu tootmine toimus ka kusagil salagaraažis. Seal urkas läks lihtsalt etanool ja metanool segi. Puhas ebaõnn, tööõnnetus! Rohkem kui 70 inimest surnud! See on Putini karske Venemaa projekti tagajärg.
See, mida Putin tahab, on kõigile selge. Ta tahab vanu aegu tagasi, edasi minevikku ehk Nõukogude Liitu. Donald Trump tundub olevat umbes samasugune. Käes on vanameeste aeg.


authors:
Andrus Karnau
Foto

description: Aasta tagasi näis, et Eesti poliitika on sumbunud igavasse rihveldamisse, tegelikkus osutus vastupidiseks. 2016 oli müüripurustamise ja müüdi purunemise aasta, kirjutab kolumnist Andrus Karnau.

title: Andrus Karnau: miks langes Savisaar?


authors:
Raimond Kaljulaid
Foto
Sander Ilvest

description: Keskerakonna juhatuse liige, Põhja-Tallinna linnaosa vanem Raimond Kaljulaid kirjutab vastuseks publitsist Raul Rebasele, et on põhimõtteliselt vale analüüsida ja ka teha kohalikku poliitikat inimesi rahvuspõhiselt vastandades.

title: Raimond Kaljulaid: Keskerakonna valimisvõite pole toonud idaideoloogia

maintext:
Raul Rebane kirjutab oma aastakokkuvõttes: «Selle loo hüpotees on, et [Edgar Savisaare ja Keskerakonna valimisvõidud] on suure osa valijaskonna usk Edgar Savisaare idaideoloogiasse.» Olles nende valimisvõitudega Tallinnas olnud mõningal määral seotud, võin kinnitada, et see hüpotees on päris kindlasti vale.
Viimane suurem esinduslik uuring, mis pealinnas läbi viidi, näitas muu hulgas Keskerakonna juhtivat positsiooni kõigis kaheksas Tallinna linnaosas – ja peamiselt eestikeelsetes linnaosades Nõmmel ja Pirital. On põhimõtteliselt vale rahvuspõhiselt inimesi vastandades kohalikku poliitikat analüüsida või ka teha. Kui millegagi seletada teiste erakondade läbikukkumisi pealinnas, siis selle tõsiasja eiramisega.
Tegureid, mis on Keskerakonnale 2002. aastast koguni neljal korral kindlustanud valimisvõidu pealinnas, on olnud kindlasti rohkem kui üks. Nende seas näiteks selge ühistranspordi eelistamine olukorras, kus kõik teised on valimistest valimistesse nõudnud paremaid ja laiemaid autoteid ning rohkem parkimiskohti, pidades näiteks bussiradu liiklust takistavaks. Aga ka munitsipaalehitus, mida on peetud raiskamiseks, ja nii edasi.
Kui Edgar Savisaarel ja Keskerakonnal on mingi spetsiifiline idaideoloogia, siis mina küll ei ole sellest 15 aasta jooksul midagi kuulnud.
Meil on olnud üldiselt pragmaatiline hoiak selle fakti suhtes – milles ka Raul Rebane võib lihtsasti veenduda, vaadeldes Eesti asendit maailmakaardil –, et Venemaa, täpselt selline nagu ta parasjagu on, asetseb vahetult meie idapiiril ja et meie piiririigi staatusest tulenevalt kaasnevad geograafilise asukohaga nii teatud spetsiifilised riskid kui ka parematel aegadel võimalused. Mõlematega toime tulemiseks, riskide maandamiseks ja võimaluste ära kasutamiseks on igal juhul mõistlik dialoog meie idanaabriga. Tõde, mida mõistab hästi Soome.
Midagi pole teha, aga Raul Rebane (ja lugematul arvul teisi parempoolse eliidi ees pugejaid) ei ole siiamaani aru saanud, mis põhjusel on Eestis elavad vene rahvusest inimesed toetanud ja toetavad siiani peamiselt Keskerakonda.
Keskerakond on olnud pikka aega ainus erakond, kes ei ole õhutanud hüsteerilist hirmu Venemaa ees ning pole suhtunud põlgusega siin elavatesse mitte-eestlastesse. Mina usun, et punkt kaks on märkimisväärselt olulisem kui esimesena mainitu. Keskerakond on suhtunud ka vene keelt koduse keelena rääkivatesse inimestesse kui selle riigi kodanikesse (kui nad on kodanikud) ning Eesti ühiskonna liikmetesse (kui nad on mittekodanikud), sest sellise hoiaku on ette kirjutanud põhiseadus. Põhiseadus on vastu võetud rahvahääletusel, see on rahva tahe ja demokraatlikus riigis püha.
Mõistagi tunnustab Keskerakond, et põhiseaduse kohaselt on Eesti riigi olemasolu ainus mõte ja eesmärk kaitsta eesti keele ja kultuuri püsimajäämist läbi aegade. Mitte keegi ei ole seda eitanud.
Kõige olulisem eeldus keele ja kultuuri püsimiseks on ühiskondlik ja ka rahvusvaheline stabiilsus ja sidusus, mis omakorda tähendab, et riik peab pingutama seal, kus ebavõrdsus ei tulene inimese võimetest, vaid muudest teguritest – näiteks soost (palgalõhe), rahvusest, sünnikohast, vanemate sissetulekutest või muust sellisest, mida inimene ise ei saa muuta.


authors:
Oliver Kund
Foto
Pa Images

description: Kuigi ohud tänavu suurenesid, läks Eestil korda oma turvalisust võrdväärses tempos kasvatada, hindavad analüütikud. Ees ootab aga poliitilise turbulentsi aasta, mil poleks üllatav, kui ka Eestile tekiks rahvusvaheline surve kaitsekulusid hüppeliselt tõsta.

title: Julgeolekuväljavaade 2017: diplomaatial saab olema veel suurem kaal

maintext:
«Järgmisel aastal on tõenäoliselt tänavusest suurem risk valearvestusteks, provokatsioonideks ja NATO ühtsuse proovilepanekuks,» arvab Tallinnas tegutseva Rahvusvahelise Kaitseuuringute Keskuse leedulasest teadur Tomas Jermalavicius.
Põhjus on lihtne: mitmed hiljutised otsused on loonud uue ja senisest vähem ettearvatava olustiku globaaljõudude omavahelistes suhetes. Ameerika valitud presidendi Donald Trumpi ametisseasumine, sõda ISISe vastu, 2017. aasta valimised Prantsusmaal ja Saksamaal hakkavad ilmselt mõjutama ka NATO sisetasakaalu.
«Ma tervikuna ei väidaks, et Eesti turvalisus oleks oluliselt halvenemas, kui ainult 2016. aasta arengutempot suudaksime hoida,» ütleb kaitseministeeriumi kaitseplaneerimise asekantsler Meelis Oidsalu. «Uued sõjalised konfliktid muu hulgas ka meie regioonis pole välistatud, aga ma päris kindlasti ei jaga nende arvamust, kes fatalistlikult viitavad viimase suure sõja eelsele õhustikule ja hemisfääride kataklüsimilisele põkkumisele.»
Analüütikute meelest pole kahtlust, et NATO idatiiva aasta olulisim otsus sündis alliansi Varssavi tippkohtumisel, kus sõlmiti kokkulepe saata soomuspataljon igasse Balti riiki ja Poola.
«Pataljoni lahingugrupp ei ole oma mõõtmetelt just väga suur üksus, aga selle mitmerahvuseline koosseis ja valmidus lahingutegevuses osalemiseks alates konflikti algusest seob NATO liikmesriigid väga selgelt artikkel viie täitmisega,» arutleb kaitseministeeriumi riigikaitse planeerimise osakonna juhataja asetäitja, kolonelleitnant Vahur Karus. Üksuste paigutamine NATO idatiivale võib tema sõnul vähendada ohtu, et Venemaa teeks valearvestuse.
Jermalavičiuse sõnul pataljonist riigi kohta heidutuseks kindlasti ei piisa, ent otsusel on mitu seni alahinnatud järelmit. Näiteks Saksamaa esiletõus, kes saadab kevadest Leetu vähemalt 600-mehelise pataljoni ja tankid Leopard 2. Kuigi riik on alates külma sõja lõpust armeesse süstemaatiliselt alainvesteerinud, võeti tänavu vastupidine kurss.
«Seda on hea näha, et Saksa tankid on tagasi. Neil ei paista olevat sõjalisi reservatsioone – kui nad tulevad, siis täispaketiga. Nad võtavad asja tõsiselt ja vähemalt see administratsioon ei paista muretsevat liiga palju Venemaa provotseerimise pärast. See on seismiline muutus Saksa poliitikas,» hindab Jermalavičius.
Viimast on hädasti vaja, sest Ameerika Ühendriikide valitud president Donald Trump tuleb 2017. aastal tippkohtumistele tõenäoliselt klassikalise vabariiklaste sõnumiga: kahest protsendist SKTst ei piisa ja eesliiniriigid kulutagu nii, nagu ohu suurusele kohane.
Kuigi Läti ja Leedu kaitse-eelarve on alates 2014. aastast maailma kõige kiirema kasvuga ning kolme Balti riigi aastased kaitsekulud ületavad kümnendi lõpuks kahe miljardi euro piiri, ei pruugi meie senised pingutused USA liidrile kuigivõrd muljet avaldada.
«Nii et me ei peaks olema üllatunud, kui me 2017. aastal Donald Trumpi administratsiooniga laua taga istudes kuuleme, et kaks protsenti, hea küll, aga räägime nüüd neljast protsendist. Leedus ja Eestis teil on paberil kaks brigaadi, aga miks mitte kuus? See hakkab juhtuma, ja saame näha, kuidas me sellele vastame,» ennustab Jermalavičius.
See looks mõistagi rea uus raskusi. Vaevalt et väikeriikidel õnnestub nõudmisele «ei» öelda. Raha tuleb leida kas kokkuhoiust, laenates või jäädes lootma majanduskasvule. Mida suurem on riigikaitsekulude protsent, seda eluliselt olulisemaks muutub majanduse elavdamise võime. Pole kahtlust, et samal ajal tõuseb teravalt fookusesse kaitsejõudude suutlikkus raha efektiivselt kasutada. Mitmed teised sektorid võivad muutuda rahulolematuks.


description: Jõululaupäeva hommikul on kõigil helged ootused. Saaniga «läbi luha, üle kingu» kirikust koju sõitmine ja «aisakell lööb tilla-talla üliarmsasti» on küll ainult laulus, aga poeskäigud, jõuluvorstid, kingitused ja kodus ootav jõulupuu on kõik kenasti päriselt olemas. Siis tuleb jõulumees.

title: Juhtkiri: jõulupühad - see on rahuprotsess

maintext:
«Petu, me ju õppisime,» alustab ema. Väike Peeter lükkab rusikad sügavamale taskusse ja ei ütle ühtegi sõna. «Ma ütlen natuke ette: «Särab kuuseladvas jõuluajal…». Kas tuleb meelde?» Peeter surub hambad huulde ja põrnitseb jõulumehe kinganinasid.
«Ole nüüd ometi mees, Peeter,» utsitab isa. Sekundid venivad. Peeter veab varbaga üle vaibamustri. «Sa tuleta meelde, mis me vanaisaga sulle õpetasime: «Vorstikesed, kapsad, kartulid. Võbeleva küünlaleegi…»,» püüab vanaema. «Ema! Ära… sa ajad ta veel rohkem segadusse,» ütleb Peetrikese emme juba kergel ninahäälel ja ta tunneb, et ta ei kontrolli oma elu. (Muidugi tuleb meelde see kord, pärast pulmi, kui neil olid külalised ja ema tema korteris demonstratiivselt koristama hakkas.)
«Kui mina laps olin, siis oli jõulumehel ikka vits ka vöö vahel,» tähendab vanaisa, otsides samal ajal laualt kanget sinepit. «Mati, jäta oma vitsajutt,» manitseb vanaema. Pinge kasvab. Peetri kõrvad punetavad, aga suu ei too kuuldavale ühtegi värsirida.
«Mis, kas lasteaias midagi ei õpetatud? Piret, mina olen ju tööl hommikust õhtuni… Kas sa siis midagi pole talle selgeks õpetanud,» püüab isa probleemi tuumani tungida. «Tead, mina käin ka tööl,» põrutab Peetrikese emme, «ma ei vastuta üksinda kõige eest, mis siin majas toimub!» – «Jah, aga kes kõigi kingituste eest… Raha läheb nagu leiba, aga mingit korda majas pole,» analüüsib isa tekkinud piinliku olukorra juurpõhjusi. «Ole nüüd, Margus, jõulud ju ikkagi,» ütleb vanaema, püüdes väimehe tähelepanu perekondlikult arvepidamiselt tähtpäeva olemusele juhtida.
«Piret, kus korralik sinep on? See magus löga ei kõlba ju seapraega,» küsib vanaisa elutarkusest pakatava hinnangulisusega. «Ei olnud poes, ei olnud! Tavaliselt on munade kõrval, aga nüüd ei olnud! Ära oli ostetud meie poest. Mina ei jõua ka kõiki poode läbi ratsutada,» paristab tütar, emme ja abikaasa ning tormab nuuksudes kööki. Kõik kuulevad, et ta viskab taldriku köögipõrandale puruks. Petukese isa läheb ka kööki. «Ma ei jõua enam!» – «Tead, mina ka ei jõua.» Kostab nuuksumist. «Ma ju maksin. Ma ju ka…» Siis kuuldub elutuppa vaid sosistamist. Vanaisa määrib praetükile mädarõigast.
Keegi pole märganudki, et jõulumees on Peetrikesele kingipakid juba kätte andnud ja Peetrike puistab parasjagu klotsikeste kuhja karbist põrandale. «Ma hakkan siis nüüd minema,» ühmab jõuluvana kohmetult. Vanaisa läheb samuti esikusse ning surub jõulutaadile pihku liitrise viinapudeli ja kakskümmend eurot.
Lõpuks on maailm tasakaalu saadud, kombed kenasti täidetud. Jõulupüha, ent, on rahuprotsess – teekond on vähemalt sama tähtis kui nii-öelda lõpptulemus.


authors:
Tõnis Lukas
Ermi Direktor
Foto
Margus Ansu

description: Eesti Rahva Muuseum kannab traditsioonilist rolli eestluse mõtestaja, rahva põhiväärtuste kandja ja järjepidevuse hoidjana. Rahva argielu ja kultuurilist arengut kirjeldatakse tänapäevases võtmes ühise tervikuna Tartus Raadil, uues moodsas ja palju võimalusi pakkuvas majas, kirjutab Eesti Rahva Muuseumi direktor Tõnis Lukas ajakirjas Riigikogu Toimetised.

title: Tõnis Lukas: äratõuge tulevikku ehk ERMi uus algus

maintext:
Aastatepikkune ettevalmistusperiood oli üleläinud juba tegelikuks hoone rajamiseks ja nõnda hakkaski samm-sammult lähenema aeg, mil muuseumipere pidi olema kindla peale valmis oma loominguga avalikkuse nõudliku pilgu ette astuma juba uues moodsas ja palju võimalusi pakkuvas majas.
Ehitusala ettevalmistamine algas 2013. aasta kevad-talvel ja nurgakivipaneku tseremoonia toimus 30. aprillil, mil üliõpilaste volbrirongkäik ühines Raekoja platsil ERMi nurgakivi panema suundunud ja Kuperjanovi tänava näitusemaja ning senise Veski tänava peahoone eest lähtunud rongkäiguga, nii et kokku üle kahe tuhande osavõtjaga rahvajõgi «voolas» Roosi tänavat pidi muuseumi tulevase uue kodu asukoha suunas ja kõigil pealtnägijatel, muuhulgas ka vaimustunud arhitektidel tuli vaid imestada, kui tähtsaks ja omaks kohalik rahvas oma muuseumit peab.
President Toomas Hendrik Ilves lausus nurgakivi paneku tseremoonial selle päeva ettevaatavat tähendust silmas pidades: «Et saja aasta pärast mõistaksid me järeltulijad siia tulles, kuidas me ise elasime siis, kui me selle nurgakivi siia asetasime.» Tõesti, eesti mõtte uus kodu hakkaski järgnevatel päevadel jõudsasti kasvama ja kerkima.
UUE OOTUS KUJUNDAS MUUSEUMI IGAPÄEVA
Alles 2015.aastal hakati laiemalt harjuma mõttega, et küllap muuseumi uus hoone ka valmis saab, kui teda kord juba ehitama on hakatud. Ehitus käiski kolmandat aastat, kuid kuna eelnev ootuste aeg oli olnud nõnda pikk, siis tõsisasi, et nüüd juba müürid kerkivad ja hoone peaks aasta lõpuks ehituslikult valmis saama, jõudis paljudele väljaspool muuseumi päriselt kohale vist ikkagi alles suhteliselt hiljuti.
Mõni ikka küsis veel, et kas juba ehitate ja need, kes teadsid, et ehitatakse, pöördusid ikka vahel mõne hea ideega, mida kõike näitusele välja panna võiks, arvates, et küllap siis nüüd algab ka uute näituste ettevalmistamine. Samas kui meie näituste töörühmadel oli peaaegu kõik selleks ajaks tegelikult juba detailideni läbi mõeldud. Teemad ja nende vahekorrad olid ammugi paigas. Selline väline huvi näitas selgelt, et muuseum läheb rahvale korda ja et üldjoontes seostati meid kõigega, mis Eestile peaks tähtis olema. Aga näitas ka seda, et detailset kursisolekut muuseumi igapäevatööga avalikkuses ikka ei ole. Tõsi, täiendavatest ideedest ei ole kunagi küll, sest loomingulises protsessis ikka muudatusi tuleb ja esemete lõplike nimekirjadeni jõutigi tõesti 2015.aasta sügiseks.
Talu elu, talu ilu. Vaade Eesti kultuuri püsinäitusele. Foto: Anu Ansu
Soome-ugri Volga rahvastega saab teha tutvust pulmatraditsioonide kaudu. Foto: Anu Ansu
Kolimise ettevalmistaminemuutus järjest detailsemaks. See tuli targalt läbi viia, sest kavandatud oli sadade koormate liigutamine mitme kilomeetri taha ja edasi veel oma alalistele riiulitele ja sahtlitesse nii, et esemed oleksid hoitud. Kogude heade tingimuste ootuses muuseumirahvas ju uue hoone ehitamist nii kangesti soovinud oligi. Kogu selle ootuste aja olid need ka jõudsalt kasvanud.


authors:
Foto
Raigo Pajula

description: Haldusterritoriaalne reform ei jää ära ega toppama – see on peamine, mida riigikohtu üleeile avaldatud otsusest järeldada. Samamoodi tuleb kiita uut valitsust lubaduse eest, et nad ei tõmba pidurit eelmise valitsuse ühele jõulisemale ettevõtmisele. Küsida tuleb aga ka laiemalt – riigireformi kohta.

title: Juhtkiri: haldusreform ei jää toppama. Aga riigireform?

maintext:
Näeme, milline mõju on selgelt väljendatud poliitilisel tahtel. Me kõik teame, et haldusreformi kavadel on Eestis aastakümnetepikkune ajalugu. Mitte ühegi varasema valitsuse algatus ei käivitanud aga sellist ühinemisläbirääkimiste hoogu, kui oleme näinud sellel aastal. Läbirääkimised algasid ju juba enne, kui riigikogu haldusreformi seaduse vastu võttis. Enamikule omavalitsusjuhtidele piisas usust: seekord nad teevadki selle asja ära, päriselt. Teiselt poolt oleme kuulnud ka omavalitsustegelastest, kes lootsid nüüd siiralt, et Keskerakonna juhitav valitsus peatabki haldusreformi, mida nad opositsioonis olles usinalt kritiseerisid. Loodame, et seda viimast ei juhtu.
Loomulikult ei tähenda pelk ühinemiste fakt, et haldusreform oleks tehtud. Õigupoolest ju ühinenud omavalitsustes uute tegevusmudelite kujundamise töö alles algab. Suurematele ja võimekamatele omavalitsustele saab riik anda rohkem funktsioone. On põhjust kaaluda, milline tuleb kohalike maksude süsteem jpm. Üsna kindlasti näeme eripalgelisi ja küllap senistele kohalikele traditsioonidele toetuvaid lahendusi ses osas, kes ja kuidas hakkavad eest vedama külade ja linnade elu – on need osavallad, külaseltsid, külavanemad või midagi muud.
Ei tasu aga luua illusiooni, et pelk omavalitsuste ühinemine lahendab kõik Eesti probleemid. Vaja on edasi minna riigireformiga, mis kõige üldisemalt öeldes on kohanemine demograafiliste muutustega. Töökäsi jääb vähemaks. Inimeste ootused riigile ja omavalitsustele ei kahane, vaid pigem kasvavad. Tahtes edaspidigi võimekat, usaldusväärset ja jõukohast riiki, ei saa lihtsalt kõike vanaviisi edasi teha.
Riigireformi Radari kolleegium hoiatas oma septembrikuises kokkuvõttes, et just see sügis oli kriitilise tähtsusega: «Kui lähemal ajal põhimõttelisi otsuseid ei langetata, siis läheb edasi kogu tähelepanu ELi nõukogu eesistumisele ja edasi kohalikele ning riigikogu valimistele ja riigireform ei teostugi.»
Paraku on aasta viimased kuud kulunud valitsusvahetusele ja ka eelmine koalitsioon ei suutnud oma algatustes olla muljet avaldav ega jõuline. Nüüd ongi küsitav, kas uuel koalitsioonil on peale oma kulukate sotsiaalprogrammide ja valitsuses oleku harjutamise aega, oskust ja julgust riigireformiga tegeleda.
Tasub mõista, et riigireform ehk reaalsusega kohanemine pole kärpimine kärpimise pärast vmt, vaid üksnes nii on võimalik luua strateegilisi eeldusi uueks arenguks ja kasvuks.


authors: Siseministeeriumi Pääste- Ja Kriisireguleerimispoliitika Osakonna Riskianalüüsi Nõunik

description: Elame ajal, mil ärevad sõnumid välismaalt on muutunud tavapäraseks. Siseministeeriumi pääste- ja kriisireguleerimispoliitika osakonna riskianalüüsi nõunik Jaanus Heinsar soovitab rahulikuks jääda.

title: Jaanus Heinsar: kuidas valmistuda kaasaegse maailma ohtudega toime tulemiseks

maintext:
Oma argielus puutume kokku erinevate ohtudega. Mõned ohud on sedavõrd igapäevased, et need ei pälvi enam meie tähelepanu. Näiteks sügisese tumedataevalise ilmaga välja minnes on tõsine oht märjaks saada. Mõned inimesed aktsepteerivad seda riski ega võta midagi ette, teised püüavad märjakssaamist ennetada ja võtavad vihmavarju kaasa. Kui vihma sadama ei hakka, siis tundub vihmavarju kaasa tassimine olevat tüütu kohustus. Samas kui vihmavarju kaasas ei ole ja vihma hakkab tõesti sadama, siis on sellel tagajärg, antud juhul küll pisike, aga siiski – märjaks saamine.
See näide võib tunduda lihtsana, kuid umbes sedaviisi valmistub ka riik hädaolukordadeks ja kriisideks – esiteks, me kaardistame ära, mis meid ohustab, teiseks, me analüüsime, mis on selle ohu tõenäosus ja tagajärjed, ja kolmandaks, me otsustame, kas aktsepteerime seda riski või võtame midagi ette. Tundub lihtne ja loogiline.
Sündmused Euroopas, viimati Berliinis, on muutnud avalikkuse murelikuks. Samas teadsime kõik, et sellised ohud on kogu aeg olemas olnud. Nüüd on see oht meile lihtsalt veidi lähemale tulnud. Küsimus on meie suhtumises – kas me laseme ebakindlusel ennast juhtida või proovime seda kuidagi süsteemselt lahti mõtestada.
Me elame pidevalt muutuvas maailmas ja seetõttu muutuvad ka ohud. Näiteks 150 aastat tagasi ei olnud ohtu tavapärases liiklusõnnetuses surma saada, kuna autosid lihtsalt ei olnud. Tänapäeval saab Euroopa Liidus liiklusõnnetustes igal aastal surma ligi 26 000 inimest. Samas on avalikkus sellest ohust teadlik – liiklejad on ettevaatlikumad, ettevõtted muudavad autosid turvalisemaks, politsei kindlustab liikluseeskirjade täitmist jne.
Süsteem on läbi mõeldud ja üleüldist paanikat ei teki. Samas kui mõelda hukkunutele, siis võrreldes pahatahtlike rünnakutega on Euroopa Liidus oht liiklusõnnetustes surma saada ligi sada korda suurem. Muljet avaldav erinevus.
Ma ei soovi vähendada viimaste pahatahtlikke rünnakute tõsidust. Iga selline juhtum on suur traagika rünnakus hukkunud inimeste lähedastele. Ühelgi pahatahtlikul teol ei ole õigustust. Kuid samasugust kurbust elavad läbi ka liiklusõnnetustes ja tulekahjudes hukkunud inimeste lähedased. Ainult et neid lähedasi on Euroopas umbes sada korda rohkem.
Meie teadvuses tundub pahatahtlik rünnak kordades ohtlikum võrreldes liiklus- või tulesurmadega. Psühholoogiliselt on sellele väga lihtne seletus – me kipume alahindama neid ohte ja riske, mida saame ise kontrollida. Näiteks autosõidu puhul saame vajaduse korral kiirust vähendada või kõrvalisemale maanteele suunduda – see oht on kontrollitav.
Kuid need sündmused, mida me ise kontrollida ei saa, tekitavad üldjuhul ebakindlust ja paanikat. Sellisteks ohtudeks on näiteks ka lennuõnnetused või pahatahtlikud rünnakud, kus inimeste võimalused neid ära hoida on piiratud. Jah, me saame vältida küll lendamist ja rahvarikkaid kohti, kuid see ei ole ilmselt nüüdisaja ühiskonnas jätkusuutlik lahendus.
Selliste sündmuste valguses muutubki väga oluliseks inimeste riskiteadlikkus. Ma leian, et kõik inimesed peaksid kaine mõistusega ja paanikata analüüsima, mida me ise teha saame, et ohte vähendada või nende tagajärgi leevendada. Ohud tulevad ja lähevad, ning samuti muutuvad ajas.


description: Viinamüügi piiramine teostub. Kõrtsid õhtuti varem sulgemisele.

title: Postimees 1938. aastal: alkoholi kättesaadavust piiratakse

maintext:
Teatavasti on praegu kaalumisel alkoholimüügi piiramine. Vastav algatus oli ette nähtud juba valitsuse tööprogrammis, mille peaminister K. Eenpalu esitas riigivolikogule ja hiljem tegi majandusministrile ülesandeks koostada vastav seaduse muutmise eelnõu. Alkoholimüügi piiramiseks astutavate sammude kohta on nüüd kuuldavasti valitsuses juba põhimõtteliselt kokku lepitud ja vastavate normide lõplikku väljatöötamist võib oodata kõige lähemal ajal.
On tõenäoline, et alkoholi müügiaja piiramine teostub juba lähemal ajal, nimelt uue aasta algul, kuna sellega on seoses maksustamise küsimused. Kavatsusel on alkoholi müügikohtade lahtioleku aja üldine lühendamine. Restoranide lahtioleku aega õhtuti kavatsetakse lühendada ühe tunni võrra ja öölokaalide lahtioleku aega kolme tunni võrra. Samuti on kavatsusel üles seada nõuet, et kõik peod peavad lõppema hiljemalt kell 3 öösi.
Alkoholimüügi piiramise suunas on kavatsusel revideerimisele võtta ka viinamüügikohtade võrgu korraldamist maal. Selle kohase kava valmistamist võib oodata lähemal ajal.


authors:
Andrei Kuzitškin
Foto
Erik Prozes

description: Ma vaatan lahkuvale aastale järele õudust täis silmil. Ma ei suuda uskuda, et elan tõepoolest 21. sajandil, mida nii paljud varasemad mõtlejad uskusid heaolu, õitsengu ja rahu ajajärguks, mil humanismijõud on saavutanud võidu kurjuse üle. Ja siin ta siis on, see 2016. aasta, kirjutab kolumnist Andrei Kuzitškin.

title: Andrei Kuzitškin: tehniliste avastuste, täitumata lootuste ja terrori aasta

maintext:
Maailmalõpu ootus?
Nähtavasti tunneb inimkond siiski juba intuitiivselt kollapsi ohtu ja üritab kuidagi selle vastu astuda. Kogu maailmas, ka Euroopas, võis täheldada kaht suundumust: vaenlaste otsimine ja tung riikliku isolatsionismi poole. Brexit ja Donald Trumpi võit USA presidendivalimistel on nende suundumuste tagajärg. Järsud geopoliitilised murrangud Põhja-Aafrika ja Lähis-Ida riikides 2010.- 2012. aastal tõid kaasa massilise rände Euroopasse. Euroopa Liidus kilbile tõstetud liberaalsete väärtuste süsteem omakorda tingis lahtiste uste poliitika ja helde külalislahkuse.
Ent põgenikud ei toonud Euroopasse kaasa ainult oma perekondi, vaid ka eurooplastele võõra meelsuse ja sellega seonduvad probleemid: kuritegevus, töötus, usuäärmuslus. Inglased proovisid esimesena lüüa ukse soovimatute külaliste nina ees kinni. Analüütikute ja ekspertide arvukatest ennustustest hoolimata saavutasidki 2016. aasta juulis peetud rahvahääletusel võidu need, kes pooldasid Suurbritannia lahkumist EList.
Tõuseb Trump
Otsekui peeglis kordus sama 2016. aasta novembris USAs. Barack Obama eestvedamisel oli USA olnud kõigis rahvusvahelistes projektides ja konfliktides päris aktiivne. See poliitika tõi Obamale Nobeli preemia, aga ei toonud vähimalgi määral tuntavat kasu USA-le ja lihtsatele ameeriklastele. Donald Trumpist sai omamoodi president James Monroe reinkarnatsioon, kes mäletatavasti kuulutas 1823. aastal välja USA maailma asjadest kõrvalehoidmise doktriini.
Trumpi loosung «Teeme Ameerika taas suureks!» vastas hästi ühiskonnas valitsevale arusaamale «Ameerika ennekõike». Donald Trump, kes tõotas tuua Ameerika ettevõtluse tagasi Ameerikasse, loobuda kaubanduslepingutest Mehhiko, Kanada ja Hiinaga ning lõpetada Euroopa riikide julgeoleku rahastamise, oli miljonitele Ameerika maksumaksjatele meelt mööda. Ja ta võitiski.
Loomulikult olin ma oodanud mööduvalt aastalt hoopis midagi muud. Ma uskusin headuse ja õigluse võitu. No kas või natuke. Ma jälgisin õudusega teleriekraani 24. juunil ega tahtnud kuidagi uskuda neid arve, mis ütlesid, et Suurbritannias, maailma vanimas demokraatlikus riigis, on peale jäänud ühtse Euroopa lammutamise pooldajad. Ma ei tahtnud kuidagi ka uskuda Trumpi võitu, kes oli lubanud jätta Euroopa üksinda Vladimir Putini vastu. Ameerika presidendivalimiste ööl nägin õudusunenägu. Donald Trump annab USA presidendina ametivannet.
Eesti kaardimaja
Ärkasin üles, lülitasin teleri sisse ja avastasin, et õudusunenägu kestab edasi: Trumpi valimisstaap juubeldab, Clintoni oma itkeb. Tõsi, ma olin juba paar nädalat enne valimisi saanud aru, et USAs toimub midagi ja Clintoni väljavaated on järsult langenud. Kuid minu sõbrad, politoloogid Venemaalt, Eestist ja USAst veensid, et ma olen diletant ega saa tegelikust poliitikast midagi aru. Ah, kuidas ma oleksin tahtnud, et neil oleks olnud õigus! Ent paraku jäi õigus mulle ja mu kahtlustele.
Mõistagi kurvastas mind Eesti valitsuskoalitsiooni kukkumine. Reformierakond on mulle väga sümpaatne, sest nende programm ja poliitika langeb kokku minu veendumustega. Aga siis sain ootamatult teada, et Eestis polegi tõhusaid poliitilise stabiilsuse ja ennustatavuse tagamise mehhanisme. Kui valitsust võib sama lihtsalt langema panna nagu kaardimajakest, siis kuidas peaks olema tagatud Eesti püsimine suveräänse demokraatliku riigina?
Ma nägin Eesti valitsuse lahkumise taga väga selgelt väliste jõudude soovi kasutada ajal, mil Eesti on ELi eesistujariik, teatavaid Eesti poliitikuid ära selliste oluliste poliitiliste algatuste blokeerimiseks, mis teostumise korral kindlustaksid Euroopa ühtsuse ja arengu. Samuti pole välistastud, et ohtu satub Rail Baltic, mis ohustab tõsiselt Venemaa transpordimonopoli Balti riikides.
Isiklikus plaanis ei olnud 2016. aasta mulle samuti väga edukas: kõik katsed perega koos Tallinnas elada on seni jäänud tulemusteta. Mida peaks sellises olukorras tegema? Ainult üht: saata nukralt ära vana aasta ja astuda lootusrikkalt uude. Paljuski annab mulle indu töö, ka koostöö Postimehega. Ma avaldasin 2016. aastal üle 50 kirjutise ja proovisin kätt isegi olukirjeldusega. Mulle tekkis kümneid loomingu austajaid ja palju uusi sõpru. Juba selle pärast tasub elada ja töötada. Ma usun vanarahva tarkust: aeg ravib kõik haavad.
Vene keelest eesti keelde ümber pannud Marek Laane


authors:
Mariliis Mõttus
Foto
Reuters

description: Varauusaegses Euroopas nõiariitade süütamiseni viinud sündmused võisid saada alguse nii laste fantaasialennust kui ka harimatusest tingitud massihüsteeriast. Kuigi Euroopas on mastaapsed nõiaprotsessid ajalugu, pole tuleriitade söed üle maailma sugugi kustunud, kirjutab Mariliis Mõttus Müürilehes.

title: Mariliis Mõttus: vaid sünge etapp ajaloos? Ei, nõiaprotsessid toimuvad ka praegu

maintext:
Rubeni andmetele toetudes oli Eesti siiski üks väheseid kohti Euroopas, kus nõiduses süüdimõistetute suhe oli sooti peaaegu võrdne (mehed 45 : naised 55). Selle võis tingida tõsiasi, et mõisnikel puudusid täpsed andmed enda piirkonnas elavate talunaiste kohta või neid protsesse ei talletatud. Üldiselt süüdistati aga õrnemat sugupoolt, kuna too oli enamasti kodune ning seetõttu oli neil aega rohkem millegi kahtlasega tegeleda. Lisaks tekitasid erilist hirmu vanemad naised, kes polnud enam atraktiivsed ning olid ühiskonnast välja tõrjutud – «juba lapsedki teavad, et tõrjutud tegelane võib olla potentsiaalne kahjutekitaja».
Autor on märkinud, et hirm naiste ees võib lasuda uskumuses, et «/…/naise võrgutav loomus teeb temast eriliselt patuse/…/», ning noorte neidude peale kaebasid kadedusest just nende vanemad sookaaslased[5]. Alan Charles Kors toob raamatus «Witchcraft in Europe, 400-1700: A Documentary History» välja, et süüdistamine oli suuresti seotud just seksuaalsusega. Üks kurikuulsaim naiste süüd põhjendav dokument «Malleus Maleficarum» («Nõiahaamer») väidab, et nõidus tuleb lihalikust himust ning selles on õrnem sugupool rahuldamatu.[6]
Euroopa nõiajahi viimane teadaolev ohver hukati 1782. aastal Šveitsis. Tegemist oli teenijatüdruku Anna Göldiga, keda süüdistati saatanaga suhtlemises ja peretütre mürgitamises. Kuigi andmed erinevad, hukkus Levacki kohaselt varauusaegses Euroopas nõiaprotsesside tagajärjel umbes 45 000–60 000 inimest[7]. Ruben lisab aga oma raamatus, et Anne Llewellyn Barstow on oma teoses «Nõiahullus» selle väite vaidlustanud, sest Levack ei arvesta hävinud dokumente ning nii võib ohvrite tegelik arv küündida kuni saja tuhandeni.[8]
Nõiaprotsessid 21. sajandil
Kuid sellega nõiaprotsesside vari meie peade kohalt ei kadunud. Kõik see, mis toimus Euroopas sajandeid tagasi, on Aafrikas, Vaikse ookeani maades, Aasias ning Ladina-Ameerikas endiselt igapäevane nähtus[9] ning immigrantide liikumine antud maailmajagudest USAsse ja Lääne-Euroopasse on taolised juhtumid Läänes uuesti aktuaalseks muutnud.[10]
Siin peegelduvad meile jällegi ajalugu ning põhjused, miks nõiahirm varauusajal lokkama hakkas: rasked majanduslikud olud, ebausk, madal haridustase, naiste vastu suunatud viha ning ahnus. Õli valavad tulle ka isehakanud ravitsejad, kes küsivad vanematelt raha, et nende lapse sisse pugenud kurat välja ajada.[11]
Kui mängus on maagia, vaadatakse kõige enam just naiste, laste ja vanemate naiste poole, kuid muidugi ei pääse süüdistustest ka mehed. ÜRO 2014.–2015. aastal Kesk-Aafrikas tehtud inimõigusi puudutav vaatlus ning selle põhjal kirjutatud raport näitasid, et antud perioodil toimus 32 juhtumit, milles sattusid rünnaku alla väidetavalt nõidusega tegelevad indiviidid. Ohvriks langes ühtekokku 85 inimest, neist 30 naised, üks poisslaps ja viis tüdrukut, ning 12 puhul lõppes asi surmavate või raskete vigastustega. Enamiku ohvritest moodustasid vanemad või puudega inimesed, lesed või isikud, kellel puudus kohalikes kogukondades tugev toetus.
Eriliselt ohtlikus olukorras on nõidusesse uskujate tõttu albiinod, keda ei peeta nende välimuse pärast mitte inimesteks, vaid vaimudeks, kes ei sure, vaid saavad ainult kaduda. Niisiis on albiinode jäsemed mustal turul kõrges hinnas, et kasutada neid maagias, võlujookide kokkusegamisel või amulettidena. Mustal turul ulatub albiino jäseme hind 2000 dollarist kuni 75 000 dollarini terve keha eest. Ühtlasi usutakse, et albiinoga vahekorda astumine ravib HIVi, mistõttu albinismi põdevad naised langevad tihti vägistamise ohvriks.[12]


authors: Sa Perekonna Ja Traditsiooni Kaitseks Juhatuse Esimees

description: Kuivõrd abikaasadelt tulu ühisena deklareerimise õiguse äravõtmine ja ka selle õiguse ulatuslik piiramine oleks ebaõiglane, pole õige arutada, kas piirata seda rohkem või vähem – sellega, mis on ebaõiglane, ei tohi kompromisse teha, kirjutab SA Perekonna ja Traditsiooni Kaitseks juhatuse esimees ja kuue lapse isa Varro Vooglaid.

title: Varro Vooglaid: ühisdeklaratsiooni nullinud valitsus alustas oma perepoliitikat abielupaaride ahistamisega

maintext:
Niisiis on olukord, kus tulu teenib vaid üks abikaasadest, sageli märk mitte rahaliste võimaluste (üle)küllusest, vaid sellest, et inimesed pingutavad väga, et perekond saaks täita oma põhilist funktsiooni – kanda hoolt oma liikmete ja teiste lähedaste eest – ning et kodus oleks mitte tühjus, vaid elu.
Ühe tuluteenijaga suuremal perekonnal on niigi raske hakkama saada ja tõenäosuselt tuleb pingutada mitmel kohal. Sellisena on valitsuse plaan karistada oluliselt suurema maksukoormusega abielupaare, kus mõlemad abikaasad ei lähe või ei saa minna palgatööle, vaba ühiskonna ideaalide ja perekondlike väärtuste taustal eriliselt eemaletõukav.
Vastuolu abikaasade ühisvara põhimõttega
Kolmandaks on valitsuse plaan jätta abielupaarid õiguseta käsitleda tulude deklareerimisel oma sissetulekuid ühise tuluna otseses vastuolus perekonnaseadusest tuleneva ühisvara loogikaga, mille kohaselt abikaasade teenitud tulu on ühine tulu, sõltumata sellest, kellele see konkreetselt maksti.
Abikaasade õigus deklareerida tulu ühiselt ei ole mingi valitsuse kingitus, vaid lähtub tõdemusest, et võrdse kohtlemise põhimõtte järgi on igale inimesele tagatud teatud summa ulatuses maksuvabastus, mida ta võib kasutada iseseisvalt või abielus olles koos abikaasaga, sest abikaasade elu ja selle osana ka vara on ühtne tervik.
Seega ei tohiks ühisvara loogikat silmas pidades üldse spekuleerida, mil määral võiks valitsus ühe abikaasa teenitud tulu abikaasade ühise tuluna käsitleda, mil määral mitte.
Ebaõiglaste sammudega ei tohi kompromisse otsida
Kokkuvõttes peaks abielu institutsiooni ja perekondlikku eluviisi austav valitsus kohtlema abielupaare ühtse tervikuna, mitte üksnes eraldiseisvate indiviididena. Sellest lähtuvalt peaks austama ka põhimõtet, et abikaasade vara ja nende tulu selle vara juurdekasvuna on ühine ning sellisena peab seda ka maksustama.
Aga isegi, kui abielu ühtsuse tasand ja sellest lähtuv ühisvara loogika kõrvale jätta, peaks olema elementaarne, et valitsus ei astu oma lubaduste katteks raha kokku kraapimiseks samme, mis otseselt kahjustaks abielu ja perekonna ühiskondlikku staatust ning seaks need abielupaarid, kes pühenduvad lastele, kodule ja lähedaste eest hoolitsemisele, teistega võrreldes oluliselt halvemasse olukorda.
Seega oleks loomulikult parem, kui valitsus viiks ellu Danilson-Järgi esitatud ettepaneku jätta abikaasade ühisdeklaratsiooni esitamise õigus vaid vähemalt kolmelapselistele peredele, selle asemel, et see õigus sisuliselt üldse ära võtta ning asendada senine ühine tuludeklaratsioon ühise kuludeklaratsiooniga. Ent kuivõrd abikaasadelt tulu ühisena deklareerimise õiguse äravõtmine oleks ebaõiglane, pole õige arutada, kas piirata seda rohkem või vähem. Sellega, mis on ebaõiglane, ei tohi kompromisse teha.


authors:
Taavi Minnik
Foto
Liis Treimann

description: Kui lugeda ja kuulata, milliseid seisukohti väljendab üks meie parlamendi liige, siis tabad end vägisi mõttes arutlemas, et kui tema ja tema hüpoteetilised mõttekaaslased tuleksid kunagi võimule, siis mitmendal nädalal algaks Eestis nälg, mitmendal lõppeksid poes otsa tualettpaber ja seep ning mitmendal saaks alguse tüüfuseepideemia. Õnneks on võimalus, et niisugused inimesed pääseksid oma poliitilist platvormi realiseerima, meie puhul kaduvväike, kuna Euroopa idapoolsetes maades ei leidu palju selliseid, kes nende poolt hääletaksid.

title: Taavi Minnik: Oudekki Loone hüperboloid

maintext:
Veidi teooriast ja praktikast. Karl Marx kuulub vaieldamatult aegade suurimate filosoofide hulka. Tema ideed on köitvad, kuid katse neid mingilgi kujul ellu rakendada on lõppenud halvasti.
Sel lihtsal põhjusel, et üks asi on nende puhul kapitaalselt valesti. Sedasama proletariaati, kellel pole midagi peale ahelate, ei ole sotsiaalses reaalsuses mitte kunagi eksisteerinud. Jah, kujutavas kunstis on nad olemas, teate küll neid sonides tegelasi, kelle õnnel on torukübarates paksud sellid risti jalus. Nagu ka müütides, fantaasiates ja erinevates teoreetilistes skeemides. Sama müütilised on tänapäeval need, keda uusvasakpoolsed oma emantsipeerimisürituses vabastavad.
Põhiline aga on see, et emantsipeeritavad iialgi otsa ei lõppeks, kuna see hägustaks oluliselt ka vabastajate tulevikuhorisonti. No come on, kas näiteks enamikul Prantsuse moslemitest on tõepoolest sooja või külma pühade ajal linnade keskväljakutele üles seatud jeesuslapse hällidest. Või on kogu seda võitlust tarvis vaid prantsuse sotsialistidele, kelle arust see moslemite tundeid solvab. Kas lastele läheb korda sooneutraalsus või on see taas võõraste ambitsioonide realiseerimise huvides jne. Vasakpoolsetele meeldib näha ennast võimul. Kõik muu on vaid instrument selle saavutamiseks.
Vasakpoolsete peamine nõrkus on, et nad teavad tavaliselt väga hästi, kuidas ei peaks või ei tohiks, kuid ei tea, kuidas peaks. Teine põhiline häda on, et neil kukub raha teenimine halvasti välja, kuna vasakideed on reaalsuses väga konkurentsivõimetud. Seepärast saab sotsialism eksisteerida vaid kapitalismi dotatsioonidel nagu läänemaailmas, või kõrgetel toormehindadel nagu Nõukogude Liidus või Venezuelas. Vasakpoolne poliitika ja retoorika lõppevad seal, kus finantseerimisallikas kokku kuivab ning tekib vajadus raha leida.
Mind üllatabki tänapäeva vasakpoolsete puhul enim ehk see, et viimasest sajast aastast pole tehtud mingeid järeldusi. Legendaarne vene bard Vladimir Võssotski kirjeldas 1978. aastal kirjutatud luuletuses, milles kujutas oma külaskäiku Pariisi vasakpoolsete juurde ning nende naiivsust ja vastutustundetust: ärge nähke vaeva, madam tõlk, ma pole täna huvitatud, ma ei looda neid ümber veenda, võin kinkida kõigest ajalooõpiku.


authors:
Tiia Kõnnussaar
Foto

description: Kas see, kuidas me suhtleme, loob koosmeelt ja ühisosa või hävitab seda tasahaaval, küsib Tiia Kõnnussaar.

title: Tiia Kõnnussaar: sellest, mis meid koos hoiab

maintext:
Paar aastat tagasi juhtusin lugema üht Business Insideri artiklit*, mis ei ole oma aktuaalsust sugugi kaotanud. Mis ikkagi hoiab inimesi koos ja õnnelikuna?
Lühidalt, 1970ndatel kasvas USAs järsult lahutuste arv ja see tegi psühholooge murelikuks, sest perede purunemine tõi nende laste ellu palju valu ja segadust. Teadupärast on USA riik, kus psühholoogiale kui teadusele ei peljata kulutada suuri summasid. 1986. aastal kutsusid John Gottman ja Robert Levenson äsja abiellunud paarid oma «armastuse laborisse» ja jälgisid nende omavahelist suhtlust, et saada selgust, millised paarid jäävad kokku ja elavad õnnelikult. Paaridelt küsiti nende mälestuste kohta: kuidas nad kohtusid, milliste konfliktidega nad silmitsi on seisnud ja millised on olnud õnnelikud hetked.
Uuesti võeti katsealustega ühendust kuue aasta pärast. Osutus, et õnnelikku abielu elas vaid kolm kümnest paarist. Uurijad said teaduslikku kinnitust sellele, mida meile ütleb ka argimõistus: teravuste pildumine ei ole ettenägelik viis oma elu elada. Lahku olid läinud või krooniliselt õnnetut elu elasid need paarid, kes olid katse ajal olnud pidevalt valmis oma partnerile nähvama või end teise eest kaitsma, nn võitle-või-põgene-seisundis, millega kaasnes elektroodide kaudu mõõdetud füsioloogiline erutusseisund, stressihormoonide paiskumine verre.
Heakene küll, ent mis hoiab paare koos? Üllatus-üllatus: paare hoiavad koos kaks peamist joont, ja need on lahkus ja suuremeelsus/heldus (kindness and generosity).
Paar jääb suure tõenäosusega kokku ja elab õnnelikult, kui need omadused väljenduvad igapäevases suhtlemises, ja nii päevast päeva.
Näiteks, kuidas sa reageerid teise inimese katsetele juttu alustada? Või tema edule ning rõõmusõnumitele? Kas tähelepanu ja tunnustamisega või, pahemal juhul, teise eiramisega – näiteks ei katkesta oma tegevust, kui teine räägib, ja ainult mühatad vastuseks? Või mahategemisega – näiteks leiad ikka mõne vea või puuduse või viskad sarkastilist nalja, end niimoodi teisest paremaks upitades?
Ignoreerimine, mahategemine ja eneseupitamine on suhet hävitavad suhtlusviisid.
Nagu sees, nii ka väljas, ja vastupidi
Suhtlusstiil ei ole loov või hävitav mitte ainult perekonnas. Kui jälgida avalikku ruumi – lehti, online-meediat, kommentaare, ühismeediat –, jääb mulje, et meil on vähe julgustamist, märkamist ja rõõmustamist ühise või üksteise edu üle. See pole lihtsalt eriti kombeks. Sealsamas on aga nii palju sarkasmi, kriitikat ja ärapanemist. Hiljaaegu lõi ühismeedias laineid ühe reklaamiinimese kirjatükk, mis kubises halvustavaist rünnakutest oponendi vastu. Oli huvitav jälgida, kuidas ühe inimese vihapurse tekitas vette visatud kivina sootsiumis uusi ja uusi negatiivseid emotsioone ja ärritunud väljaütlemisi.
Ühes populaarses telesaates rõõmustas saatejuht, kui algul üsna konstruktiivselt meelestatud poliitikud hakkasid üksteise pihta sarkasminooli lennutama, et «lõpuks ometi läheb ikka saateks ka». Tõsi, igav saade on saatejuhi õudusunenägu. Võib ka olla, et saatekülalised tõepoolest suruvad lahkudes üksteisel kätt ja lähevad koos õlut jooma, sest, noh, üks asi on telesõu ja teine päris elu. Ent vaatajates – ehk siis valijates – süveneb kõhe tunne, et meie poliitikutel napib lastetuba, enesevalitsemist ja ettenägelikkust. Sisulise arutelu asemel libisetakse liiga kergesti isiklike rünnakute tasandile, mis hävitavad usaldust.


authors:
Jüri Allik
Karin Täht
Foto

description: Eesti laste edu PISA testis on püütud seletada erinevalt, kuid kõrvale on jäetud oluline tegur – head geenid ja hea kasvatus, kirjutavad TÜ teadlased Jüri Allik ja Karin Täht.

title: Jüri Allik ja Karin Täht: mis seletab meie laste edu PISA testis?

maintext:
Kõigepealt kiitkem meie 15-aastaseid poisse ja tüdrukuid, kelle PISA tulemused viisid Eesti maine kõrgemale kui enne. Singapuri ja Jaapani järel maailmas kolmas ja Euroopas esimene tulemus loodusteaduses on fantastiline saavutus! Olles üksmeelselt rõõmsad Eesti õpilaste tubliduse üle, kerkib aruteludes küsimusi, mis on selle edu põhjus ja millised hariduspoliitilised otsused on seda soodustanud. Minister Mailis Reps rõhutas PISA tulemusi esitledes, et Eesti õpetajad teevad väga head tööd, millega tuleb kindlasti nõus olla.
Üks oluline Eesti õpilaste edu põhjus on aga täiesti põhjendamatult tähelepanuta jäänud. Tõsi, see põhjus ei ole otseselt PISA raportist välja loetav, küll aga on see hästi teada neile, kes tegelevad vaimse võimekuse uurimisega.


authors: Tartu Ülikooli Folkloristika Vanemteadur

description: Millal küll arusaam, et meie ajaloos on olnud naiste positsioon tugev, humanitaarteadlaste ringkondadest muude teadlaste ja rahva sekka jõuab, ei oska öelda. Vildakad stereotüübid, mis seavad otsustavatele kohtadele ja aktiivsemasse rolli mehe, teevad aga kahju kõigile, eelkõige meestele endile, kirjutab Tartu Ülikooli folkloristika vanemteadur Merili Metsvahi.

title: Merili Metsvahi: vägivalla mitmeplaanilisusest ehk Naised pildile!

maintext:
Vägivalda, ka perevägivalda, on mitmesugust. Laps võib terroriseerida ema või isa, ema või isa last, mees naist, naine meest, peretütar perepoega, perepoeg peretütart, vanaisa kogu ülejäänud peret jne jne. Nii vaimne kui ka füüsiline vägivald on ilma igasuguste kahtlusteta taunitavad. Ometigi ei saa kõiki vägivallajuhtumeid ühe mõõdupuuga mõõta, osalised ja asjaolud lihtsalt on erinevad, tahame me seda või mitte.
On hea, et meedia on hakanud vägivallajuhtumeid aina rohkem päevavalgele tooma. Paraku tehakse seda suhteliselt ühekülgselt. Ülivaldavalt domineerivad juhtumid, kus mees on kasutanud füüsilist vägivalda ja naine on ohver. Mingil määral on see ju põhjendatud, sest meeste füüsilist vägivalda naiste suhtes ongi rohkem kui naiste füüsilist vägivalda meeste suhtes. Siiski leian, et kõik muud vägivallajuhtumid leiavad kajastamist ebaproportsionaalselt väikeses mahus.
Tegelikkusel ja selle avalikel kajastustel on filtrid vahel ning neid ei sea tänapäeval paika mitte niivõrd väline ja ametlik tsensuur, kuivõrd enesetsensuur ja Lääne-Euroopast ülevõetud mõttemallid. Need on võimsad, sest imbuvad meie teadvusse vargsi ja pahaaimamatult. Ajakirjanik ei pruugi olla sellest teadlikki, et tema mõtlemist on mõjutanud esimese või teise laine feministide idee naise üleüldisest ohvripositsioonist.
Teised mõjutavad seda, kuidas näeme ennast
Maailmapoliitika kõige mõjukamate tegijate sekka on sattunud rahvad, kellel on hulga patriarhaalsem minevik kui meil. Oma mineviku või oleviku mõtestamiseks on nende rahvaste haritlased (siinkohal ei mõtle ma ainult mitmete feministlike suundade esindajaid, vaid ka näiteks Sigmund Freudi ja tema töö jätkajaid) loonud igasuguseid eurotsentristlikke teooriaid, mida on püütud üldistada palju laiemale kontekstile, kui seda õigupoolest teha tohiks. Need teooriad või nende rahvalikud variandid on hakanud elama oma elu ja mõjutanud ka meie maailmanägemisviise.
Meie maailmanägemisse tungib infoajastul eurotsentristliku taustaga globaalne sedavõrd hoogsalt, et see kipub varjutama kultuurilis-etnilisi eripärasid. Seepärast tuleks pöörata varasemast teadlikumalt tähelepanu lokaalsetele nähtustele ja kultuuridevahelistele erinevustele. Nende erinevuste märkamata jätmine võib kaasa tuua kurbi tagajärgi, näiteks nagu sellesama mustvalge mõtlemise mees-naissuhete vägivalla küsimuses.
Neli aastat tagasi väitis Delhist pärit India naine mulle, et olen õnnega koos, et mind kunagi vägistatud ei ole. Tema tutvusringkonnas olevat mina viies selline naine. Teda vägistas lapseeas korduvalt tema lihane onu ja ka valdaval enamikul teisest juhtudest jääb seksuaalne vägivald perekonnaringi ega tule peaaegu mitte kunagi avalikuks. Ta rääkis mulle kõigest sellest, kui sõitsime koos ühte Delhi eeslinna naistele suunatud vägivalla vastasele meeleavaldusele. Tema kõneles tänu sellele, et oli vahepeal Ameerikas elanud ning seal somaatilise teraapia abil enda psüühika korda saanud.
Rääkigem kõigist vägivalla vormidest
Olgugi et Eestis pole väärkoheldud naiste osakaal mitte nii suur kui Indias, on ka siin kahetsusväärselt suur hulk naisi, keda on vägistatud või ähvardatud vägistada või kellele on muul moel füüsiliselt või psühholoogiliselt haiget tehtud. Otse loomulikult tuleb sellest rääkida. Aga selle kõrval tuleb meil Eestis hakata kõnelema ka kõigist ülejäänud vägivallavormidest, sest needki ei tohiks jääda varjule. Samuti tuleks meil senisest hulga põhjalikumalt lahata naiste vastu suunatud vägivalla põhjuseid ja ajaloolisi tagamaid.


authors:
Sirje Kiin
Kirjandusteadlane
Vabaerakonna Liige
Foto
Peeter Langovits

description: Ametlikult ilmalikus Eestis jätkub kummastav arutelu presidendi kohustuste üle kiriku ees, kirjutab kolumnist Sirje Kiin (Vabaerakond).

title: Sirje Kiin: jätke ka presidendile alles tema usuvabadus

maintext:
Kui uus president Kersti Kaljulaid valiti ametisse, keeldus ta luterliku kiriku jumalateenistusest oma ametisse nimetamise päeval, ehkki see oli olnud eelmise kolme presidendi puhul n-ö riiklikuks tänujumalateenistuse tavaks. Tava algatas president Lennart Meri, kes soovis, et jumalateenistus toimuks Tallinna toomkirikus kui Eestimaa peakirikus.
Kaljulaidi skandaal
President Kersti Kaljulaid põhjendas tänupalvest loobumist sotsiaalmeedias järgmiselt:
«Ma austan inimeste usuvabadust. Ma pean lugu tööst, mida kogudused teevad ühiskonna nõrgemate abistamiseks. Ja ma austan inimeste soovi ja traditsiooni kaasata kirikut oma igapäevastesse tegemistesse. Kui mind kutsutakse kirikusse pulma või matusele, sest korraldajad on nii soovinud, siis loomulikult ma lähen. Kui Tori Püha Jüri kirikus mälestatakse veteranipäeval Eesti eest langenud sõjamehi, siis ma lähen sinna. Kuid riiklike tähtpäevade, samuti kiriklike pühade puhul kirikus käimine ei oleks siiras olukorras, kus kirikuskäik pole olnud minu jaoks varem nende tähtpäevade osa. Mul ei ole midagi ühegi Eestis tegutseva kiriku vastu, minu lähedaste hulgas leidub ka näiteks Jaani koguduse liikmeid. See on nende inimeste vaba valik ja see ei ole kunagi tekitanud meie peres mingeid pingeid ega vaidlusi. Nii me austamegi ka pereringis üksteise vabadust uskuda seda, mis on igaühele oluline. Me otsime tröösti sealt, kust me seda leiame. Kes kirikust, kes mere äärest, kes metsast. See on igaühe vabadus. Ja seda pean ma kõige olulisemaks.»
President Kersti Kaljulaid ei osalenud ka toomkirikus traditsioonilisel advendikontserdil, kuhu Eesti Evangeelse Luterliku Kiriku peapiiskop Urmas Viilma tavakohaselt kutsub valitsuse ja riigikogu liikmeid ning välisriikide saadikuid.
Ajakirjanduses puhkes seepeale vaidlus, kas president ikka peaks või ei peaks kirikus käima. Ühed ütlevad, et presidendiamet on institutsionaalne ja selle hulka kuuluvad riiklikud kohustused, sh ka teatud kindlatel, traditsioonilistel jumalateenistustel osalemine, et see ei ole isiklik valik, vaid presidendi kohustus, mis käiks otsekui presidendiameti juurde ja palga sisse. Teised kirjutavad, et usk on iga inimese isiklik asi, et ühe usundi valimine n-ö riiklikuks jumalateenistuseks välistab paljud teised usundid, mistõttu president peaks austama igaühe usuvabadust.
Religiooniantropoloog Jaanus Kangur läks koguni nii kaugele, et väitis: kuna rahvusriik olevat omamoodi religioon, mida ta nimetab kvaasireligiooniks, siis kuuluvat teatud rituaalid, näiteks Eestis kristlikud rituaalid rahvusriigi säilitamise ja rahvusriigi uskumuste absoluutsete aluste hulka, millest ta järeldab, et president peaks kirikus käima ja traditsioonilistel jumalateenistustel osalema.
Kas meil siis pole ilmalik riik?
Ometi on Eesti Vabariigis riik ning kirik ametlikult lahus, Eesti riik ei ole loodud mitte usulisel alusel, vaid see on ilmalik, demokraatlik vabariik, mille põhiseadus tagab kõigile kodanikele, sõltumata rahvusest, usuvabaduse. Kui vaadata Euroopa rahvaste seas tehtud hiljutisi religiooniuuringuid, siis oleme üks kõige väiksema religioossusega rahvaid: ainult kümme protsenti Eesti elanikest tunnistas viimasel rahvaloendusel, et peab omaks luteri usku. Kindlat usku tunnistab umbes veerand Eesti elanikest, kellest enamus on venekeelne. Rahvusvahelised võrdlevad uuringud kinnitavad, et religiooni tähtsus igapäevaelus on Eestis madalam kui teistes riikides. Ühes üleilmses Gallupi uuringus jäi Eesti religiooni tähtsuselt viimasele kohale.